prop · H803148 · 2021-03-23 00:00:00 — vittnen om något som de i sin yrkesutövning anförtrotts eller annars fått veta och de får då inte heller avlägga fakultativ ed i en konkurs. Om någon vägrar att avlägga ed, måste förvaltaren eller borgenären motivera varför en edgång kan antas ha betydelse för boutredningen. Tingsrätten prövar därefter frågan. Fakultativ edgång ersätts av en bekräftelse hos konkursförvaltaren Fakultativ ed med någon annan än gäldenären fullgörs vanligen som gäldenären avlägger sin bouppteckningsed inför tingsrätten. ingen ändring görs i reglerna om fakultativ ed kommer, trots att gäldenären bekräftar bouppteckningen inför konkursförvaltaren, tingsrätten behöva 2020/21:148 hålla ett stort antal edgångssammanträden med andra personer än gäldenären. utredningar har inte föreslagit någon förändring vad gäller den fakultativa edgången. I promemorian föreslås däremot att möjligheten till fakultativ edgång i tingsrätten ska ersättas av en fakultativ bekräftelse hos förvaltaren. Remissinstanserna invänder inte mot förslaget. Det kan konstateras att om man behåller ordningen med edgång med någon annan än gäldenären inför tingsrätten kommer det att hållas två sammanträden under två olika aktörers ledning avseende bekräftandet av en och samma bouppteckning. Detta framstår som mindre lämpligt. Utgångspunkten bör i stället vara att även andra än gäldenären bekräftar bouppteckningen under konkursförvaltarens ledning. över ansvaret från tingsrätten även avseende denna bekräftelse förutsätter dock att det inte finns några hinder eller bärande argument mot detta. Den fakultativa edgången skiljer sig visserligen från gäldenärens edgång på så sätt att gäldenären alltid är skyldig att avlägga ed medan en prövning alltid måste ske innan någon annan än gäldenären avlägger ed. prövningen görs i det enskilda fallet och inrymmer frågor om vem som bör avlägga ed, vilka uppgifter som ska beedigas och huruvida en sådan edsavläggelse är av betydelse för utredningen. förvaltaren som initialt gör den bedömningen och hans eller hennes yrkande om att någon annan än gäldenären ska fullgöra fakultativ edgång brukar regelmässigt bifallas av rätten. Förvaltarna bör alltså ha goda förutsättningar att kunna bedöma t.ex. om det kan antas vara av betydelse för boutredningen att andra än gäldenären medverkar genom att bekräfta uppgifterna eller en viss uppgift i bouppteckningen. från tingsrätten till förvaltaren bedöms därför inte medföra någon beaktansvärd risk för att någon annan än gäldenären ska behöva bekräfta bouppteckningen i fler fall än . En fakultativ edgång inför tingsrätten är inte heller nödvändig för att vederbörandes bekräftelse av bouppteckningen ska omfattas av straff- Det är alltså möjligt att även i ett förvaltarlett förfarande upprätt- hålla samma preventiva funktion med att lämna uppgifter under straffhot som den fakultativa edgången har . Regeringen föreslår därför att möjligheten till fakultativ edgång ska ersättas av en möjlighet till fakultativ bekräftelse hos förvaltaren. bekräftelse bör ske under samma förutsättningar och omfatta samma krets av personer som gäller för den fakultativa eden. Det bör vara konkursförvaltaren som bestämmer om någon annan än gäldenären ska bekräfta bouppteckningen. Till skillnad från bekräftelse av gäldenären, som är obligatorisk, handlar det i detta fall om att det ska göras en prövning av om en bekräftelse kan antas ha betydelse för boutred- ningen, och det kan inte uteslutas att det finns olika uppfattningar i frågan. Enligt nuvarande ordning kan en borgenär begära att någon annan än gäldenären beedigar bouppteckningen. En borgenär bör då kunna begära att personen i stället bekräftar bouppteckningen hos förvaltaren. står vidare som lämpligt att även andra berörda, tillsynsmyndigheten och gäldenären, ska kunna framställa ett sådant önskemål. inte Ackordscentralens uppfattning att det skulle tynga förfarandet att låta konkursens intressenter kunna begära bekräftelse i detta fall. åläggs ingen skyldighet att i varje konkurs inhämta deras uppfattning och det kan förväntas vara ovanligt att en begäran om bekräftelse görs. begäran görs till förvaltaren, som då får ta ställning i frågan, se vidare Prop. 2020/21:148 avsnitt 6.2.2 nedan. Det bedöms inte nödvändigt att i lag reglera möjlig- heten att begära bekräftelse. Förfarandet hos konkursförvaltaren och vid Regeringens förslag: En bekräftelse av någon annan än gäldenären ska ske vid ett sammanträde. Konkursförvaltaren ska kalla den som ska bekräfta bouppteckningen eller en uppgift i den till sammanträdet. Förvaltaren ska även kalla tillsynsmyndigheten och, i förekommande fall, den borgenär som har begärt att bekräftelse ska lämnas. Om förvaltaren avslår en borgenärs eller tillsynsmyndighetens begä- ran om att någon annan än gäldenären ska lämna en bekräftelse, ska de få begära att rätten prövar förvaltarens beslut. Förvaltaren ska få begära att någon annan än gäldenären avlägger ed i tingsrätten i stället för att bekräfta bouppteckningen hos förvaltaren. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. promemorian föreslås att förvaltarens beslut ska få överklagas till domstol. Remissinstanserna: Ingen remissinstans invänder mot förslagen. Skälen för regeringens förslag Konkursförvaltaren ska kalla till sammanträde där bekräftelsen lämnas De skäl som framförs i avsnitt 6.1.2 till stöd för att gäldenärens bekräftelse ska ske vid ett sammanträde gör sig gällande även när någon annan än gäldenären ska lämna sin bekräftelse. Att bekräftelsen lämnas vid ett sammanträde skapar förutsättningar för en korrekt och rättssäker hantering och ger andra berörda möjlighet till insyn i förfarandet. med fördel kunna lämnas vid det sammanträde där gäldenären lämnar sin bekräftelse, men det ska inte behöva ske . Till en fakultativ edgång inför rätten kallas, utöver konkursförvaltaren och den som ska avlägga ed, tillsynsmyndigheten och i förekommande fall den som begärt edgången (6 kap. 5 § tredje stycket konkurslagen). bedöms rimligt att denna ordning ska gälla även vid en bekräftelse hos Förvaltaren bör därför kalla även dessa. Domstolens prövning av frågan om bekräftelse Som föreslås ovan är det konkursförvaltaren som i första hand ska pröva om en bekräftelse av någon annan än gäldenären ska ske. om tillsynsmyndigheten eller en borgenär, eller för den delen någon annan, begär en sådan bekräftelse. Om förvaltaren, i motsats till den som begär bekräftelse, inte skulle anse att en bekräftelse kan antas ha betydelse för boutredningen och avslår begäran föreslås det i promemorian att beslutet ska kunna överklagas och att tingsrättens handläggning sedan ska ske med stöd av lagen (1996:242) om domstolsärenden. Det finns inte förutsätt- ningar att genomföra dessa förändringar enbart när det gäller denna fråga. Överprövning bör i stället ske i tingsrättens löpande ärende genom att frågan hänskjuts dit. Exempel på detta finns redan i konkurslagen vid 2020/21:148 vägrad förskottsbetalning (11 kap. 17 §). En motsvarande ordning finns också vid oenighet bland boutredningsmän enligt 19 kap. 16 § ärvda- balken och vid beslut av en samordnare enligt 11 § lagen (2017:473) med kompletterande bestämmelser till insolvensförordning. Tills vidare bör därför denna ordning väljas för att få till stånd en domstols- prövning av förvaltarens beslut om att avslå en begäran om att någon annan än gäldenären ska bekräfta bouppteckningen. I dessa situationer skulle man kunna tänka sig att frågan om bekräftelse faller och att tingsrätten i stället tar ställning till om edgång bör ske direkt. I flera fall borde dock frågan om huruvida det finns skäl att besluta att någon annan ska bekräfta bouppteckningen eller avlägga ed kunna avgöras på handlingarna. Det finns då ingen egentlig vinst med att rätten därefter kallar till edgång i stället för att konkursförvaltaren håller ett sammanträde. Det kan inte heller uteslutas att en ordning där förvaltaren inte behöver hålla ett sammanträde i dessa fall kan leda till att förvaltare väljer att i större utsträckning ställa sig avvisande till en borgenärs begäran om bekräftelse. Tingsrätten bör alltså endast ta ställning till om en bekräftelse hos förvaltaren ska ske. Om tingsrätten går på borgenärens linje och beslutar att någon annan än gäldenären helt eller delvis ska bekräfta bouppteckningen, får alltså förvaltaren vidta nödvändiga åtgärder för att få till stånd en sådan bekräftelse. Det ska alltjämt finnas en möjlighet till edgång i tingsrätten På samma sätt som i samband med gäldenärens medverkan vid bouppteck- ningssammanträdet inför konkursförvaltaren kan det inträffa att den som ska lämna en fakultativ bekräftelse vägrar att medverka (jfr t.ex. rättsfallen NJA 2018 s. 1151 och NJA 2006 N 86). Även i dessa fall bör förvaltaren kunna få tillgång till tvångsmedel för att bekräftelsen ska komma till stånd. Det kan dock antas att det inte alltid är tillräckligt. Förvaltaren bör därför ha möjlighet att påkalla edgång med någon annan än gäldenären inför tingsrätten. Tingsrätten ska då ta ställning till om en edgång bör ske, dvs. om det kan antas vara av betydelse för boutredningen. Om så bedöms vara fallet, bör tingsrätten kalla berörda aktörer till ett edgångssammanträde inför tingsrätten. Som redovisas i avsnitt 6.1.4 kan det undantagsvis även finnas andra skäl än att den som ska bekräfta bouppteckningen vägrar att göra det, t.ex. säkerhetsmässiga, som medför att förvaltaren anser att en bekräftelse inte är den mest ändamålsenliga ordningen utan i stället vill få en edgång till stånd. Regeringens förslag: Offentlighetsprincipen ska göras tillämplig på konkursförvaltarens verksamhet som rör bekräftelse av bouppteck- ningen i en konkurs. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Det stora flertalet remissinstanser, däribland Kammarrätten i , , Rekonstruktör- och konkursförval- tarkollegiet i , och TU Medier i , Stiftelsen anser att allmänhetens Prop. 2020/21:148 insyn bör kunna tillgodoses genom att konkursförvaltaren översänder handlingarna till tillsynsmyndigheten. Skälen för regeringens förslag: Rätten enligt 2 kap. tryckfrihetsförord- ningen att ta del av allmänna handlingar ska möjliggöra insyn i offentlig verksamhet och utgöra en garanti för rättssäkerhet och för effektivitet i förvaltningen. Rätten att ta del av allmänna handlingar gäller hos myndig- heter, riksdag och beslutande kommunala församlingar. Enligt 2 kap. 4 § offentlighets- och sekretesslagen (2009:400) ska det som föreskrivs i tryckfrihetsförordningen om rätt att ta del av allmänna handlingar hos en myndighet gälla också hos vissa enskilda organ. Utmär- kande för denna grupp är att de på statens uppdrag handhar förvaltnings- uppgifter som innefattar myndighetsutövning eller liknande. I bilagan till offentlighets- och sekretesslagen anges vilka dessa organ är och vilken verksamhet hos det enskilda rättssubjektet som omfattas av handlings- offentligheten. Vid tillämpning av offentlighets- och sekretesslagen ska organet i fråga jämställas med en myndighet. Alla de handlingar som konkursförvaltaren ger in till tillsynsmyndig- heten blir allmänna handlingar hos myndigheten. Det gäller bl.a. boupp- teckningen. En möjlighet att göra handlingar hos förvaltaren allmänna bör utnyttjas med försiktighet mot bakgrund av att uppdraget i många fall utförs inom ramen för advokatverksamhet. I fråga om förvaltarens hante- ring av en bekräftelse av bouppteckningen (avsnitt 6.1.3 och 6.2.2) ges förvaltaren ansvar att besluta i frågor som är ingripande för enskilda och det är därför, som anförs i promemorian, motiverat att ställa krav på insyn i denna verksamhet. Ackordscentralen anser att allmänhetens insyn i stället bör kunna tillgodoses genom att förvaltaren översänder handlingarna till tillsynsmyndigheten. Enligt regeringens mening framstår det dock inte som lämpligt att alla handlingar som rör hanteringen av bekräftelsen lämnas till tillsynsmyndigheten för förvaring utan att myndigheten själv har något behov av dem. Regeringen bedömer att förvaltarna har den kom- petens och organisation som krävs för att kunna hantera konsekvenserna av att de aktuella handlingarna omfattas av handlingsoffentligheten, t.ex. att besluta om utlämnande av handlingar. Reglerna om handlingsoffent- lighet bör därmed göras gällande för den del av förvaltarnas konkurs- förvaltning som avser bekräftelse av bouppteckningen. Denna verksamhet bör alltså tas upp i bilagan till offentlighets- och sekretesslagen. Att verksamheten tas upp i bilagan innebär att konkursförvaltarna jäm- ställs med myndigheter vid tillämpning av offentlighets- och sekretess- lagen. Härigenom blir bestämmelser om registrering och diarieföring, om upplysningsplikt och om förfarandet vid utlämnande av handlingar tillämpliga (se 4–6 kap. offentlighets- och sekretesslagen). Som Kammar- rätten i pekar på medför förslaget att förvaltarnas beslut i dessa frågor blir överklagbara till kammarrätten. En annan konsekvens av regle- ringen är att arkivlagen (1990:782) blir tillämplig. Det innebär bl.a. att tillsynsområde utvidgas till att avse den verksamhet hos förvaltarna som anges i bilagan (se 2 § arkivlagen). 2020/21:148 6.4 Närmare om det straffrättsliga ansvaret Regeringens bedömning: Reglerna om det straffrättsliga ansvaret för oriktiga uppgifter i en konkurs bör inte ändras. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser, bl.a. , , , , , och , delar promemorians bedömning. anser att det inte bör vara någon skillnad i straffansvar beroende på om bekräftelsen sker i domstol eller hos förvaltaren. Myndigheten menar att den föreslagna förändringen innebär att de straffrättsliga konsekvenserna mildras trots att det bakom- liggande intresset av att säkerställa en riktig bouppteckning inte förändras. anför i huvudsak samma synpunkter och framhåller att det inte är acceptabelt att platsen för lämnandet av osanna uppgifter får stor betydelse vid den straffrättsliga prövningen. Småföretagarnas riks- förbund anser att det är otidsenligt att det för ansvar för brott inte krävs att en oriktig uppgift som gäldenären har lämnat, eller gäldenärens förtigande av något, har påverkat konkursen. föreslår att det införs en lagstadgad upplysningsplikt för konkursförvaltare gentemot åklagare. Skälen för regeringens bedömning Ansvar för oriktiga uppgifter under konkursförfarandet Att en gäldenär lämnar oriktiga uppgifter i samband med konkurs straff- beläggs i regel som försvårande av konkurs (11 kap. 2 § första stycket ). Det straffbara förfarandet utgörs av att gäldenären uppsåt- ligen eller av grov oaktsamhet förtiger tillgång, uppger obefintlig skuld eller lämnar annan sådan oriktig uppgift. Brottsbeskrivningen tar sikte på fall då gäldenären framställer sin ekonomiska ställning som sämre än den i verkligheten är. Genom uttrycket ”annan sådan oriktig uppgift” omfattar straffansvaret även det förfarandet att gäldenären med skenavtal eller annars med oriktig handling försöker styrka en tidigare lämnad oriktig uppgift, liksom det fallet att gäldenären uppger en fordran till för lågt belopp eller en skuld till för högt belopp. För ansvar krävs inte att den oriktiga uppgiften eller förtigandet har påverkat resultatet av konkursen. Grova brott mot upplysningsplikten är straffbelagda som grovt försvårande av konkurs. Vid bedömande av om brottet är grovt ska det särskilt beaktas om gäldenären beedigat oriktig uppgift eller använt falsk handling eller vilseledande bokföring eller om brottet varit av betydande omfattning (11 kap. 2 § fjärde stycket ). Brottet försvårande av konkurs riktar sig mot gäldenären. Andra än gäldenären som lämnar osanna uppgifter eller förtiger sanningen vid en fakultativ edgång kan dömas för mened (15 kap. 1 § ). Straffbestämmelserna bör inte ändras med anledning av att bouppteckningen ska bekräftas hos förvaltaren I avsnitt 6.1 föreslås att den obligatoriska edgången i tingsrätt ska ersättas av en skriftlig bekräftelse på heder och samvete av gäldenären hos konkursförvaltaren. En möjlighet till edgång ska dock finnas kvar. I avsnitt 6.2 föreslås att motsvarande ordning ska gälla för andra än gäldenären. I promemorian görs bedömningen att bestämmelserna om straffansvar inte bör ändras med anledning av förslagen att ersätta edgången i domstol med en skriftlig bekräftelse hos förvaltaren. Flertalet av remissinstanserna delar den bedömningen. En förutsättning för straffansvar är att en oriktig uppgift eller ett förtigande innebär fara i bevishänseende. Det krävs alltså inte att åtgärden har påverkat resultatet av konkursen. vänder sig mot denna ordning och menar att ett sådant resultat bör krävas för straffansvar. Att göra en ändring på det sätt riksförbundet föreslår innebär att det skulle bli tillåtet att lämna oriktiga uppgifter under konkursför- farandet så länge dessa inte har en bevisad påverkan på konkursen. En sådan förändring skulle kunna leda till en försämring av såväl kvaliteten på lämnade uppgifter som tilliten till uppgifternas sanningsenlighet. Det skulle i förlängningen riskera att urholka förtroendet för konkursinstitutet. Enligt regeringens uppfattning bör någon sådan begränsning av straff- ansvaret därför inte göras. och menar att bestämmelser bör ses över så att det inte får någon straffrättslig betydelse om det sker en bekräftelse eller ett beedigande eller vem som lämnar oriktiga uppgifter. En tänkbar ordning skulle enligt kunna vara att även andra än gäldenären kan dömas för försvårande av konkurs och att en anpassning av rekvisiten för grovt sådant brott sker till den ordning som föreslås. Vad myndigheterna med andra ord gör gällande är att gäldenärer och andra, liksom skriftlig bekräftelse och edgång, bör likställas i straffrättsligt hänseende. Att få fram korrekta uppgifter i konkursförfarandet är nödvändigt för utredningen av boet och att det är straffbart att lämna oriktiga uppgifter krävs för att upprätthålla förtroendet för konkursinstitutet. Det är därför inledningsvis viktigt att understryka att även en gäldenär som hos förval- taren bekräftar oriktiga uppgifter i bouppteckningen kommer att kunna dömas för försvårande av konkurs. När en gäldenär försätts i konkurs kan det finnas bakomliggande oegent- ligheter. Det är viktigt att sådana missförhållanden kan utredas och brott beivras. Förslaget om att gäldenärens bekräftelse ska ske hos förvaltaren påverkar inte polis och åklagares arbete med att lagföra brottslighet som kan ha begåtts i gäldenärens verksamhet före konkursen (t.ex. bedrägeri, borgenärsbrott, bokföringsbrott, skattebrott eller bidragsbrott). Det kan noteras att det åligger konkursförvaltaren att under- rätta åklagare, om han eller hon finner att gäldenären kan misstänkas för något brott enligt 11 kap. (7 kap. 16 § konkurslagen). För- valtaren bör anmäla även andra förmögenhetsbrott (prop. 1978/79:105 s. 178). Åklagare och polis har vidare rätt att få tillgång till alla handlingar som rör boet som kan innehålla upplysningar om huruvida gäldenären har gjort sig skyldig till brottsligt förfarande mot sina borgenärer (17 kap. 7 § 2020/21:148 konkurslagen). Något behov av att, som framför, införa en rätt för åklagare att få upplysningar av förvaltaren om boet och dess förvaltning finns därför inte. Som redovisas ovan bedöms brottet försvårande i konkurs i regel som grovt när gäldenären lämnat oriktig uppgift under ed. att bouppteckningen inte beedigats kan alltså påverka bedömningen av Det är dock inte endast sättet för bekräftelsen som avgör om brottet försvårande av konkurs är grovt. Vid bedömningen ska det även särskilt beaktas om gäldenären använt falsk handling eller vilseledande bokföring eller om brottet varit av betydande omfattning. ett antal omständigheter som kan medföra att brottet kan bedömas som grovt även vid en skriftlig bekräftelse hos förvaltaren. Det kan vidare konstateras att det är väldigt ovanligt att en gäldenär lagförs för att ha lämnat oriktiga uppgifter i en konkurs. åtalades ingen för vare sig försvårande av konkurs eller grovt försvårande väcktes ett åtal för grovt försvårande av konkurs. Det finns inte anledning att tro att den förändring av sättet att bekräfta bouppteckningen som föreslås skulle minska gäldenärers vilja att hålla sig till sanningen. Behovet av att ändra det straffrättsliga regelverket kan därför ifrågasättas även av den anledningen. Även om intresset bakom den straffrättsliga regleringen – att boupp- teckningen ska vara riktig – är detsamma oavsett om uppgifterna i denna bekräftas eller beedigas är det allvarligare att fara med osanning under ed i domstol än när det sker under skriftlig försäkran. Detta gäller inte bara under konkursförfarandet utan är en grundsyn som gäller sanningsbrotten Det framstår då som principiellt och systematiskt tveksamt att just i konkursförfarandet likställa de två i straffrättsligt hänseende. En skriftlig bekräftelse av oriktiga uppgifter är i praktiken en osann försäkran och bör enligt regeringen också straffrättsligt hanteras som en Det är alltså rimligt att beedigandet alltjämt utgör en kvalifikations- grund som kan medföra att brottet bedöms som grovt. är i linje med hur frågan har bedömts tidigare och i andra sammanhang. Det kan noteras att inte någon av de tre statliga utredningar som tidigare lämnat motsvarande förslag har sett behov av en ändring av det straffrätts- Samma bedömning gjordes när utmätningseden i domstol utmönstrades till förmån för en skriftlig bekräftelse hos Kronofogde- Den ordning med skriftlig bekräftelse hos förvaltaren som föreslås i denna proposition överensstämmer vidare även i straffrättsligt hänseende med den finska ordningen. Om gäldenären i en finsk konkurs bestyrker en felaktig eller vilseledande boförteckning, är det straffbart som Om gäldenären inför domstol bestyrker att en felaktig eller vilseledande uppgift är riktig, kan det däremot utgöra grovt gälde- närsbedrägeri (se 39 kap. 2 och 3 §§ strafflagen [39/1889] och RP 26/2003 rd s. 67). Som föreslås i avsnitt 6.1.4 kommer förvaltaren att vid behov kunna begära att gäldenären avlägger ed i domstol. Ett skäl som motiverar en sådan begäran bör vara att förvaltaren misstänker att gäldenären annars kan komma att lämna oriktiga uppgifter eller i fall där förvaltaren miss- tänker att det förekommit oegentligheter i tiden före konkursen. sådan möjlighet finns får dessutom anses ha en preventiv inverkan på gäldenärskollektivet i stort. En förutsättning för denna ordning är att ett oriktigt uppgiftslämnande under ed betraktas som allvarligare än att Prop. 2020/21:148 bekräfta oriktiga uppgifter hos förvaltaren. Om de i stället likställs i straff- rättsligt hänseende försvinner nämligen den huvudsakliga anledningen för förvaltaren att påkalla edgång när det finns misstanke om oegentligheter. När det gäller frågan om det straffrättsliga ansvaret för någon annan än gäldenären kan det konstateras att gäldenären har ett mer långtgående ansvar under konkursutredningen. Gäldenären är den som har försatts i konkurs och som står i fokus under hela konkursförfarandet. Gäldenären har en generell upplysningsplikt och en skyldighet att uppge boet och har ansvar för uppgifterna i bouppteckningen. Någon annan än gäldenären kan behöva bekräfta viss uppgift i bouppteckningen om det kan antas vara av betydelse för boutredningen. Med ”någon annan” kan avses alltifrån en styrelseledamot som avgått till en revisor, en anställd i ett bolag eller en närstående till gäldenären. är det i praktiken upp till förval- taren att avgöra om någon förutom gäldenären ska bekräfta uppgifter under straffansvar. Synen på gäldenärens och andra personers ansvar under konkurs- förfarandet skiljer sig alltså åt. Det är rimligt och det finns enligt regeringens mening inte anledning att på grund av den förändring av sättet att bekräfta bouppteckningsuppgifter som föreslås likställa gäldenären och någon annan i straffrättsligt hänseende.