prop · H90350 · 2021-11-02 00:00:00 — några sanktioner för att få ett företag att fullgöra sin uppgiftsskyldighet. Remissinstanserna: De remissinstanser som yttrar sig anser att det bör införas bestämmelser om tillsyn över eller sanktioner vid utebliven Några remissinstanser anser också att det bör finnas en möjlighet att utöva tillsyn och besluta om sanktioner när det gäller uppgifternas riktighet eller fullständighet. registret inte skulle uppnå önskad effekt utan tillsyn eller kontroll samt att allmänhetens förtroende för registret skulle bli svagt om den register- förande myndigheten skulle sakna rättslig möjlighet till uppföljning eller FAR anser att det vore oförsiktigt och olämpligt att införa rapporteringen utan tillsyn eller granskning. anser att det vore bra om det infördes något som förhindrar att företagen Företagarna anser att vite bör kunna utdömas vid utebliven rapportering eller om de rapporterade uppgifterna är Sinf anser att det är viktigt att det finns en sanktionsmöjlighet om ett företag inte fullgör sin uppgiftsskyldighet eller lämnar oriktiga eller Rapportens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens I rapporten föreslås att förelägganden även ska kunna riktas mot verkställande direktör, styrelseledamot eller annan motsvarande befatt- ningshavare samt att i anslutning till att vite döms ut även får besluta om nytt vitesföreläggande. Vidare föreslås att överklagande- tiden ska vara för beslutet. Remissinstanserna: Flera av remissinstanserna, däribland Före- tagarna, Innovationsföretagen och affärs- transaktioner är positiva till förslaget om att införa bestämmelser om vite. Även FAR är positiva till förslaget om vitessanktioner, men är tveksamma till om det är tillräckligt och anser att utredningen även borde ha övervägt någon form av revisorsgranskning. Svensk Inkasso tillstyrker förslaget att införa vitesbestämmelser men anser att det är alltför långtgående att låta vitesbestämmelserna omfatta fysiska personer. vid har inget att invända mot att en möjlighet till vitesföreläggande införs men anser att det är tveksamt om viteskyldigheten bör åläggas den personkrets som föreslås i Om en sådan skyldighet ska införas bör den formuleras så att den verkställande direktören eller styrelseledamoten ska se till att uppgifterna lämnas in. anser vidare att uttrycket ”annan motsvarande befattningshavare” är alltför vagt och att det i sanktionsregler av detta slag tydligt bör framgå vilken En plikt att lämna upplysningar ska inte kunna åläggas enskilda utan att det finns reell möjlighet att fullgöra förpliktelsen. och invänder mot förslaget att vitesbestämmelserna ska omfatta fysiska personer. rapporteringskravet inte går att jämföra med en försening med att lämna in årsredovisning som det finns ett viktigt samhällsintresse att stävja och Motsvarande skyddsintresse finns inte när det gäller den föreslagna lagstiftningen och det framstår som orimligt att ledande företrädare för svenska storbolag ska kunna åläggas ett personligt vitesansvar på motsvarande sätt som vid underlåtenhet att avge Därtill är förslaget för oprecist när det möjliggör att krav kan riktas direkt och primärt mot ”den verkställande direktören, en styrelseledamot eller annan motsvarande befattningshavare”. är den typ av frågor som lagstiftningen är avsedd att reglera inte normalt förekommande som ett rapporteringsämne för styrelsen. oklart vad som avses med formuleringen ”annan motsvarande befatt- ningshavare” och det saknas uppgifter om vilka vitesbelopp som ska kunna anser att det inte är tillräckligt motiverat varför det ska ges möjlighet att tillgripa en så ingripande sanktion som vitessanktion mot enskilda fysiska personer och att det inte framstår som proportionerligt, varken i sig eller i förhållande till andra motsvarande lagstadgade rapporteringsskyldigheter inom näringslivet. har inga synpunkter på förslaget om att ska ges möjlighet att förelägga rapporteringsskyldiga företag vid vite att fullgöra rapporteringsskyldigheten i sig, men anför att det är viktigt att det i den fortsatta beredningen framgår hur verkställighet av dessa viten ska ske. anser att det är bättre med en avgift än Förvaltningsrätten i anser att beslut om vitesföreläggande och utdömande av vite av rättssäkerhetsskäl bör delges berörd part innan överklagandetiden börjar löpa och föreslår att bestämmelsen om överklagande formuleras så att överklagandet ska ha kommit in till beslutsmyndigheten från den dag då klaganden fick del Skälen för regeringens förslag och bedömning: Flera remissinstanser är kritiska till promemorians bedömning att det inte behövs någon tillsyn eller några sanktionsmöjligheter när det gäller rapporteringsskyldigheten. och gavs därför i uppdrag att överväga och vid behov föreslå bestämmelser om tillsyn och sanktioner för att säkerställa att rapporteringsskyldiga företag fullgör rapporteringsskyldig- I uppdraget ingick inte att lämna förslag om tillsyn över riktigheten i uppgifterna. Ett viktigt syfte med rapporteringsskyldigheten är att göra det möjligt att följa hur betalningstiderna utvecklas och säkerställa att utvecklingen mot allt längre betalningstider kan brytas. Dessutom kommer rapporteringsskyldigheten, och det faktum att uppgifterna blir offentliga, att skapa ett nytt incitament för de företag som tillämpar längst betalningstider eller ofta betalar för sent att självmant förkorta sina betalningstider. Det är mot denna bakgrund som det ska avgöras om det behövs bestämmelser om tillsyn och sanktioner. Regeringen delar den bedömning som görs i promemorian att det skulle vara förknippat med såväl juridiska som praktiska svårigheter att ge en myndighet i uppdrag att genom tillsyn kontrollera att de aktuella uppgifterna som företagen lämnar är korrekta. En sådan kontroll skulle nämligen kräva att myndigheten gavs tillträde till det rapporterande företagets affärssystem samt tillgång till samtliga köpeavtal och samtliga fysiska och elektroniska fakturor. Regeringen anser att det inte kan antas stå i proportion till syftet med rapporteringsskyldigheten att ge myndigheten den typen av ingripande befogenheter. Enligt regeringens mening finns det, som framhålls i promemorian, anledning att tro att systemet till viss del kommer att bli självreglerande. Om ett företag rapporterat in felaktiga uppgifter kan företagets leverantörer ifrågasätta uppgifterna offentligt och det rapporterande företagets anseende riskerar därmed att skadas. Ett företag som rapporterar in kortare betalningstider än vad det faktiskt tillämpar riskerar även att företagets nuvarande och framtida leverantörer kräver avtalsvillkor som överensstämmer med det som rapporterats. Regeringen bedömer därför att det i detta skede saknas skäl att införa bestämmelser som ger rätt att kontrollera, eller kräva att ett företag visar, att det lämnat korrekta uppgifter. bör dock noga följa utvecklingen och notera alla indikationer som tyder på att företagens rapporter baseras på felaktiga eller missvisande uppgifter. Regeringen instämmer däremot i den bedömning som ett stort antal remissinstanser gör om vikten av att kunna kontrollera eller följa upp att rapporteringsskyldigheten fullgörs. Regeringen anser vidare i likhet med den bedömning som och gör i sin rapport att det i vart fall i ett första skede är tillräckligt att utövar sådan tillsyn som sker efter initiativ av en extern aktör för att tillgodose lagens syfte. Om därigenom får kännedom om att ett rapporteringsskyldigt företag inte skickat in sin rapport bör verket, som föreslås i rapporten, ha befogenhet att kunna agera genom att förelägga ett företag att fullgöra sin rapporteringsskyldighet. Ett sådant föreläggande bör kunna förenas med vite för att säkerställa att företagen fullgör sin rapporteringsskyldighet. När det gäller frågan om vilken adressat ett vitesföreläggande kan ha konstaterar regeringen att, som redogörs för i avsnitt 7.1, införandet av rapporteringskravet kan fungera som ett incitament för de företag som tillämpar längst betalningstider att självmant anpassa tiderna nedåt samt att förstärka de mindre företagens förhandlingsposition genom att möjliggöra att de får kunskap om vilka villkor kunden har gett till andra leverantörer och hur kunden har skött sina betalningar. 2021/22:50 bakgrunden instämmer regeringen med de remissinstanser som anser att det i förhållande till syftet med lagstiftningen vore alltför ingripande att, såsom och föreslår i sin rapport, införa en möjlighet för att rikta vitesföreläggande mot fysiska personer som har en viss position i de rapporteringsskyldiga företagen. Ett vitesföreläggande bör därför, i vart fall inledningsvis, endast kunna riktas mot det rapporteringsskyldiga företaget. I lagen (1985:206) om viten finns allmänna bestämmelser om vite och t.ex. i fråga om vitesbeloppets storlek tillämpas bestämmelserna i 3 §. Det framstår även som lämpligt att frågor om utdömande av vite, i enlighet med vad som föreslås i rapporten, ska prövas av . Vid utdömande av vite tillämpas bestämmelserna i 9 § viteslagen. Regeringen anser, till skillnad mot vad som föreslås i rapporten, att det inte finns skäl att frångå bestämmelserna i 2 § tredje stycket viteslagen om att ett nytt vite mot adressaten i samma sak inte får beslutas förrän det tidigare föreläggandet har fått laga kraft. beslut om vitesföreläggande och om utdömande av vite bör kunna överklagas till allmän förvaltningsdomstol. Prövningstillstånd bör krävas vid överklagande till kammarrätten. I rapporten föreslås att beslut om vitesförläggande och om utdömande av vite ska kunna överklagas för beslutet. Regeringen anser dock att det inte finns några skäl för att frångå den ordning som normalt gäller vid överklagande av förvaltningsbeslut. Därmed föreslås inte några särskilda bestämmelser i fråga om överklagandetidens längd, utan det är bestämmelsen i 44 § första meningen förvaltningslagen (2017:900) som ska tillämpas. Detta innebär att ett överklagande ska ha kommit in till från det att klaganden fick del av beslutet. Det föreslås inte heller några särskilda bestämmelser när det gäller verkställighet av beslut. Detta innebär att dessa beslut inte är en sådan exekutionstitel som får verkställas enligt utsökningsbalken (se 3 kap. 1 § första stycket 6 utsökningsbalken). För att få en exekutionstitel behöver ansöka om betalningsföreläggande hos eller väcka talan vid allmän domstol. Förvaltningsrätten i menar att ur ett rättssäkerhetsperspektiv och med hänsyn till beslutets karaktär bör beslut om vitesföreläggande och om utdömande av vite delges. I fråga om delgivning av vitesföreläggande tillämpas bestämmelserna i 2 § fjärde stycket viteslagen enligt vilka ett vitesföreläggande ska delges adressaten. I fråga om beslut om utdömande av vite tillämpas bestämmelserna i 33 § förvaltningslagen om att en part ska underrättas om det fullständiga innehållet i beslutet om det inte är uppenbart obehövligt. Det är myndigheten som har meddelat beslutet som bestämmer hur underrättelse ska ske. En underrättelse får ske genom delgivning. Regeringens förslag: Lagen ska träda i kraft och bestämmelserna om rapporteringsskyldighet ska tillämpas första gången för redovisningsperioden till och med . Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. I promemorian föreslogs att lagen skulle träda i kraft . Remissinstanserna: anser att eftersom det återstår en del frågor och behov av ytterligare utredning är det tveksamt med ett ikraftträdande i enlighet med vad som föreslagits i promemorian. Skälen för regeringens förslag: Lagen föreslås träda i kraft . För att de rapporteringsskyldiga företagens insamling av relevanta uppgifter inte ska bli alltför betungande bör tillräckligt med tid ges för att anpassa redovisningssystem innan en första rapportering ska ske. Tidsaspekten är också viktig för att berörda ska kunna få information om det nya förslagets innebörd och vad som krävs av de rapporteringsskyldiga företagen. behöver också tid för att kunna skapa den digitala tjänst till vilken rapporteringen ska ske. Dessutom bör hänsyn tas till den tid som krävs för att upprätta och besluta om föreskrifter. Därmed krävs innan en första rapportering kan ske. Därför bör bestämmelserna om rapporteringsskyldigheten tillämpas första gången för redovisningsperioden till och med . 9.1 Bakgrund och syfte med förslaget Som redovisats i avsnitt 4 leder långa betalningstider till försämrad likviditet för leverantörerna, vilket i sin tur ofta leder till att de får sämre möjligheter att utveckla sina verksamheter och till en pressad finansiell Problemet är extra tydligt för mindre företag som är i behov av god likviditet för att kunna utvecklas och växa som de inte har samma möjlighet som större företag att ordna extern finansiering. försenade betalningar påverkar likviditeten men leder också till administrativa kostnader för att hantera betalningspåminnelser och fakturering av dröjsmålsränta och förseningsavgifter. kartläggning av betalningstiderna (2016) visade att utvecklingen går i fel riktning och att de genomsnittliga avtalade betalningstiderna i hade ökat –2016. Även liknande kartläggningar gjorda har visat samma Åtgärder behöver vidtas för att bryta utvecklingen mot allt längre betalningstider och skapa så goda förutsättningar som möjligt för svenska 2021/22:50 företag att utvecklas och växa. Bedömningen har därför gjorts att det är nödvändigt att införa en rapporteringsskyldighet av betalningstider i . Rapporteringsskyldigheten kommer att bidra till att leverantörer får ta del av underlag som ger dem möjlighet att bilda sig en välgrundad uppfattning av en potentiell kund och därmed stärka deras förhandlingsposition. Med ökad transparens genom tillgång till statistik över betalningstider kan en normerande effekt gällande betalningstider i näringslivet uppnås. tog 2013 fram ett förslag till lagstiftning enligt vilken en fordran vid handelstransaktioner mellan näringsidkare skulle betalas senast efter det att borgenären framställt krav på betalning. Regleringen föreslogs vara tvingande, dvs. parterna skulle inte kunna avtala om en längre betalningstid. Som närmare redovisats ovan i avsnitt 5 framförde ett flertal remissinstanser allvarlig kritik mot förslaget och motsatte sig att skärpningen skulle genomföras. Av såväl kartläggning (2016) som EU- kommissionens kartläggning framgår att det är vanligt att företag avstår från att utnyttja de rättigheter som följer av nuvarande lagstiftning. Företagen, och då speciellt mindre företag, väljer ofta att avstå ifrån att debitera dröjsmålsränta och förseningsavgift för att inte riskera att försämra relationen med en kund. En klar majoritet av företagen anser inte heller att de förändringar som infördes i dessa delar har haft någon effekt. Det faktum att borgenärerna inte fullt ut utnyttjar de rättigheter de redan har medför att det saknas skäl att överväga att utöka eller förstärka borgenärernas rättigheter. Efter kritiken mot regeringens förslag om tvingande regler på området pågick arbete med att finna alternativa lösningar och initiativ togs för att i stället få till stånd en självreglering. Detta initiativ resulterade i att representanter för näringslivet 2018 lanserade en frivillig uppförandekod med syfte att korta betalningstiderna med fokus på de små och medelstora företagen. Som redovisats ovan i avsnitt 6.3 är koden inte branschspecifik utan gäller näringslivet generellt. Koden avser inköp som görs av svenska bolag från leverantörer i . Koden innebär att 30 dagars betalningstid ska gälla som huvudregel, med vissa möjligheter till undantag. Som tidigare nämnts anslöt sig 34 juridiska personer i samband med att den frivilliga uppförandekoden lanserades. är 37 juridiska personer anslutna, varav 19 företag är statligt ägda. Med en frivillig åtgärd var tanken att attityden till långa avtalade betalningstider skulle ändras och att korta betalningstider skulle ses som en del i ett ansvarsfullt företagande där leverantörernas överlevnad och konkurrenskraft skulle värnas. Till skillnad mot en generell begränsning av avtalsfriheten bedömdes detta alternativ även mer flexibelt och längre avtalstider kunde behållas inom de branscher där affärsmodellerna kräver det. Regeringen anser emellertid att ytterligare åtgärder nu krävs för att stärka de små och medelstora företagens konkurrenskraft. 9.3.1Vilka berörs av förslaget? Rapporteringsskyldigheten omfattar företag med minst 250 anställda. Rapporten uppskattar att ca 1 780 företag kommer att beröras av rapporteringskravet, varav de flesta företag finns inom branscherna med verksamhet inom juridik, ekonomi, vetenskap och teknik samt tillverkning men även handel och finans och försäkringsverksamhet. Vid framtagandet av förslaget har ett flertal avgränsningar gjorts i syfte att skapa ett system som leder till så lite administration för de rapporteringsskyldiga företagen som möjligt. Rapporteringsskyldigheten omfattar därför endast avtalade och faktiska betalningstider samt andel fakturor som har betalats efter utgången av avtalad betalningstid vid transaktioner där det rapporteringsskyldiga företaget agerat köpare. Inköp från andra rapporteringsskyldiga företag eller koncerninterna inköp ska inte rapporteras. Vidare omfattas endast inköp från leverantörer verksamma i . Slutligen är det endast statistik som ska rapporteras och det införs inte något krav på att de rapporteringsskyldiga företagen ska ta fram skriftlig information om exempelvis olika standardavtal, tvistlösning eller deltagande i uppförandekoder. Administrativa kostnader för införandet Rapporteringskravet innebär att rapporteringsskyldiga företag ska redovisa uppgifter om betalningstider till . Rapporteringsskyldigheten kommer initialt att medföra kostnader för företagen i form av utbildningsinsatser för berörd personal. I rapporten konstateras att en stor del av den information som rapporteringskravet omfattar redan finns i företagens affärssystem. För de flesta rapporteringsskyldiga företag kommer systemleverantörer att kunna utveckla funktioner i dessa affärssystem för den information som saknas och leverera en uppdatering av systemen i syfte att uppfylla lagkravet. En uppdatering av systemen uppges kunna ske utan merkostnad för de rapporteringsskyldiga företagen enligt gällande avtal. Kostnaden för de rapporteringsskyldiga företagen bedöms därför sammantaget vara mycket liten i normalfallet. I de fall en större anpassning av de rapporteringsskyldiga företagens redovisningssystem krävs är bedömningen att rapporteringens innehåll har avgränsats på ett sådant sätt att skyldigheten inte är mer omfattande än vad som är nödvändigt för att syftet med rapporteringen ska uppnås. Det föreslagna rapporteringskravet innebär att uppgifter om genomsnittliga avtalade betalningstider, genomsnittliga faktiska betalningstider samt den andel av fakturorna som har betalats för sent ska rapporteras. beskrivits ovan bedöms en stor del av den information som rapporte- 2021/22:50 ringsskyldigheten avser finnas i de affärssystem som ett normalföretag i aktuell storlek har. I samband med systemuppdateringar kommer nya funktioner att läggas till i syfte för företagen att kunna fullgöra sin rapporteringsskyldighet. I rapporten uppskattas den årliga löpande kostnaden uppgå till per företag. Förfarandet jämförs med tiden det tar för normalföretaget att upprätta momsdeklaration. Enligt uppgift uppskattas tiden för att upprätta momsdeklaration . Enligt lönestatistik är lön för en ekonomihandläggare mellan och . För att uppskatta kostnaderna i det övre spannet tillämpas en månadslön på . Enligt beräkningsguide ska lönen multipliceras med schablonen 1,84 vilket ger en månadskostnad på . Enligt beräkningsguiden är heltid , vilket ger (160 x 60). /ger en minutkostnad på . Årlig löpande kostnad för uppskattas därmed till per företag (6,x ). Den löpande administrativa kostnaden bedöms därför som låg. I rapporten konstateras vidare att storleken på det rapporteringsskyldiga företaget (förutsatt att det har 250 eller fler anställda) inte har någon betydelse för den löpande administrativa kostnaden av att upprätta rapporten. Storleken på företaget baserat på antalet anställda medför inte heller någon skillnad när det gäller rapporteringen. Inte heller balansomslutning eller årsomsättning bedöms påverka den löpande administrativa kostnaden. Att hämta leverantörsstorlek innebär viss extra administration för företagen, men i rapporten görs bedömningen att funktioner kommer att läggas till i affärssystemen för att förenkla denna administration. 9.3.3 Andra kostnader och förändringar till följd av regleringen Som framgår ovan i avsnitt 4 leder långa betalningstider till negativa effekter för mindre företag i form av försämrad likviditet men också till en dominoeffekt där företagen kan få svårt att hantera egna betalningskrav. Som närmare redovisats ovan i avsnitt 5 kan företag ofta välja att avstå ifrån att debitera dröjsmålsränta och förseningsavgift för att inte riskera att försämra relationen med en kund. Försenade betalningar medför också en ökad administration för betalningspåminnelser och fakturering av dröjsmålsränta och förseningsavgifter. Företagen uppger att dessa negativa effekter i förlängningen hindrar dem från att växa och anställa. I det fall långa betalningstider och sena betalningar skapar likviditets- behov kan det täckas genom extern finansiering. Detta kan exempelvis ske genom banklån, checkkrediter, fakturabelåning eller fakturaköp. derna för olika typer av extern finansiering varierar i hög grad. kartläggning (2016) uppges som exempel att checkkrediter för små företag kan ha en effektiv ränta , vilket kan jämföras med fakturalån som för små företag uppges vara betydligt högre, . Minskad likviditet kan också innebära att ett företag går miste om ränteintäkter från dess kontantreserv. I en sådan situation kan ekonomiska kostnader uppstå även om företaget inte tvingas söka extern finansiering. När det gäller de administrativa kostnaderna för hanteringen av Prop. 2021/22:50 försenade betalningar uppgav av tillfrågade företag i kartläggning (2016) att den administrativa bördan av att hantera sena betalningar hade ganska stor till mycket stor betydelse för företagets verksamhet. Enligt Intrums rapport om betalningstider uppgav mer än vartannat svenskt företag () att sena betalningar hade haft en signifikant påverkan på deras investeringar i tillväxtinitiativ, vilket överstiger det europeiska snittet (). När betalningstiderna förkortas kan det leda till att de större företagen anpassar priset på varan eller tjänsten för att kompensera för den ökade kapitalkostnad som uppstår i det stora företaget som en följd av de nya villkoren. Det faktum att kostnaden för kapital är lägre för de stora företagen än för de små talar dock för att det mindre företaget totalt sett kommer att vinna på förändringen. Detta gäller framför allt för de företag som av olika skäl har svårt att överhuvudtaget få tillgång till extern finansiering. Ett sätt att utnyttja sin position som köpare kan vara att använda betalningstider som ett förhandlingsverktyg. En obalans i förhandlingsstyrkan mellan leverantörer och köpare kan medföra att leverantören accepterar längre betalningstider än vad leverantören egentligen kan förmås hantera likviditetsmässigt. En sådan obalans leder till negativa effekter som i förlängningen hindrar företagen från att driva och utveckla sina verksamheter samt från att växa och anställa. Långa betalningstider torde därför påverka de mindre företagens konkurrensförhållanden negativt. Ett införande av en rapporteringsskyldighet kan motverka förekomsten av påtvingade långa betalningstider. Med ökad transparens genom tillgång till statistik över betalningstider kan en normerande effekt gällande betalningstider i näringslivet uppnås. På så vis skapas en större möjlighet för mindre leverantörsföretag att vara konkurrenskraftiga och växa. De rapporteringsskyldiga företagens konkurrenskraft kan påverkas av rapporteringsskyldigheten i form av ökade administrativa kostnader.