prop · H803222 · 2021-09-13 00:00:00 — Därför krävs en bestämmelse i lagen som upplyser om att regeringen med stöd av 8 kap. 7 § regeringsformen kan meddela föreskrifter om i vilka fall får föra in, uppdatera eller radera registreringar i den svenska nationella delen av SIS. Regeringens förslag: I den nya lagen ska det införas en bestämmelse om att respektive är person- uppgiftsansvarig för den behandling av personuppgifter som myndigheten utför i SIS. Promemorians förslag överensstämmer huvudsakligen med I promemorian föreslås att myndigheternas personuppgiftsansvar gäller den behandling av personuppgifter som utförs enligt lagen. Remissinstanserna: Ingen av remissinstanserna har något att invända mot förslaget. Asylrättscentrum välkomnar förslaget att införa en bestämmelse i den nya lagen där personuppgiftsansvar kommer att framgå. anser att det är positivt att varje myndighet åläggs att ha ett eget personuppgiftsansvar för de behandlingar myndigheten utför. Skälen för regeringens förslag I dataskyddsförordningen definieras personuppgiftsansvarig som bl.a. en fysisk eller juridisk person, eller en offentlig myndighet som ensam eller tillsammans med andra bestämmer ändamålen för och medlen för behandlingen av personuppgifter. Den personuppgiftsansvarige eller de särskilda kriterierna för hur denna ska utses kan i enlighet med artikel 4.7 också föreskrivas i medlemsstaternas nationella rätt. Ett personuppgiftsbiträde definieras som en fysisk eller juridisk person, offentlig myndighet, institution eller annat organ som behandlar personuppgifter för den personuppgiftsansvariges räkning (artikel 4.8 i Brottsdatalagens definition av personuppgiftsansvarig liknar dataskyddsförordningens (1 kap. 6 § brottsdatalagen). Enligt brottsdatalagen kan dock endast behöriga myndigheter vara personuppgiftsansvariga. Dataskyddsförordningen och brottsdatalagen ger utrymme för en nationell reglering om personuppgiftsansvar i den nya lagen. 2020/21:222 personuppgiftsansvar pekas ut i 1 § andra stycket lagen om Schengens informationssystem som personuppgiftsansvarig för behandlingen av personuppgifter i den nationella delen av SIS. Som anges i avsnitt 6.3 kommer även i fortsättningen att ha ett centralt ansvar för den nationella delen av SIS. Regeringen anser, i likhet med det förslag som lämnas i promemorian, att det är lämpligt att även i den nya lagen ange att är personuppgiftsansvarig för den behandling av personuppgifter som myndigheten utför. Till skillnad från förslaget i promemorian, där ansvaret är kopplat till behandling enligt den nya lagen, bör det dock anges i bestämmelsen att är personuppgiftsansvarig för den behandling av personuppgifter som myndigheten utför i SIS. I avsnitt 6.4 föreslår regeringen att ska ansvara för att föra in, uppdatera eller radera vissa registreringar i den nationella delen av SIS, men att detta ansvar ska preciseras på förordningsnivå. Regeringen delar bedömningen i promemorian att det är lämpligt att i den nya lagen peka ut som personuppgiftsansvarig för den behandling av personuppgifter som myndigheten utför. På samma sätt som för bör bestämmelsen utformas på så sätt att ansvaret gäller den personuppgiftsbehandling som utförs i SIS. Regeringens förslag: I den nya lagen ska det införas en bestämmelse om att och ska få föra in uppgifter i SIS endast om behandling av motsvarande slag av uppgifter är tillåten enligt någon annan författning. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna tillstyrker eller har inga invändningar mot promemorians förslag. Svenska Röda Korset och Asylrättscentrum välkomnar tydliggörandet att i lag begränsa att de personuppgifter som behandlas måste vara tillåtna även enligt någon De understryker bl.a. vikten av att rekvisitet ”någon annan författning” inte tolkas för brett. Skälen för regeringens förslag: I artikel 20 i polisförordningen, artikel 20 i gränsförordningen och artikel 4 i återvändandeförordningen finns en uppräkning av vilka uppgiftskategorier som får läggas in i SIS enligt respektive förordning. Bestämmelsen motsvarar i stora drag regleringen i SIS och innebär att myndigheterna får lägga in uppgift om bl.a. namn, födelsedatum, födelseort, kön och medborgaskap. På samma sätt som tidigare bestämmer varje medlemsstat själv vilka åtgärder som den i varje särskilt fall vill begära genom SIS och som utgångspunkt även vilka uppgifter som då registreras. I likhet med den bedömning som görs i promemorian anser regeringen att utvidgningen av vilka uppgifter som får registreras i SIS inte innebär någon skyldighet för medlemsstaterna att också registrera sådana uppgifter, t.ex. dna-profiler, Prop. 2020/21:222 om detta i ett visst fall eller generellt är oförenligt med medlemsstatens nationella rätt (jfr prop. 2009/10:86 s. 27 f.). I avsaknad av nationella regler som klargör detta skulle det dock kunna uppfattas så att bestämmelserna i framför allt artikel 20 i polisförordningen ensamma kan läggas till grund för att registrera alla uppgifter, t.ex. dna- profiler, som nämns i dem. I samband med genomförandet av EU:s dataskyddsreform behölls men omformulerades en bestämmelse i lagen om Schengens informationssystem om att endast ska föra in uppgifter i SIS om behandling av motsvarande slag av uppgifter är tillåten enligt brottsdatalagen, polisens brottsdatalag eller någon annan författning (5 § andra stycket). I promemorian föreslås att dessa förutsättningar för att föra in uppgifter i SIS, på samma sätt som , bör tydliggöras i lag. Ingen remissinstans invänder mot förslaget. Även regeringen anser att en sådan bestämmelse ska införas i den nya lagen. Kravet kommer även att omfatta registreringar i SIS enligt gränsförordningen och återvändandeförordningen. Eftersom såväl som är behöriga myndigheter när det gäller att fatta beslut som ska läggas till grund för SIS-registreringar enligt gränsförordningen och återvändandeförordningen bör bestämmelsen omfatta såväl som . Asylrättscentrum och Svenska Röda Korset vill understryka vikten av att rekvisitet ”någon annan författning” inte tolkas för brett. Det kan därför tilläggas att med annan författning avses framför allt författningarna på det dataskyddsrättsliga området, t.ex. dataskyddsförordningen och brottsdatalagen. Regeringens bedömning: SIS-förordningarnas bestämmelser om skadestånd kräver inte några författningsändringar. Promemorians förslag överensstämmer inte med regeringens I promemorian föreslås att bestämmelsen om skadestånd i 7 kap. 1 § brottsdatalagen ska tillämpas om behandling av personuppgifter som omfattas av brottsdatalagen skett i strid med SIS-förordningarna, den nya lagen eller föreskrifter som har meddelats i anslutning till den. dataskyddsförordningen ska tillämpas om behandling av personuppgifter som inte omfattas av brottsdatalagen skett i strid med SIS-förordningarna. Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna har inga invändningar Kammarrätten i anser dock att promemorian inte har beaktat att den föreslagna lagen endast ska innehålla kompletterande bestämmelser till de nya SIS-förordningarna. bör pekas ut som den myndighet som ska kontaktas när den registrerade vill framföra en skadeståndsbegäran. Skälen för regeringens bedömning: Artikel 72 i polisförordningen och artikel 58 i gränsförordningen behandlar den enskildes möjlighet till skadestånd för otillåten behandling av personuppgifter i SIS. Bestämmelsen i gränsförordningen ska tillämpas även på behandling av 2020/21:222 personuppgifter enligt återvändandeförordningen (artikel 19 i återvändandeförordningen). I såväl rådsbeslutet som SIS II-förordningen finns bestämmelser om skadestånd, som i stora drag motsvarar den nya regleringen. SIS-förordningarna föreskriver sammanfattningsvis följande i fråga om medlemsstaternas skadeståndsansvar: •Varje person eller medlemsstat som har lidit materiell eller immateriell skada till följd av en otillåten behandling av personuppgifter genom användning av SIS eller någon annan åtgärd från en medlemsstats sida som är oförenlig med SIS-förordningarna, ska ha rätt till ersättning från den ansvariga medlemsstaten. •Medlemsstaten kan helt eller delvis undantas från skadeståndsansvar om den bevisar att den inte är ansvarig för den händelse som orsakade skadan. •Om en medlemsstats underlåtenhet att fullgöra sina skyldigheter enligt SIS-förordningarna skadar SIS ska medlemsstaten vara ansvarig för denna skada, om inte eu-LISA eller någon annan medlemsstat har underlåtit att vidta rimliga åtgärder för att förhindra skadan eller minimera dess verkningar. •Skadeståndsanspråk mot en medlemsstat ska regleras i den nationella rätten. I promemorian föreslås att det ska framgå av den nya lagen att bestämmelsen om skadestånd i 7 kap. 1 § brottsdatalagen ska tillämpas om behandling av personuppgifter som omfattas av brottsdatalagen skett i strid med SIS-förordningarna, den nya lagen eller föreskrifter som har meddelats i anslutning till den. Vidare föreslås att det föreskrivs i den nya lagen att bestämmelserna om rätt till ersättning i dataskyddsförordningen ska tillämpas om behandling av personuppgifter som inte omfattas av brottsdatalagen skett i strid med SIS-förordningarna. Som Kammarrätten i påpekar måste det dock beaktas att den föreslagna lagen ska innehålla kompletterande bestämmelser till de nya SIS-förordningarna. Regeringen konstaterar att bestämmelserna i artikel 72.1 och 72.2 i polisförordningen och artikel 58.1 och 58.2 i gränsförordningen reglerar den skadeståndsskyldighet som åligger medlemsstaterna i materiellt hänseende. Eftersom bestämmelserna är direkt tillämpliga anser regeringen, till skillnad från vad som föreslås i promemorian, att det saknas behov av kompletterande nationella bestämmelser. Enligt artikel 72.3 i polisförordningen och artikel 58.3 i gränsförordningen ska ett anspråk på skadestånd mot en medlemsstat regleras av svarandemedlemsstatens nationella rätt. Dessa hänvisningar till nationell rätt får anses avse de processuella och kompletterande materiella bestämmelser som reglerar ett anspråk på ersättning med anledning av bestämmelserna i artikel 72.1 och 72.2 i polisförordningen och artikel 58.1 och 58.2 i gränsförordningen. Regeringen konstaterar att allmänna bestämmelser om skadestånd finns i skadeståndslagen (1972:207). Bestämmelserna i den lagen är tillämpliga om inte annat är föreskrivet (1 §). I den utsträckning en ersättningsfråga inte regleras i SIS- förordningarna och inte annat följer av i övrigt, tillämpas alltså de allmänna reglerna i skadeståndslagen. Så kan vara fallet t.ex. i fråga om hur ersättningen för en skada ska beräknas. Även frågan om huruvida det Prop. 2020/21:222 föreligger kausalitet mellan en skada och den påstådda skadeorsaken får bedömas med utgångspunkt i nationell rätt. anser att bör pekas ut som den myndighet som ska kontaktas när den registrerade vill framföra en skadeståndsbegäran. Processuella regler vid skadeståndsanspråk som riktas mot staten finns i förordningen (1995:1301) om handläggning av skadeståndsanspråk mot staten. Ett anspråk på ersättning som grundas på ett påstående om överträdelse av unionsrätten handläggs som regel av Justitiekanslern (3 § andra stycket). Processuella bestämmelser om rättegången i tvistemål, t.ex. i fråga om väckande av talan och om bevisning, finns i . De svenska bestämmelserna i dessa avseenden gäller även vid den typ av skadeståndsanspråk som regleras i SIS-förordningarna. Det finns alltså bestämmelser i svensk rätt som möjliggör och reglerar förfarandet för en talan om skadestånd enligt artikel 72 i polisförordningen och artikel 58 i gränsförordningen. Något behov av utfyllande processuella regler finns inte. 7.1Utökade möjligheter att återkalla uppehållstillstånd Regeringens förslag: Om det finns tillräckliga skäl ska ett uppehållstillstånd eller en nationell visering efter samråd få återkallas för en utlänning om 1.det i SIS har gjorts en registrering om återvändande enligt återvändandeförordningen eller en registrering om nekad inresa och vistelse enligt gränsförordningen gällande utlänningen, eller 2.en annan medlemsstat har fattat ett beslut om återvändande, nekad inresa och vistelse eller återreseförbud och överväger att i SIS göra en registrering om återvändande enligt återvändandeförordningen eller en registrering om nekad inresa och vistelse enligt gränsförordningen gällande utlänningen. Det ska införas en definition av gränsförordningen respektive återvändandeförordningen i utlänningslagen. De hänvisningar till gränsförordningen och återvändandeförordningen som finns i utlänningslagen ska vara dynamiska, dvs. avse förordningarna i dess gällande lydelse. Regeringens bedömning: Bestämmelserna om samråd kräver i övrigt inte några författningsändringar. Promemorians förslag och bedömning överensstämmer med Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna har inget att invända mot förslaget eller bedömningen. anser dock att det är oklart vilken roll som verket kommer att ha i fråga om samråd och önskar 2020/21:222 ansvar i denna fråga. Enligt Svenska Röda Korset och Asylrättscentrum är den nu gällande bestämmelsen en mycket restriktiv undantagsbestämmelse och remissinstanserna vill därför se en tydligare motivering av i vilka situationer det kan bli aktuellt att återkalla ett uppehållstillstånd eller en nationell visering. Skälen för regeringens förslag och bedömning Medlemsstaterna ska i vissa fall samråda om en registrering om nekad inresa och vistelse eller en registrering om återvändande Att en medlemsstat registrerar en SIS-spärr innebär inte att andra medlemsstater är skyldiga att göra samma bedömning i fråga om tredjelandsmedborgarens rätt till inresa och vistelse. den innebörden kan däremot finnas i andra EU-rättsakter, t.ex. Enligt artikel 6.1 d i gränskodexen är ett inresevillkor för tredjelandsmedborgare att personen inte finns registrerad i SIS i syfte att En person som inte uppfyller samtliga inresevillkor ska nekas inresa enligt artikel 14 i gränskodexen. Genom artiklarna om samråd i gränsförordningen och i återvändandeförordningen (artikel 27–30 respektive artikel 9–12) införs tydliga bestämmelser om hur medlemsstater ska agera när de uppmärksammar att andra medlemsstater har gjort en annan bedömning i fråga om tredjelandsmedborgares rätt till uppehållstillstånd eller visering för längre vistelse inom medlemsstaterna. Med visering för längre vistelse avses i svensk rätt en nationell visering (artikel 3.20 i gränsförordningen, artikel 18 i , ändrad genom förordningen [EU] nr 610/2013, samt prop. 2010/11:121 s. 36). Artiklarna om samråd saknar motsvarighet i SIS II-förordningen. bestämmelse om samråd finns dock i artikel 25 i (ändrad genom förordning [EU] nr 265/2010). Enligt 4 kap. 21 § första stycket UtlF ska den myndighet som utfärdar ett uppehållstillstånd eller en nationell visering i samband med utfärdandet utföra den kontroll och det samråd som följer av artikel 25 i . stycket i samma paragraf får en migrationsdomstol och Migrationsöverdomstolen begära att utför dessa När gränsförordningen börjar tillämpas fullt ut utgår bestämmelserna om samråd i och ersätts av samrådsbestämmelserna i gränsförordningen och återvändande- förordningen (artikel 64 i gränsförordningen). Som nämns i avsnitt 5.1 avser regeringen att i förordning meddela vissa kompletterande bestämmelser till SIS-förordningarna. I det sammanhanget kommer även nödvändiga ändringar av 4 kap. 21 § UtlF att göras. I likhet med vad som gäller enligt är den behöriga myndigheten skyldig att göra en SIS-sökning före beviljande eller förlängning av ett uppehållstillstånd eller en visering för längre vistelse (dvs. en nationell visering) för en tredjelandsmedborgare. sökningen visar att en annan medlemsstat har fört in en registrering om nekad inresa och vistelse enligt artikel 24 i gränsförordningen ska medlemsstaterna samråda med varandra genom att utbyta tilläggsinformation (artikel 27 i gränsförordningen). Samma sak gäller om en annan medlemsstat har fört in en registrering om återvändande som åtföljs av ett återreseförbud (artikel 9.1 i återvändandeförordningen). När den beviljande medlemsstaten fattar beslut i fråga om uppehållstillstånd eller nationell visering är den skyldig att ta hänsyn till skälen för den registrerande medlemsstatens beslut och i enlighet med nationell rätt beakta de eventuella hot mot den allmänna ordningen eller den allmänna säkerheten som den berörda tredjelandsmedborgarens närvaro på medlemsstaternas territorium kan utgöra. Om sökningen i SIS däremot ger träff på ett beslut om återvändande som inte åtföljs av ett återreseförbud behöver det inte ske något samråd (artikel 9.2 i återvändandeförordningen). I stället ska den beviljande medlemsstaten utan dröjsmål informera den registrerande medlemsstaten att den avser att bevilja eller har beviljat uppehållstillstånd eller visering för längre vistelse för den berörda tredjelandsmedborgaren. Den registrerande medlemsstaten är då skyldig att radera registreringen om återvändande utan dröjsmål. I artikel 28 i gränsförordningen regleras hur samrådet ska gå till när en medlemsstat har fattat ett beslut om nekad inresa och vistelse eller om återreseförbud och står i begrepp att föra in en SIS-registrering men upptäcker att den aktuella personen har ett giltigt uppehållstillstånd eller en giltig visering för längre vistelse som är beviljad av en annan medlemsstat. Den medlemsstat som har beviljat uppehållstillståndet eller viseringen ska inom ramen för samrådet överväga om det finns skäl att återkalla uppehållstillståndet eller viseringen. I artikel 10 i återvändandeförordningen regleras på motsvarande sätt hur samrådet ska gå till när en medlemsstat har fattat ett beslut om återvändande i enlighet med artikel 6.2 i återvändandedirektivet och överväger att föra in en SIS- registrering om detta. I artikel 6.2 i återvändandedirektivet anges att en tredjelandsmedborgare som vistas olagligt på en medlemsstats territorium men som har ett uppehållstillstånd eller annat tillstånd som ger rätt till vistelse i en annan medlemsstat ofördröjligen ska bege sig till den medlemsstaten. Om tredjelandsmedborgaren inte följer detta, eller om omedelbar avresa krävs med hänsyn till allmän ordning eller nationell säkerhet, ska ett beslut om återvändande utfärdas. Även i detta fall ska den medlemsstat som har beviljat uppehållstillståndet eller viseringen för längre vistelse överväga om det finns skäl att återkalla uppehållstillståndet eller viseringen. Artikel 29 i gränsförordningen handlar om när en medlemsstat redan har fört in en registrering om nekad inresa och vistelse och det visar sig att den berörda personen har beviljats uppehållstillstånd eller en giltig visering för längre vistelse av en annan medlemsstat. Artikel 11 i återvändandeförordningen reglerar motsvarande situation, men gäller när en medlemsstat har fört in en registrering om återvändande efter att ha fattat ett beslut om återvändande i enlighet med artikel 6.2 i återvändandedirektivet. Även i dessa fall ska den beviljande medlemsstaten överväga om det finns skäl att återkalla uppehållstillståndet eller viseringen. Artikel 30 i gränsförordningen respektive artikel 12 i återvändandeförordningen reglerar förfarandet när en (tredje) medlemsstat uppmärksammar att det finns en registrering om nekad inresa och vistelse respektive en registrering om återvändande för en person som har beviljats uppehållstillstånd eller visering för längre vistelse av en annan medlemsstat än den som gjorde registreringen i SIS. I dessa fall ska medlemsstaterna samråda i enlighet med förfarandet i artikel 29 i gränsförordningen respektive artikel 11 i återvändandeförordningen. Enligt samrådsbestämmelserna ska den beviljande medlemsstaten i vissa fall alltså överväga att återkalla ett uppehållstillstånd eller en visering. Däremot innebär inte samrådsbestämmelserna en skyldighet att besluta om återkallelse. Om den beviljande medlemsstaten står fast vid sitt beslut om uppehållstillstånd eller visering ska den registrerande medlemsstaten inte föra in någon registrering om nekad inresa och vistelse eller återvändande, alternativt radera sin registrering. Det finns dock inga hinder för den registrerande medlemsstaten att behålla eventuella nationella registreringar om nekad inresa och vistelse respektive återvändande. Samrådet sker genom utbyte av tilläggsinformation Gemensamt för bestämmelserna om samråd är att de kräver ett utbyte av tilläggsinformation, dvs. information som inte ingår i registreringsuppgifterna i SIS men som har samband med registreringar i SIS och som ska utbytas genom Sirenekontoren (artikel 3.2 i gränsförordningen). I artiklarna om samråd redogörs för hur informationsutbytet ska gå till och inom vilka tidsramar det ska genomföras. har uppgiften att vara Sirenekontor. Som anges i avsnitt 6.3 finns det inga skäl att ändra den ordningen. Sirenekontoret vid ska fungera som en enda kontaktpunkt för utbyte av tilläggsinformation. Det ska vara i drift dygnet runt och säkerställa utbyte av och tillgång till all tilläggsinformation (artikel 7.2 i gränsförordningen, även tillämplig på återvändandeförordningen [artikel 19 i återvändandeförordningen]). Eftersom samrådet ska ske genom utbyte av tilläggsinformation finns det enligt promemorian inget utrymme för att ska sköta samrådet på det sätt som sker . undrar vad som avses med detta och önskar ett klargörande gällande utrymme och ansvar i fråga om utbyte av tilläggsinformation. Enligt hanterar verket all samrådskorrespondens via Sirenekontor genom att skicka och ta emot formulär i en applikation. Enligt myndigheten kommer det även framöver att finnas behov av tilläggsinformation direkt från tjänstemän. Att samråd ska ske genom utbyte av tilläggsinformation och att Sirenekontoret ska fungera som en enda kontaktpunkt framgår tydligt av SIS-förordningarna. kommer därför inte kunna pekas ut i författning som en myndighet som sköter samråd. är det självklart att Sirenekontoret kommer att behöva ha ett nära samarbete med bl.a. . Hur Sirenekontoret är organiserat är dock inte en fråga för lagstiftningen. Återkallelse av uppehållstillstånd och visering för längre vistelse Samrådsbestämmelserna förutsätter att det finns en möjlighet enligt nationell rätt att återkalla ett uppehållstillstånd eller en visering för längre Det är annars inte möjligt för medlemsstaterna att leva upp till kraven att överväga om det finns skäl att återkalla uppehållstillståndet eller viseringen och ta hänsyn till skälen för den registrerande medlemsstatens beslut (artiklarna 28 c och d samt 29 c och d i gränsförordningen och artiklarna 10 c och d samt 11 c och d i återvändandeförordningen). När det gäller uppehållstillstånd finns det i svensk rätt en sådan möjlighet i 7 kap. 5 § UtlL. Enligt paragrafen får ett uppehållstillstånd återkallas för en utlänning som registrerats i SIS enligt SIS II-förordningen, om det finns tillräckliga skäl för en återkallelse. Paragrafen tillkom med anledning av deltagande i och samrådsförfarandet i artikel 25 i . Enligt artikel 25.1 ska en medlemsstat som avser att bevilja uppehållstillstånd för en utlänning som registrerats på en spärrlista först rådgöra med den registrerande medlemsstaten, varvid det ska tas hänsyn till den medlemsstatens intressen. Uppehållstillstånd får endast beviljas i särskilda fall. Beviljas uppehållstillstånd ska den registrerande staten återkalla registreringen men får föra upp utlänningen på sin nationella spärrlista. I det motsatta fallet, då ett land rapporterar en person på spärrlistan som redan har beviljats uppehållstillstånd i en medlemsstat ska, enligt artikel 25.2, den stat som har beviljat uppehållstillståndet ta ställning till om det finns tillräckliga skäl att återkalla detta. Om uppehållstillståndet inte återkallas ska den registrerande staten återkalla registreringen men får registrera personen på en egen nationell spärrlista.