prop · H90376 · 2021-12-20 00:00:00 — I fråga om svenska förhållanden kan i det avseendet framhållas att det förekommer att vissa s.k. bostadskreditföretag som inte är kreditinstitut lämnar bostadskrediter till konsumenter. Det förekommer att vissa av dessa företag, efter att en bostadskredit har lämnats, säljer krediten till ett annat – ofta närstående – företag. Om köparen däremot skulle vara ett emittentinstitut, kan den överlåtna krediten komma att ingå i säkerhetsmassan vid utgivning av säkerställda obligationer. Det är enligt svensk rätt möjligt med överlåtelser av kreditportföljer, dvs. byte av borgenär i ett kreditavtal. Bestämmelser om överlåtelse av fordran finns i lagen (1936:81) om skuldebrev. Om en kredit överlåts kan köparen därefter använda den som en tillgång i säkerhetsmassan, förutsatt att köparen är ett emittentinstitut och att övriga förutsättningar enligt svensk rätt är uppfyllda. Lagen om utgivning av säkerställda obligationer innehåller inte några avvikande krav vad avser tillgångar förvärvade på sätt som avses i direktivets regler om gemensam finansiering. Svensk rätt uppfyller därmed redan direktivets krav på gemensam finansiering. Användande av tillgångar förvärvade från andra än kreditinstitut på sätt som avses i direktivet (artikel 9.3) är på samma sätt möjligt i svensk rätt. Det finns dock inte skäl att för svenskt vidkommande att möjliggöra användande av tillgångar som inte förvärvats med äganderätt av emittentinstitutet. 7.1Tillsyn av utgivningen av säkerställda obligationer Regeringens bedömning: Svensk rätt uppfyller redan direktivets krav på tillsyn över utgivningen av säkerställda obligationer. Direktivets krav på att offentliggöra viss information om tillsynen av utgivande av säkerställda obligationer bör genomföras genom föreskrifter på lägre nivå än lag. Utredningens bedömning överensstämmer delvis med regeringens bedömning. Utredningen bedömer att svensk rätt redan uppfyller direktivets krav på att offentliggöra viss information om tillsynen av utgivande av säkerställda obligationer. Remissinstanserna tillstyrker bedömningen eller har inget att invända mot den. Skälen för regeringens bedömning: Enligt direktivet ska investerar- skydd säkerställas genom att utgivning av säkerställda obligationer ska omfattas av offentlig tillsyn (artikel 18.1). Medlemsstaterna ska med anledning därav utse en eller flera behöriga myndigheter med uppgiften att övervaka utgivningen av säkerställda obligationer för att bedöma om kraven i de bestämmelser i nationell rätt som genomför direktivet efterlevs (artikel 18.2 och 18.3). De behöriga myndigheterna ska ha alla de tillsyns-, utrednings- och Prop. 2021/22:76 sanktionsbefogenheter som är nödvändiga för att utöva tillsyn över utgivning av säkerställda obligationer, åtminstone att bevilja eller neka tillstånd till utgivning av säkerställda obligationer, regelbundet se över programmet för säkerställda obligationer för att bedöma om kraven efterlevs, genomföra inspektioner på plats och skrivbordskontroller, ålägga administrativa sanktioner och vidta andra administrativa åtgärder och anta och genomföra riktlinjer för tillsyn avseende utgivning av säkerställda obligationer (artikel 22). De behöriga myndigheterna ska offentliggöra viss information gällande sin tillsyn av utgivningen av säkerställda obligationer (artikel 26.1 och 26.2). De behöriga myndigheterna ska ha rätt att få den information som är nödvändig för att bedöma efterlevnaden av kraven, att utreda eventuella överträdelser av dessa krav och att ålägga administrativa sanktioner och andra administrativa åtgärder (artikel 18.5). De behöriga myndigheterna ska ha den sakkunskap, de resurser, den operativa kapacitet, de befogenheter och det oberoende som krävs för att utföra de funktioner som ingår i den offentliga tillsynen över säkerställda obligationer (artikel 18.6). Bestämmelser om tillsyn över emittentinstitutens verksamhet finns i 5 kap. LUSO och i rörelselagstiftningen (13 kap. LBF). Finans- inspektionen har tillsyn över att emittentinstituten följer bestämmelserna i lagen och andra författningar som reglerar institutens verksamhet (5 kap. 1§ LUSO). ska, enligt rörelselagstiftningen, lämna Finansinspek- tionen de upplysningar om sin verksamhet och därmed sammanhängande omständigheter som inspektionen begär (13 kap. 3 § LBF). Finans- inspektionen har rätt att genomföra platsundersökningar hos ett kreditinstitut (13 kap. 4 § första stycket LBF). Svensk rätt uppfyller därmed redan direktivets krav på tillsyn av utgivande av säkerställda obligationer. Skyldigheten för att offentliggöra viss information om tillsynen bör genomföras genom föreskrifter på lägre nivå än lag. Regeringens bedömning: Den nya möjligheten i direktivet att införa krav på en övervakare eller intern övervakare av säkerhetsmassan bör inte Bestämmelserna om en oberoende granskare bör kvarstå Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens bedöm- Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker bedömningen eller har inget att invända mot den. FAR anser att den oberoende granskaren bör vara en auktoriserad anser att den oberoende granskarens uppgift huvud- sakligen bör vara att se till att rapporteringsskyldigheten till Finansinspek- tionen efterlevs och koordineras för att undvika dubbelrapportering. 2021/22:76 Skälen för regeringens bedömning: Enligt direktivet får medlems- staterna kräva att kreditinstitut som ger ut säkerställda obligationer utser en övervakare av säkerhetsmassan med uppgiften att fortlöpande övervaka säkerhetsmassan med avseende på kraven om godtagbara säkerställda tillgångar, säkerheter som är lokaliserade utanför unionen, koncerninterna strukturer med säkerställda obligationer i säkerhetsmassan, gemensam finansiering, säkerhetsmassans sammansättning, derivatkontrakt i säkerhetsmassan, separering av säkerställda tillgångar, information till investerarna, krav på täckning, likviditetsbuffert och villkor för förlängningsbara löptidsstrukturer (artikel 13.1). Om denna möjlighet utnyttjas ska vissa regler fastställas. Reglerna tar sikte på hur en övervakare utses och entledigas, övervakarens behörig- hetskriterier, roll och uppgifter, rapporteringsskyldighet i förhållande till tillsynsmyndigheten och dennes rätt till nödvändig information (artikel 13.2). Övervakaren ska även vara åtskild från och oberoende av emittentinstitutet. Under vissa särskilda förutsättningar får medlemsstaterna tillåta en s.k. intern övervakare av säkerhetsmassan (artikel 13.3). ska underrättas om möjligheten utnyttjas (artikel 13.4). Bestämmelser om en oberoende extern kontrollfunktion för granskning av emittentinstitutens verksamhet finns i 3 kap. 12–14 §§ LUSO. Enligt denna ordning utser en oberoende granskare. Ersättningen till granskaren betalas av emittentinstitutet och bestäms av (12 §). Granskaren har till uppgift att övervaka att registret över säkerhetsmassan m.m. förs på ett korrekt sätt och i enlighet med lagen. Den oberoende granskaren ska regelbundet rapportera till om sina iakttagelser i fråga om registret (13 §). är skyldigt att lämna granskaren de upplysningar om sin verksamhet med anknytning till säkerställda obligationer som denne begär (3 kap. 14 § LUSO). får meddela föreskrifter på området (6 kap. 3 § 10 LUSO). Sådana föreskrifter finns i föreskrifter (FFFS 2013:1) om utgivning av säkerställda obligationer (6 kap.). Enligt dessa föreskrifter ska granskaren inte vara i beroendeställning till utgivaren och får inte ha andra uppdrag i emittentinstitutet (6 kap. 1 §). Syftet med den oberoende granskaren är att underlätta Finans- inspektionens tillsyn (prop. 2002/03:107 s. 79). Det finns således i svensk rätt en etablerad ordning för en oberoende granskning av säkerhetsmassan som står i överensstämmelse med i direktivet. Till skillnad från FAR, , och anser regeringen därför att den nuvarande regleringen av oberoende granskare har en lämplig utformning och inte behöver ses över. Möjligheten att införa krav på en särskild övervakare av säkerhets- massan bör följaktligen inte utnyttjas. Återkallelse av tillstånd och sanktioner mot Regeringens förslag: ska återkalla ett emittent- instituts tillstånd att ge ut säkerställda obligationer om institutet har fått tillståndet genom att lämna falska uppgifter eller på något annat otillbörligt sätt. Varning får meddelas i stället, om det bedöms tillräckligt. möjlighet att ingripa mot ledningspersoner, enligt rörelselagstiftningen, ska utökas till att även gälla för det fall 1.kreditinstitutet har fått tillstånd att ge ut säkerställda obligationer genom att lämna falska uppgifter eller på något annat otillbörligt sätt, 2.institutet ger ut säkerställda obligationer utan tillstånd, 3.institutet ger ut säkerställda obligationer som inte uppfyller vissa krav på utgivningen av obligationerna, 4.institutet låter bli att lämna information eller lämnar ofullständig eller felaktig information om sina säkerställda obligationer till köpare av obligationerna, 5.institutet vid upprepade tillfällen eller systematiskt låter bli att hålla likvida tillgångar i en likviditetsbuffert, eller 6.institutet låter bli att lämna uppgifter eller lämnar ofullständiga eller felaktiga uppgifter till om sin verksamhet med säkerställda obligationer. Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Utredningen föreslår att möjligheten att besluta om varning inte ska gälla i de fall då ett institut har fått tillstånd att ge ut säkerställda obligationer genom att lämna falska uppgifter eller på något annat otillbörligt sätt. Utredningens förslag har dessutom en annan lagteknisk utformning. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller har inget att invända mot det. vid anser att möjlig- heten att besluta om varning även bör gälla i de fall då ett institut har fått tillstånd att ge ut säkerställda obligationer genom att lämna falska uppgifter eller på något annat otillbörligt sätt. Skälen för regeringens förslag Enligt direktivet ska de behöriga myndigheterna ha befogenhet att ålägga administrativa sanktioner och andra administrativa åtgärder (artiklar- na 22.2 d och 23). De administrativa sanktionerna och de andra administrativa åtgärderna ska, utan att det påverkar rätten att föreskriva straffrättsliga påföljder, kunna beslutas vid åtminstone följande situationer. Om ett kreditinstitut har fått tillstånd till utgivning av säkerställda obligationer genom att lämna falska uppgifter eller på annat sätt använda sig av otillbörliga metoder, om institutet inte längre uppfyller de villkor enligt vilka tillståndet att ge ut 2021/22:76 säkerställda obligationer beviljades, om institutet ger ut säkerställda obligationer utan att ha erforderligt tillstånd, och om institutet som ger ut säkerställda obligationer inte uppfyller vissa av kraven i direktivet (artikel 4–12, 14, 16, 17 eller 21.2). Medlemsstaterna får besluta att inte föreskriva administrativa sanktioner eller andra administrativa åtgärder för överträdelser som är föremål för straffrättsliga påföljder. I sådana fall ska kommissionen informeras om de relevanta straffrättsliga bestämmelserna (artikel 23.1). De administrativa sanktionerna och de andra administrativa åtgärderna ska vara effektiva, proportionella och avskräckande och omfatta åtminstone återkallande av tillståndet, en offentlig förklaring som anger identiteten på den fysiska eller juridiska person som gjort sig skyldig till överträdelsen samt överträdelsens art, en anmodan om att den fysiska eller juridiska personen ska upphöra med sitt agerande och inte upprepa detta och administrativa sanktionsavgifter (artikel 23.2). De administrativa sanktionerna och de andra administrativa åtgärderna ska genomföras på ett verkningsfullt sätt (artikel 23.3). De behöriga myndigheterna ska när de fastställer typen av administrativa sanktioner eller andra administrativa åtgärder och beloppet för administrativa sanktionsavgifter beakta vissa omständigheter (artikel 23.4). Bestämmelser om ingripanden finns i lagen om utgivning av säkerställda obligationer (5 kap. 2–6 §§) och i rörelselagstiftningen (15 kap. LBF). ska återkalla ett emittentinstituts tillstånd att ge ut säkerställda obligationer om institutet allvarligt har åsidosatt sina skyldigheter enligt lagen eller andra författningar som reglerar dess verksamhet. Om det är tillräckligt, ska i stället meddela en varning (5 kap. 2 § LUSO). Om någon bedriver sådan verksamhet som omfattas av lagen utan att vara berättigad till det ska förelägga denne att upphöra med verksamheten (5 kap. 5 § LUSO). Ett sådant föreläggande får förenas med vite (5 kap. 6 § LUSO). har också möjlighet att ingripa mot ett kreditinstitut enligt rörelselagstiftningen (15 kap. LBF). Vid valet av sanktion ska ta hänsyn till vissa förmildrande och försvårande omständigheter (15 kap. 1 a och 1 b §§ LBF). Om ett kreditinstitut har meddelats en anmärkning eller en varning får besluta att institutet ska betala en sanktionsavgift (15 kap. 7 § LBF). Sanktionsavgiften för ett kreditinstitut ska fastställas inom vissa angivna beloppsramar (15 kap. 8 § LBF). Genom dessa bestämmelser har en skyldighet att beakta de omständigheter som anges i direktivet och i huvudsak sådana befogenheter att ingripa mot emittentinstitut som avses i direktivet (artikel 23.1, 23.2 och 23.4). Det är emellertid inte möjligt enligt gällande rätt att ingripa mot ett kreditinstitut genom att återkalla institutets tillstånd att ge ut säkerställda obligationer om tillståndet har erhållits genom att institutet lämnat falska uppgifter eller om institutet har tillförskansat sig tillståndet på annat otillbörligt sätt. För att genomföra den nya regeln i direktivet bör motsvarande bestämmelse införas i svensk rätt. Direktivets krav på att de administrativa sanktionerna och de andra administrativa åtgärderna ska vara effektiva, proportionerliga och avskräckande har bedömts redan följa av svensk rätt (prop. 2013/14:228 s. 232). I likhet med vid anser regeringen att möjligheten att besluta om varning även bör gälla i de fall då ett institut har fått tillstånd att ge ut säkerställda obligationer genom att lämna falska uppgifter eller på något annat otillbörligt sätt. Detta eftersom det inte finns anledning att avvika från vad som gäller för tillstånd att driva bank- eller finansieringsrörelse. Enligt direktivet ska de behöriga myndigheterna kunna tillämpa de administrativa sanktionerna och de andra administrativa på lednings- personerna i emittentinstitutet om institutet inte uppfyller vissa av de krav som ställs på verksamheten med säkerställda obligationer (artikel 23.5). Bestämmelser om ingripanden mot ledningspersoner finns i rörelselag- stiftningen (15 kap. 1 a § LBF). Vid valet av sanktion ska Finans- inspektionen ta hänsyn till vissa särskilda omständigheter (15 kap. 1 b och 1 c §§ LBF). Ingripanden mot ledningspersoner tas upp av genom ett sanktionsföreläggande (15 kap. 9 a–9 d §§). Sanktionsavgiften för en fysisk person ska fastställas inom vissa angivna beloppsramar (15 kap. 8 a § LBF). Genom dessa bestämmelser har befogenheter att ingripa mot de ledningspersoner som avses i direktivet. Det är emellertid inte möjligt, enligt gällande rätt, att ingripa mot ledningspersonerna i ett kreditinstitut om institutet inte uppfyller vissa av direktivets krav på verksamheten med säkerställda obligationer. För att genomföra de nya reglerna i direktivet, bör motsvarande bestämmelser införas i svensk rätt. Det innebär att möjlighet att ingripa mot ledningspersoner, enligt rörelselagstiftningen, ska utökas till att även gälla i dessa fall. Utredningen anser inte att det bör gå att ingripa mot ledningspersoner i ett kreditinstitut, om institutet inte längre uppfyller de villkor enligt vilka tillståndet att ge ut säkerställda obligationer beviljades. Regeringen anser att kreditinstitutets ledning är ansvarig för att de villkoren är uppfyllda på samma sätt som den är ansvarig för efterlevnaden av de andra krav som räknas upp i direktivet. Förutsättningarna för tillstånd handlar emellertid om att verksamheten med säkerställda obligationer ska bedrivas i enlighet med de författningar som reglerar den verksamheten. Regeringen menar därför att de föreslagna nya ingripande- möjligheterna ger möjlighet att ingripa även mot ledningspersonerna i ett kreditinstitut om institutet inte längre uppfyller de villkor enligt vilka tillståndet att ge ut säkerställda obligationer beviljades. Rätt att höras, motivering av beslut och överklagande Enligt direktivet ska de behöriga myndigheterna ge den berörda fysiska eller juridiska personen möjlighet att höras innan de fattar beslut om att ålägga administrativa sanktioner eller andra administrativa åtgärder. Undantag från den rätten får göras när brådskande åtgärder är nödvändiga för att förhindra betydande förluster för tredje parter eller betydande skador på det finansiella systemet. I sådana fall ska den berörda personen 2021/22:76 ges möjlighet att höras efter det att den administrativa åtgärden antagits och vid behov ska åtgärden ses över (artikel 23.6). Alla beslut om administrativa sanktioner eller andra administrativa åtgärder ska motiveras på lämpligt sätt och ska kunna överklagas (artikel 23.7). Bestämmelser om partsinsyn, kommunikation och motivering av beslut finns i förvaltningslagen (2017:900). En enskild part i ett förvaltnings- ärende har rätt att ta del av allt material som har tillförts ärendet och ska som huvudregel ges tillfälle att yttra sig över allt material av betydelse för beslutet innan ärendet avgörs (10 och 25 §§), med de begränsningar av rätten till partsinsyn som gäller enligt 10 kap. 3 § offentlighets- och sekretesslagen (2009:400). Beslut ska också motiveras (32 §). De nu aktuella bestämmelserna i förvaltningslagen är tillämpliga på Finans- inspektionens handläggning av ärenden. Bestämmelser om rätten att överklaga beslut finns i lagen om utgivning av säkerställda obligationer och i rörelselagstiftningen (6 kap. 1 § LUSO och 17 kap. 1 § LBF). Som huvudregel får alla beslut enligt dessa lagar överklagas till allmän förvaltningsdomstol. Svensk rätt uppfyller därmed redan direktivets krav på motivering av beslut, rätten att höras och rätten att överklaga. Regeringens bedömning: Direktivets krav på att offentliggöra ingripanden bör genomföras i föreskrifter på lägre nivå än lag. Utredningens bedömning överensstämmer inte med regeringens Utredningen anser inte att det behövs något bemyndigande Remissinstanserna tillstyrker bedömningen eller har inget att invända Skälen för regeringens bedömning: Enligt direktivet ska de administrativa sanktionerna och andra administrativa åtgärder offentlig- göras utan dröjsmål på de behöriga myndigheternas officiella webbplatser. Detsamma gäller om medlemsstaterna beslutar om att föreskriva straffrättsliga påföljder (artikel 24.1). Kravet på offentliggörande gäller åtminstone beslut som inte överklagas eller kan överklagas (artikel 24.2). Direktivet anger också mer specifikt vad offentliggörandet ska innehålla för uppgifter och när offentliggörandet ska ske (artikel 24.3, 24.4, 24.6 och 24.7). Som huvudregel ska information om identiteten på den fysiska eller juridiska person som är ansvarig för överträdelsen anges. Identiteten på en fysisk person får utelämnas under vissa förutsättningar (artikel 24.5). De publicerade uppgifterna ska ligga kvar under minst fem år och personuppgifter får endast lagras som är nödvändig och i enlighet med tillämpliga regler om skydd av Lagringsperioden ska fastställas med beaktande av de nationella preskriptionstiderna men får inte överstiga (artikel 24.8). Ett beslut som har meddelat, t.ex. ett beslut om ett ingripande, blir en allmän handling när det har upprättats och var och en har då rätt att ta del av beslutet i den utsträckning uppgifterna i beslutet inte är sekretessbelagda. Bestämmelser om allmänna handlingar och rätten Prop. 2021/22:76 att ta del av sådana finns i 2 kap. tryckfrihetsförordningen. inspektionens verksamhet är bestämmelserna om sekretess i 30 kap. 4 och 5 §§ offentlighets- och sekretesslagen tillämpliga. publicerar regelbundet sina beslut om ingripanden mot kreditinstitut på sin webbplats, men enligt gällande rätt finns det inte någon skyldighet att publicera beslut i fråga om överträdelser av bestämmelserna i lagen om utgivning av säkerställda obligationer. För att genomföra direktivets krav på offentliggörande bör motsvarande bestämmelser införas i föreskrifter på lägre nivå än lag. Regeringens bedömning: Svensk rätt uppfyller redan direktivets krav på rapportering till behöriga myndigheter. Utredningens förslag överensstämmer inte med regeringens Utredningen föreslår att det ska införas ett nytt bemyndigande att meddela föreskrifter om rapporteringskrav. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller har inget att invända mot det. anser att svensk rätt redan uppfyller direktivets krav anser att onödig dubbelrapportering bör Skälen för regeringens bedömning: Enligt direktivet är emittent- instituten skyldiga att lämna viss information till den behöriga Rapporteringen ska ske regelbundet och på begäran av den Det ska fastställas hur ofta den regelbundna rapporteringen ska ske (artikel 21.1). De uppgifter som ska rapporteras ska åtminstone omfatta information om godtagbara tillgångar och krav på säkerhetsmassan, separering av säkerställda tillgångar, i tillämpliga fall funktionen som övervakare av säkerhetsmassan, kraven på täckning, likviditetsbufferten i säkerhetsmassan och i tillämpliga fall, villkoren för förlängningsbara löptidsstrukturer (artikel 21.2).Vidare ska det fastställas regler om den information som ett emittentinstitut ska tillhandahålla i händelse av insolvens eller resolution i ett kreditinstitut som ger ut säkerställda obligationer (artikel 21.3). Bestämmelser om emittentinstitutens skyldighet att lämna viss information till finns i rörelselagstiftningen (13 kap. 3 § LBF). Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om vilka upplysningar ett kreditinstitut ska lämna till för dess tillsynsverksamhet (16 kap. 1 § 16 LBF). I likhet med anser regeringen därför att svensk rätt redan uppfyller direktivets krav på rapportering. anser att onödig dubbelrapportering bör undvikas. Regeringen konstaterar att direktivet saknar regler om hur kraven på rapportering ska förhålla sig till redan tidigare inrapporterade uppgifter. Enligt regeringens uppfattning bör emellertid kraven på rapportering stå i 2021/22:76 proportion till det ändamål för vilken informationen krävs, något som därför bör beakta när inspektionen tar fram före- skrifter på området. 7.6Samarbete och utbyte av information Regeringens bedömning: Svensk rätt uppfyller redan direktivets krav på samarbete och utbyte av information. Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens bedöm- ning. Remissinstanserna tillstyrker bedömningen eller har inget att invända mot den. Skälen för regeringens bedömning: Enligt direktivet ska de behöriga myndigheter som ansvarar för tillsynen i fråga om utgivning av säker- ställda obligationer samarbeta med de behöriga myndigheter som ansvarar för tillsynen över kreditinstitut i allmänhet och med resolutionsmyndig- heten (artiklarna 20.1 och 25). De behöriga myndigheterna ska även utbyta viss information (artikel 25.1–25.3 och 25.5). De ska även samarbeta med och lämna information till och i förekommande fall samarbeta med Europeiska värdepappers- och marknadsmyndigheten () (artiklarna 17.2, 24.9, 25.4 och 26.3). Kommissionen och ska underrättas om de utsedda myndigheterna och eventuell funktions-eller uppgiftsfördelning (artikel 18.2). Bestämmelser om samarbete och utbyte av information finns i rörelselagstiftningen och i lagen om resolution (13 kap. 6 a § LBF och 28 kap. 5 § ). tillsyn omfattar kreditinstitutens verksamhet så länge de har tillstånd att bedriva sådan verksamhet, några undantag görs i det avseendet inte vid resolution eller insolvens.