prop · H803183 · 2021-04-22 00:00:00 — Länsstyrelserna i , och förordar, utöver möjligheten att fatta beslut i det enskilda fallet, generella förbud mot utfodring i närheten av allmän väg. motsätter sig möjligheten att fatta beslut om förbud mot utfodring i det enskilda fallet och förespråkar i stället dispositiva regler om utfodringsförbud. förespråkar ett förbud mot utfodring inom från allmän asfalterad väg eller järnväg. Därutöver bör det enligt förbundet finnas vissa möjligheter för att besluta om tidsbegränsad reglering av utfodring från växande gröda på annans fastighet. LRF anser att beslut om förbud och villkor inte ska fattas i det enskilda fallet, eftersom beslut som endast omfattar någon eller några fastigheter inte kan ha någon effekt för att förebygga eller minska risken för trafikolyckor eller skador som orsakas av vilt. Klövvilt har hemområden på tusentals hektar och rör sig därför normalt över ett stort antal fastigheters areal. Det område som omfattas av ett förbud eller villkor bör därför inte vara mindre än en kommun eller en del av en kommun. LRF anser vidare att giltighetstiden för beslut om förbud och villkor bör uppgå till . Detta eftersom viltstammarnas antal och reproduktiva förmåga förändras långsamt. I huvudsak motsvarande synpunkter framförs av bl.a. och Skogsindustrierna. påpekar att skog är långsamväxande och i vissa faser kan vara extra känslig för hjortdjurens skadegörelser. Dessa faser kan pågå , varför beslut om förbud kan behöva gälla . Jordbruksarrendatorer anser att förbud mot utfodring bör kunna begränsas till att gälla en viss fastighet om det är tydligt att ett agerande på just den fastigheten orsakar skador i omgivningen, men att förbud i regel bör gälla betydligt större områden, såsom t.ex. hela län. Vidare bör besluten gälla för att effekterna ska kunna utvärderas. i efterfrågar ett tydliggörande av om ett beslut kan avse en del av ett viltvårdsområde eller om i så fall hela viltvårdsområdet ska omfattas. SVA anser att det inte är klarlagt hur väl ett tids- och områdesbegränsat förbud kan förebygga eller minska risken för trafikolyckor med vilt eller risken för att viltet orsakar allvarliga skador på egendom. Detta kan förväntas variera stort beroende på bl.a. årstid och vilka grödor i övrigt som finns i ett område. Kortsiktiga förbud kan inte förväntas påverka populationernas storlek. Däremot kan de göra att rörligheten ökar, vilket i sig ökar risken för viltolyckor. Även och Skogsindustrierna bedömer att den föreslagna regleringen inte kommer få någon effekt på 2020/21:183 viltpopulationernas storlek eller leda till minskade skador, utan endast tillfälligt minska koncentrationen av vilt i ett begränsat område. synpunkter framförs av i . Länsstyrelserna i och anser att förbud mot utfodring bör kunna meddelas om det är motiverat av angelägna allmänna intressen, såsom att det finns risk för spridning av smittsamma Utfodring bör även kunna förbjudas i eller i närheten av tätort. Även LRF, SVA och ytterligare ett antal remissinstanser anser att beslut om förbud mot och villkor för utfodring bör få meddelas i syfte att förebygga och minska risken för spridning av smittsamma sjukdomar. anser att beslut också bör kunna fattas i andra syften, såsom att förhindra allvarliga störningar i hälsa och djurvälfärd hos viltet. förordar att beslut om förbud mot eller villkor för utfodring ska få meddelas för att förhindra att utfodring sker i syfte att hålla stora viltstammar genom att locka vilt från närliggande fastigheter eller större i anser även att det bör vara möjligt att förbjuda utfodring för att minska spridning av vildsvin norrut i landet och att undvika större ansamlingar av vildsvin där de stödutfodras, även när de kanske inte vållar så stor skada på grund av avsaknad av SLU anser att möjligheten att begränsa utfodring i det enskilda fallet bör tillämpas mycket restriktivt. För att beslut om utfodringsförbud ska få fattas bör det därför krävas att upprepade skador har uppstått. synpunkter framförs av och Jordägare- förbund, som påpekar att i sitt tillkännagivande angett att möjlighet att meddela förbud mot utfodring bör finnas när andra lösningar inte är möjliga eller när det går att påvisa allvarlig skada. Flera remissinstanser, däribland och , efterfrågar förtydliganden av vad som avses med allvarlig skada. vill se en objektiv gräns för när en skada är allvarlig, så att bedömningen inte skiljer sig åt mellan olika länsstyrelser. , Skogsindustrierna och ytterligare några remissinstanser anser att kravet på att skadan ska vara allvarlig bör tas bort, eftersom det medför en alltför hög tröskel för beslut. Ett antal remissinstanser efterlyser förtydliganden av eller för fram synpunkter på vilka omständigheter som bör beaktas vid bedömningen av om ett beslut om förbud mot eller villkor för utfodring ska meddelas. anser att det inte bör vara tillräckligt att en grupp vildsvin rör sig mot ett område där de kan orsaka skador eller av att ett visst bestånd djur ökar i antal för att ett beslut om förbud mot eller villkor för utfodring ska få fattas. Liknande synpunkter förs fram av i län och Svenska påpekar också att markägare måste få möjlighet att yttra sig innan beslut om förbud mot utfodring fattas. anser att promemorians beskrivningar av när det kan anses finnas risk för allvarlig skada på egendom öppnar upp för i för fram att beslut inte kan fattas utifrån andrahandsuppgifter, utan att en bedömning av risken för allvarlig skada kräver att personal gör en besiktning på Det bör finnas en utfodringsplats i närheten som motiverar ett beslut ska baseras på observationer av enskilda, utan inventeringar av viltstammarnas täthet samt objektiva skattningar av Prop. 2020/21:183 skadors omfattning och orsak. Det krävs även kunskap om var utfodringsplatser finns för att det ska gå att bedöma om ett beslut om förbud mot utfodring skulle vara effektivt. Utfodrings- och åtelplatser skulle därför behöva registreras. Enligt mening behöver nationella riktlinjer och metoder tas fram för att bedömningsgrunderna ska bli enhetliga. Även Länsstyrelserna i , , och anser att det behöver tas fram nationella riktlinjer för länsstyrelsernas arbete med ärenden om förbud mot och villkor för utfodring av vilt. i påpekar att väg- eller spåravsnitt som är drabbade av viltolyckor i första hand bör utredas av i samverkan med det regionala viltolycksrådet. medverkan kan bli aktuell om utfodringsplatser bedöms vara orsaken till ökade viltolyckor. anser att förslaget inte stämmer överens med tillkännagivande eftersom det inte bara omfattar utfodring av klövvilt, utan av samtliga viltarter. Enligt förbundet bör det tydliggöras att enbart utfodring av klövvilt ska omfattas. för fram att det går att, på sätt som beskrivits i promemorian, hindra klövvilt från att få tillgång till utfodringsplatser för andra arter och att möjligheten att meddela förbud mot och villkor för utfodring därför bör kunna begränsas till att enbart avse klövvilt. I sådant fall bör det dock också föras in en bestämmelse med innebörden att om annat vilt utfodras i ett område där det råder förbud mot utfodring av klövvilt, ska klövvilt hindras från att nyttja detta foder. Detta bör regleras på förordningsnivå, så att möjligheten att besluta om förbud och villkor vid behov kan utvidgas till att avse även andra arter utan att det behöver göras en ändring i jaktlagen (1987:259). anser att beslut bör riktas mot markens ägare, eftersom det är ägaren som är ansvarig för jakt och viltvård, antingen själv eller genom avtal till annan. i påpekar att utfodringsplatser i viltvårdsområden kan skötas av vem som helst av viltvårdsområdesföreningens medlemmar och alltså inte nödvändigtvis av fastighetsägaren eller en eventuell jakträttshavare. pekar på en möjlig konflikt mellan den föreslagna regleringen och markägares och jakträttshavares skyldighet enligt 4 § jaktlagen att genom särskilda åtgärder sörja för att viltet får stöd och skydd. Enligt verket behöver denna konflikt förklaras och möjligheten att förbjuda stödutfodring av viltet för dess överlevnad motiveras. i framhåller att det är viktigt ur ett djurskyddsperspektiv att eventuella utfodringsförbud inte begränsar viltvårdande stödutfodring till hjortdjur med svåra snöförhållanden och kyla. Skälen för regeringens förslag Det behövs en möjlighet att förbjuda eller villkora utfodring av vilt Som beskrivs i avsnitt 4.2 orsakar viltet omfattande skador på jord- och skogsbruket. Vilt är också i stor omfattning inblandat i trafikolyckor. Som framhålls av bl.a. SLU och är jakt det 2020/21:183 enskilt viktigaste verktyget för att reglera stammarna av klövvilt och för att förhindra trafikolyckor och skador på grödor. Även om utfodringens betydelse för ökningen av viltstammarna inte är helt klarlagd bedömer regeringen, med hänsyn till att utfodring ökar överlevnaden och reproduktionen hos viltet, att en omfattande utfodring kan försvåra regleringen av viltstammarna. Utfodring medför också att viltet koncentreras till utfodringsplatserna, vilket i sin tur påverkar skog och såväl i närheten av utfodringsplatserna som i de områden som viltet passerar på sin väg dit. Det bästa sättet att komma till rätta med problematiken är sannolikt, som bl.a. framhåller, en frivillig samverkan inom viltförvaltningen. Av olika skäl är dock en sådan samverkan inte alltid möjlig. Regeringen anser därför, i likhet med merparten av remissinstanserna, att det bör finnas en möjlighet att genom förbud mot eller villkor för utfodring begränsa utfodringen av vilt som inte hålls i hägn. En sådan möjlighet kommer sannolikt inte ensam att leda till någon drastisk minskning av antalet viltskador och trafikolyckor med vilt. Den bedöms dock utgöra ett av flera verktyg som tillsammans kan användas för att nå detta mål. Möjligheten att meddela förbud och villkor bör avse utfodring av samtliga viltarter, men i första hand användas för att begränsa utfodring av klövvilt Det är främst klövvilt som orsakar trafikolyckor och skador på egendom. Som beskrivs i promemorian är det dock förenat med svårigheter att på objektiva grunder skilja på utfodring av klövvilt och annat vilt. I likhet med många andra arter utfodras klövvilt generellt sett med foder av vegetabiliskt ursprung. Det skulle därför vara svårt att utöva en effektiv tillsyn av förbud mot och villkor för utfodring som enbart gäller utfodring av klövvilt. Som framhåller är det dock möjligt att på olika sätt hindra klövvilt från att få tillgång till utfodringsplatser som är avsedda för andra arter. Det kan t.ex. handla om att placera en fodertunna innanför ett nät av armeringsjärn vars maskor släpper igenom änder, men hindrar klövvilt från att ta sig in. Det kan också handla om att bygga fodertunnor på ett sådant sätt att änder, men inte klövvilt, kan komma åt innehållet och att placera tunnorna innanför skyddande elstängsel. Det skulle därför i och för sig vara möjligt att utforma ett kontrollerbart förbud mot utfodring av klövvilt under förutsättning att förbudet förenas med villkor om att utfodring av annat vilt endast får ske på ett sådant sätt att klövvilt inte kan nyttja fodret. Enligt regeringens mening är det dock inte lämpligt att i lag begränsa möjligheten att meddela förbud mot och villkor för utfodring av vilt till att endast under vissa förutsättningar omfatta annat vilt än klövvilt. En sådan reglering bör i stället införas på förordningsnivå (se avsnitt 5.2). En reglering på förordningsnivå ger en flexibilitet som är viktig för att bestämmelserna på ett enkelt sätt ska kunna justeras om det visar sig att ändringar behövs för att regleringen ska vara så ändamålsenlig som möjligt. Möjligheten att meddela förbud och villkor bör inte begränsas till stödjande utfodring Det är främst utfodring som sker i stödjande syfte som kan antas bidra till de ökande viltstammarna. Det bör därför övervägas om möjligheten att meddela förbud mot och villkor för utfodring av vilt enbart bör avse stödjande utfodring. En förutsättning för att det ska vara lämpligt att göra en sådan begränsning är att det går att på objektiva grunder skilja på utfodring i olika syften. Detta är nödvändigt för att ett förbud mot eller villkor för utfodring i stödjande syfte ska kunna bli föremål för en effektiv tillsyn. Om efterlevnaden av regelverket inte kan kontrolleras på ett effektivt sätt är risken uppenbar för att regleringen kringgås och inte får avsedd effekt. Gränsen mellan stödjande och avledande utfodring är flytande och avgörs av mängden foder. Utfodring som sker i avledande syfte kan, för att få önskad effekt, kräva att det tillförs så stora mängder foder att utfodringen i praktiken blir stödjande. Även om det skulle vara teoretiskt möjligt att utforma regler som begränsar fodermängderna genom att ange maximal storlek för lagerbehållare i foderautomater och maximalt antal foderautomater för ett visst område skulle det medföra betydande svårigheter att för varje område där utfodringsbegränsningar aktualiseras försöka ta fram regler som varken medför att utfodring ändå tillåts ske i så stor mängd att viltstammarna fortsatt gynnas eller att de tillåtna fodermängderna blir så små att utfodringen inte fungerar avledande. Det finns heller inte något annat sätt att på objektiva grunder skilja på utfodring i avledande respektive stödjande syfte. Regeringen bedömer därför att det inte är lämpligt att begränsa möjligheten att meddela förbud mot och villkor för utfodring till att enbart avse utfodring som sker i stödjande syfte. Förbud mot och villkor för utfodring bör meddelas i det enskilda fallet om det behövs för att minska eller förebygga risker för trafikolyckor och allvarliga skador på egendom. har i sitt tillkännagivande uttalat att en reglering av utfodringen av vilt inte bör formuleras som ett generellt förbud mot utfodring av vilt med möjlighet till undantag, utan att det i stället bör finnas möjlighet att meddela förbud i enskilda fall när andra lösningar inte är möjliga eller när det går att påvisa en påtaglig skada (se bet. 2016/17:MJU4 s. 10). De förslag till mer eller mindre omfattande generella förbud mot och villkor för utfodring som förordas av bl.a. , Länsstyrelserna i , och och SLU ligger alltså inte i linje med uppfattning att beslut om förbud ska meddelas i det enskilda fallet. I likhet med vad gett uttryck för i tillkännagivandet anser regeringen att det är angeläget att beslut om förbud mot och villkor för utfodring inte meddelas i större utsträckning än nödvändigt. Möjligheten att besluta om förbud och villkor bör därför bara få utnyttjas i situationer då det finns behov av ett ingripande från det allmännas sida. I detta ligger att den beslutande myndigheten ska ha kommit fram till att de problem som utfodringen medför inte går att lösa på något annat, mindre ingripande sätt, såsom genom frivilliga överenskommelser om hur viltvården ska 2020/21:183 bedrivas på den plats som är aktuell. I motsats till vad SVA anför anser regeringen därför att en möjlighet att i det enskilda fallet besluta om utfodringsbegränsningar inte behöver spä på redan befintliga konflikter, utan snarare kan ge incitament att försöka hitta en samförståndslösning i stället för att låta myndigheterna ingripa med ett tvingande beslut. organ som kan vara till hjälp för att minska konflikter och öka samarbetet mellan jägare, lantbrukare och andra intressenter är viltförvaltnings- delegationerna, som genom sitt arbete kan bidra till att förebygga att beslut om utfodringsförbud behöver fattas. Förbud mot och villkor för utfodring bör enligt regeringens mening kunna meddelas för att förebygga eller minska risken för trafikolyckor med vilt och risken för allvarliga viltskador på egendom. om detta bör, såsom föreslås i promemorian, föras in i jaktlagen. remissinstanser efterfrågar möjligheter att meddela förbud mot utfodring i syfte att förebygga smittspridning och ohälsa hos djur. smittskydd och fodersäkerhet bör dock inte regleras i jaktlagen, utan behandlas i den lagstiftning som finns på djurhälso- och foderområdet. Någon anledning att, såsom i föreslår, göra det möjligt att i det enskilda fallet förbjuda utfodring i syfte att locka djur från närliggande fastigheter eller andra områden finns enligt regeringens mening inte, eftersom det redan finns ett generellt förbud mot att genom utfodring locka vilt från någon annans jaktområde utan lov i 34 § Någon särskild reglering om att utfodring bör kunna förbjudas i eller i närheten av tätort krävs heller inte, eftersom möjligheten att meddela beslut om förbud mot utfodring kommer att omfatta även de fall där det är risker för trafikolyckor eller egendomsskador i tätort som behöver förebyggas eller minskas. Regeringen ser vidare inte någon anledning att, som föreslås av i , ge en särskild möjlighet att förbjuda utfodring för att undvika större ansamlingar av vildsvin där de I sådana situationer torde det ofta finnas en risk för att utfodringen leder till allvarliga egendomsskador eller till trafikolyckor, varför den föreslagna regleringen ofta bör vara tillräcklig. föreslår, ge möjlighet att förbjuda utfodring i syfte att förhindra spridning av vildsvin norrut i landet bedöms inte vara Några remissinstanser anser att förbud och villkor inte bör kunna beslutas i förebyggande syfte, utan först sedan viltskador inträffat. hänsyn till de höga kostnader för samhället och för enskilda som viltskador på egendom orsakar är det dock, enligt regeringens mening, av stor vikt att det finns möjlighet att ingripa redan i ett tidigt skede, innan skador Det är inte möjligt att uttömmande beskriva vad som ska beaktas vid bedömningen av om det finns risker för skador eller olyckor som behöver förebyggas eller minskas genom ett beslut om förbud mot eller villkor för Exempel på vad som skulle kunna utgöra delar av besluts- underlaget är, som i påpekar, inventeringar av populationstäthet och sakkunniga bedömningar av vad som orsakat redan Som flera remissinstanser för fram bör en enstaka observation av att vildsvin rört sig mot ett område där de kan orsaka skador eller olyckor inte ensam kunna läggas till grund för ett beslut. upprepade observationer som ger ett tydligt stöd för att vildsvin återkommande rör sig mot ett känsligt område kunna tillmätas relativt stor betydelse. Som några remissinstanser påpekar torde det vidare inte finnas behov av att meddela beslut om förbud mot utfodring om det inte pågår någon utfodring i området. Enligt i skulle det behövas ett system med registrering av utfodringsplatser för att myndigheterna skulle få kännedom om var utfodring pågår. Införandet av ett sådant system framstår dock enligt regeringens mening som en oproportionerlig åtgärd. När det gäller syftet att förebygga eller minska risken för skador på egendom anför bl.a. LRF att det inte bör krävas att de egendomsskador som kan befaras ska vara allvarliga. Enligt regeringens mening får dock var och en tåla ett visst mått av skada eller olägenhet som en följd av att det finns vilda djur. Det skulle därför föra alltför långt att göra det möjligt att förbjuda utfodring i syfte att undvika varje egendomsskada. Flera remissinstanser efterlyser en definition av vad som avses med en allvarlig skada på egendom. Enligt regeringens mening är det dock inte möjligt att lämna en enhetlig beskrivning av vad som utgör en allvarlig egendomsskada. Detta får i stället bedömas med utgångspunkt i vilken typ av egendom det är som riskerar att skadas och vilken skadenivå som får anses överstiga vad som kan anses normalt eller rimligt att tolerera. Skador som klart överstiger denna nivå bör anses vara allvarliga. Denna bedömning kommer förstås se olika ut beroende på om den egendom som ska skyddas utgörs av växande gröda, skog eller trädgårdar i ett villaområde. Förbud mot och villkor för utfodring får i normalfallet riktas mot markägaren och ska gälla för ett begränsat område och en begränsad tid Som nämnts i föregående avsnitt ska beslut om förbud mot och villkor för utfodring fattas i det enskilda fallet. Någon rätt för allmänheten att bedriva utfodring på annans mark finns inte, utan utgångspunkten är att rätten att nyttja mark till att bedriva utfodring är förbehållen markägaren. Markägaren har också, tillsammans med jakträttshavaren, ansvar för viltvården, av vilken utfodring är en del. Beslut om förbud och villkor får därför i första hand riktas mot markägaren. kan beslut dock behöva riktas mot någon annan än markägaren. Så kan vara fallet om markägaren har upplåtit jakträtten inklusive rätten att nyttja marken till att bedriva utfodring till någon annan. I motsats till vad för fram bör möjligheten att fatta beslut om förbud och villkor därför inte begränsas på så sätt att beslut endast kan riktas mot markägaren. Om en fastighet ingår i ett viltvårdsområde kan det, som i påpekar, hända att utfodringsplatsen sköts av en annan medlem i viltvårdsområdesföreningen än fastighetsägaren eller en eventuell jakträttshavare. Även i dessa fall bör beslut om förbud eller villkor kunna riktas mot markägaren eller en jakträttshavare som är medlem i föreningen och har rätt att nyttja marken för att bedriva utfodring. Markägaren eller jakträttshavaren kan då meddela föreningen att han eller hon inte längre samtycker till att utfodring sker på fastigheten eller att utfodring endast får ske i enlighet med de villkor som meddelats i beslutet. Någon möjlighet för viltvårdsområdesföreningen att därefter fortsätta bedriva utfodring i strid med markägarens eller jakträttshavarens 2020/21:183 vilja finns inte. Detta följer av 22 § lagen (2000:592) om viltvårds- Bedömningen av vem ett beslut ska riktas mot får göras av den Vem som äger en fastighet framgår av I vissa fall kan fastighetsregistret även innehålla uppgifter om jakträtt, eftersom jakträtt, enligt 7 kap. 3 § och 23 kap. 1 § jordabalken, är en nyttjanderätt som kan skrivas in i fastighetsregistret. jakträtten inte finns inskriven kan fastighetsägaren, under ärendets handläggning, uppmärksamma myndigheten på att någon annan har rätt att bedriva jakt och utfodring på fastigheten. I ansvaret för viltvården ingår en skyldighet att genom särskilda åtgärder sörja för att viltet får skydd och stöd. Detta följer av 4 § andra stycket Som nämnts i avsnitt 4.4 avses med särskilda åtgärder bl.a. för fram att ett beslut om utfodringsförbud kan innebära att det blir förbjudet för markägare och jakträttshavare att ge det stöd som krävs enligt 4 § andra stycket jaktlagen. i detta avseende att skyldigheten enligt 4 § andra stycket jaktlagen inte kan anses omfatta en utfodringsåtgärd som träffas av ett beslut om utfodrings- har i sitt tillkännagivande gett uttryck för att förbud bör begränsas till att endast omfatta ett visst område och vara tidsbegränsade (se bet. 2016/17:MJU4 s. 10). Redan i det ovan nämnda kravet på att det ska finnas behov av förbud mot eller villkor för utfodring för att beslut ska kunna meddelas ligger att de beslut som fattas inte ska omfatta större områden eller gälla för än nödvändigt. Detta följer också av myndigheternas skyldighet enligt 5 § förvaltningslagen (2017:900) att Enligt regeringens mening bör det dock av tydlighetsskäl även anges direkt i jaktlagen att beslut om förbud och villkor alltid ska avse ett visst område och gälla . Området kan t.ex. vara beläget längs en väg eller järnväg där det finns risk för viltolyckor eller på en plats där det finns risk för stora skador på Vidare kan det handla om att förbjuda utfodring under vegetationsperioden i ett område där antalet vildsvin ökar i snabb takt, eller att förbjuda utfodring längs en olycksdrabbad vägsträcka i syfte att få till stånd en förändrad syn på utfodring hos ägarna till Bedömningen av hur stora områden som bör omfattas och för hur lång tid besluten ska gälla måste göras från fall till fall och med utgångspunkt i förhållandena på den aktuella platsen. Det bör alltså inte, som bl.a. LRF och Jordbruksarrendatorer föreslår, i lag anges att beslut alltid ska omfatta exempelvis en kommun eller ett län och alltid gälla för en viss