prop · H803183 · 2021-04-22 00:00:00 — En sådan ordning skulle innebära att man frångår utgångs- punkten att beslut ska fattas i det enskilda fallet och enbart där det finns behov av att ingripa mot utfodringen. Detta innebär dock inte att de områden som kan omfattas av beslut om utfodringsbegränsningar inte kan vara förhållandevis stora eller att besluten inte kan gälla för relativt lång Några remissinstanser menar att tids- och områdesbegränsade beslut om förbud mot och villkor för utfodring av vilt inte kommer få några långsiktiga effekter på viltstammarnas storlek eller mängden viltskador. Som regeringen konstaterar ovan bidrar utfodring till ökad överlevnad och reproduktion hos viltet. Även om ett beslut om utfodringsbegränsningar endast gäller för en begränsad tid och i ett begränsat område bedömer därför regeringen att sådana beslut kan bidra till en inbromsning i viltstammarnas tillväxttakt i det aktuella området. Regeringen anser också att själva existensen av en möjlighet att fatta beslut om förbud mot och villkor för utfodring av vilt kan utgöra ett ytterligare incitament till frivilliga överenskommelser om viltvården. Vad beträffar risken för att ett utfodringsförbud skulle bidra till ökad rörlighet hos viltet och en därmed sammanhängande ökning av risken för trafikolyckor eller viltskador får en bedömning göras från fall till fall utifrån situationen på den plats där frågan om utfodringsbegränsningar aktualiserats. Om det då skulle konstateras att viltet sannolikt skulle orsaka större skador eller fler olyckor om det inte utfodrades bör ett beslut om utfodringsförbud naturligtvis inte fattas. Som påpekar kan avledande utfodring ibland användas som en metod för att öka avståndet mellan vilt och infrastruktur. Om det i ett visst fall kan konstateras att en sådan lösning skulle vara mer effektiv än ett utfodringsförbud bör ett sådant beslut heller inte meddelas. Beslut om förbud mot och villkor för utfodring bör fattas av Eftersom det är de lokala förhållandena som avgör om det finns anledning att förbjuda eller ställa upp villkor för utfodring i ett visst område är det lämpligt att sådana beslut fattas av . Det är svårt att tänka sig att denna uppgift skulle kunna läggas på någon annan myndighet. Att ska ha denna befogenhet bör därför, som Förvaltningsrätten i föreslår, anges i jaktlagen. Länsstyrelserna bör ha möjlighet att inleda ett ärende om förbud mot eller villkor för utfodring antingen på eget initiativ eller sedan allmänheten eller någon annan myndighet uppmärksammat på risker. När det gäller risken för trafikolyckor kan t.ex. eller det regionala viltolycksrådet uppmärksamma på behovet av att ingripa med beslut om förbud mot eller villkor för utfodring om det bedöms att utfodringsplatser utgör orsaken till en ökning av antalet viltolyckor längs ett väg- eller spåravsnitt. Några remissinstanser, däribland i , för fram att inte kan förlita sig på uppgifter som inkommit från andra, utan behöver bilda sig en egen uppfattning av framför allt risken för allvarlig skada på egendom genom besiktningar på plats. I detta avseende konstaterar regeringen att , enligt 23 § förvaltningslagen, är skyldig att se till att ärendet blir utrett i den omfattning som dess beskaffenhet kräver. Av propositionen En modern och rättssäker förvaltning – ny förvaltningslag framgår att bestämmelsen innebär att har det yttersta ansvaret för att underlaget i ärendet är sådant att det leder till ett materiellt riktigt beslut (se prop. 2016/17:180 s. 308). Vilka åtgärder som krävs från sida för att utredningsansvaret ska anses ha fullgjorts kan naturligtvis variera från fall till fall. framhåller vikten av att den markägare som riskerar att träffas av ett beslut om förbud mot eller villkor för utfodring måste få möjlighet att yttra sig innan beslut fattas. Att i regel har en skyldighet att, innan beslut fattas, underrätta den som är part om allt material av betydelse för beslutet och ge parten tillfälle att inom en bestämd tid yttra sig över materialet framgår av bestämmelsen om kommunikation i 25 § förvaltningslagen. Flera remissinstanser, däribland flera länsstyrelser, påpekar att det finns behov av att nationella riktlinjer tas fram för länsstyrelsernas arbete med ärenden om förbud mot och villkor för utfodring av vilt. Regeringen konstaterar i detta avseende att en vägledning skulle kunna tas fram av . Länsstyrelserna har dock också själva möjlighet att ta fram gemensamma rutiner för hur ärenden av detta slag ska handläggas. Ett sådant samarbete sker redan i många andra ärendetyper, vilket regeringen ser positivt på. har möjlighet att begränsa förbud och villkor till att inte omfatta vissa typer av utfodring Genom de avgränsningar som länsstyrelserna gör när de beslutar om förbud mot och villkor för utfodring kommer länsstyrelserna att kunna undanta vissa former av utfodring från de beslut som meddelas. Ett beslut om förbud eller villkor måste alltså inte avse alla former av utfodring i ett område. Det är dock viktigt att de förbud som beslutas är utformade på ett sådant sätt att de kan bli föremål för kontroll och att de undantag som görs inte heller motverkar syftet med förbudet. Om ett förbud redan har meddelats och en markägare önskar bedriva någon form av utfodring som omfattas av förbudet kan markägaren, i enlighet med vad som föreslås i avsnitt 5.4, överklaga beslutet under förutsättning att överklagandetiden inte har löpt ut. Möjligheten finns också att vända sig till och exempelvis begära en ändring av beslutet. får då ta ställning till markägarens begäran. för fram att utfodringsförbud kan innebära att sådan stödutfodring som krävs för viltets överlevnad blir förbjuden. Regeringen konstaterar att avsikten med den föreslagna regleringen är att minska skador av vilt och trafikolyckor, dels genom att undvika att vilt koncentreras till vissa platser, dels genom att underlätta regleringen av viltstammarna genom att minska utfodringens bidrag till ökad överlevnad och reproduktion hos viltet. Att i viss mån minska överlevnaden hos viltet för att skapa en naturlig balans är alltså en av målsättningarna med den föreslagna regleringen. Under vissa extrema väderförhållanden med exempelvis svår kyla och snö som hindrar viltet från att komma åt föda kan det dock hända att utfodring behövs för att undvika mer allmänt utbredd, omfattande svält hos viltet. För att undvika att ett förbud mot utfodring ska gälla även i en sådan situation kan besluta om undantag för situationer av aktuellt slag. Detta torde främst vara aktuellt om utfodringsförbudet gäller även utanför vegetationsperioden och täcker ett relativt stort område. Om inte har beslutat om ett sådant undantag kan , på eget initiativ eller efter begäran från den enskilde, i stället göra en prövning av om beslutet kan ändras så att utfodring blir tillåten. Förslagets förenlighet med egendomsskyddet i regeringsformen och gör gällande att förbud mot och villkor för utfodring av vilt utgör en inskränkning av äganderätten som står i strid med bestämmelserna om egendomsskydd i 2 kap. 15 § regeringsformen. Även anser att utfodringsförbud utgör en äganderättsinskränkning. Av 2 kap. 15 § regeringsformen framgår att vars och ens egendom är tryggad genom att ingen kan tvingas avstå sin egendom till det allmänna eller till någon enskild genom expropriation eller något annat sådant förfogande eller tåla att det allmänna inskränker användningen av mark eller byggnad utom när det krävs för att tillgodose angelägna allmänna intressen. Bestämmelsen ger alltså ett skydd mot inskränkningar avseende användningen av mark och byggnader. Av förarbetena till bestämmelsen framgår att det som avses är allehanda inskränkningar i form av byggnadsförbud, användningsförbud, åtgärder enligt skogsvårdslagen, strandskyddsförordnande, beslut om naturreservat och andra beslut enligt den då gällande naturvårdslagen m.m. Det är således inskränkningar genom byggnadsreglerande och markreglerande bestämmelser som omfattas av grundlagsskyddet, se regeringens proposition Inkorporering av och andra fri- och rättighetsfrågor (prop. 1993/94:117 s. 49). I propositionen Vildsvin och viltskador konstaterade regeringen att bestämmelser om förbud mot utfodring inte tar sikte på användningen av egendom som enligt jordabalkens definition kan anses utgöra mark eller byggnad, utan på foder. Regeringen kom därför fram till att sådana bestämmelser faller utanför tillämpningsområdet för 2 kap. 15 § regeringsformen, även om effekten av dem innebär en inskränkning i användningen av mark eller byggnad (se prop. 2015/16:199 s. 18). Regeringen anser att det inte finns anledning att nu göra någon annan bedömning i detta avseende. Av detta följer, i motsats till vad som görs gällande av , att den som omfattas av ett beslut om förbud eller villkor heller inte har någon rätt till ersättning i enlighet med vad som anges i 2 kap. 15 § regeringsformen. Även i artikel 1 i första tilläggsprotokollet till den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna () finns bestämmelser om skydd för egendom. Av lagen (1994:1219) om den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna framgår att konventionen, inklusive de tillägg som gjorts genom det första tilläggsprotokollet, gäller som svensk lag. Av 2 kap. 19 § regeringsformen framgår vidare att lag eller föreskrift inte får meddelas i strid med åtaganden på grund av konventionen. I första stycket i artikel 1 i första tilläggsprotokollet till anges att varje fysisk eller juridisk person ska ha rätt till respekt för sin egendom samt att ingen får berövas sin egendom annat än i det allmännas intresse och under de förutsättningar som anges i lag och i folkrättens allmänna grundsatser. Av andra stycket framgår att dessa bestämmelser inte inskränker en stats rätt att genomföra sådan lagstiftning som staten finner nödvändig för att reglera nyttjandet av egendom i överensstämmelse med det allmännas intresse eller för att säkerställa betalning av skatter eller andra pålagor eller av böter och viten. Regeringen bedömer att den möjlighet att förbjuda eller villkora utfodring av vilt som föreslås är ett viktigt verktyg för att kunna minska de risker för trafikolyckor och allvarliga skador på egendom som de växande 2020/21:183 viltstammarna för med sig. Regleringen motiveras därmed av ett viktigt allmänt intresse. Den får även anses proportionerlig i och med att förbud och villkor endast ska få beslutas i de fall då risker för trafikolyckor och egendomsskador har identifierats och endast för ett begränsat område och för en begränsad tid. Regeringen anser därför att den föreslagna regleringen är förenlig såväl med som med regeringsformen. 5.2Regeringen ska få begränsa möjligheterna att besluta om förbud och villkor Regeringens förslag: Regeringen ska få meddela föreskrifter om vad förbud mot eller villkor för utfodring får omfatta. Regeringens bedömning: Möjligheten att besluta om förbud mot och villkor för utfodring av vilt bör i första hand användas för att begränsa utfodring av klövvilt. Vidare bör vissa former av utfodring, bl.a. sådana former som är av särskild betydelse för möjligheten att bedriva en effektiv jakt, inte få omfattas av beslut om förbud och villkor. möjlighet att meddela föreskrifter om åteljakt bör utvidgas så att den omfattar samtliga viltarter. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag och bedömning. I promemorian föreslås, utöver ett bemyndigande för regeringen att meddela föreskrifter om vad förbud mot eller villkor för utfodring får omfatta, att det i jaktförordningen (1987:905) ska anges att beslut om förbud mot och villkor för utfodring inte får omfatta utfodring i form av saltstenar, viltåkrar eller foder som placeras på åtelplatser för att bedriva åteljakt. Vidare föreslås att ska få meddela föreskrifter om åteljakt avseende samtliga viltarter. Remissinstanserna: Endast ett mindre antal remissinstanser yttrar sig specifikt i denna del. Länsstyrelserna i och anser att åtling bör kunna omfattas av ett beslut om förbud om det i det enskilda fallet behövs för att minska trafikolyckor respektive om det är fråga om felaktigt utförd åtling som i det enskilda fallet kan öka skadorna. anser att det bör vara möjligt att förbjuda saltstenar. Detta eftersom saltstenar påverkar viltets rörelse i landskapet. Att sätta upp saltstenar omkring en olycksdrabbad vägsträcka kan därför vara olämpligt. Verket anser också att möjligheten att meddela förbud mot och villkor för utfodring i förordning bör kunna begränsas till att enbart avse klövvilt. Dock bör det då också föras in bestämmelser med innebörden att om annat vilt utfodras i ett område där det råder förbud mot utfodring av klövvilt, ska klövvilt hindras från att nyttja detta foder (se även avsnitt 5.1). anser att det inte skulle vara förenligt med det föreslagna bemyndigandet att i förordning ange vad beslut om förbud mot och villkor för utfodring av vilt inte får omfatta. Förordningen bör i stället innehålla uttömmande regler om vad sådana beslut får omfatta. ställer sig positivt till att bemyndigandet att meddela föreskrifter om åteljakt utvidgas så att det omfattar samtliga viltarter, men påpekar att föreskriftsarbetet kommer att ta ungefär . Föreskrifterna kommer alltså inte kunna vara på plats när de föreslagna lagändringarna ska träda i kraft. i framhåller att en förutsättning för att ska kunna kontrollera efterlevnaden av meddelade förbud är att meddelar föreskrifter om åteljakt. I annat fall finns stor risk för att förbud mot utfodring kringgås genom att den som lägger ut foder hävdar att syftet är att bedriva åteljakt. i understryker vikten av att det tydligt framgår i föreskrifterna vilket foder, vilka fodermängder och vilka metoder som får användas vid åtling. för även fram att kontrollen skulle underlättas om det fanns krav på dispens för åtlar inom områden med utfodringsförbud. LRF anser att det är nödvändigt att begreppen åtling och utfodring definieras i jaktförordningen, för att ska kunna använda det i promemorian föreslagna, utvidgade bemyndigandet att meddela föreskrifter om åtel. Denna uppfattning delas av bl.a. Skogsindustrierna och . anser att samma regler för åtling inte bör gälla i hela landet, eftersom det inte är lämpligt att föreskriva att samma fodermängd per yta och tid ska gälla i områden med få individer och arter som i områden med täta bestånd och flera arter. Skälen för regeringens förslag och bedömning: Som framgår av avsnitt 5.1 anser regeringen att den möjlighet att besluta om förbud mot och villkor för utfodring av vilt som föreslås införas i jaktlagen bör gälla utfodring av samtliga viltarter, men att beslutanderätten bör kunna inskränkas eller preciseras i förordning. Det bör finnas möjlighet att på förordningsnivå införa en reglering som innebär att det i första hand är utfodring av klövvilt som kan förbjudas eller villkoras, men som också möjliggör de begränsningar av utfodring av annat vilt som behövs för att förbud mot och villkor för utfodring av klövvilt ska bli effektiva och kontrollerbara. I promemorian görs bedömningen att det finns skäl att undanta vissa typer av utfodring från möjligheten att besluta om förbud mot och villkor för utfodring och att den närmare regleringen om detta bör finnas på lägre nivå än lag. Regeringen instämmer i denna bedömning. Mot denna bakgrund anser regeringen att det bör föras in ett nytt bemyndigande i jaktlagen som gör det möjligt för regeringen att meddela föreskrifter om vad förbud mot eller villkor för utfodring av vilt får omfatta. Regeringen har också för avsikt att med stöd av det nu förslagna bemyndigandet i förordning inskränka länsstyrelsernas möjligheter att besluta om förbud mot och villkor för utfodring så att de inte omfattar åtling, dvs. när foder placeras på en så kallad åtelplats för att locka vilt i syfte att jaga, och viltåkrar. Att på ett sådant sätt ange vad beslut om förbud mot och villkor för utfodring inte får omfatta i stället för att lämna en uttömmande lista över vad beslut får omfatta kan, i motsats till vad för fram, inte anses vara oförenligt med det föreslagna bemyndigandet. När det gäller åtling är skälen för en inskränkning av möjlighet att besluta om förbud och villkor att åtling är ett jaktmedel som är särskilt viktigt för att kunna bedriva en effektiv jakt på vildsvin. När det gäller viltåkrar handlar det i stället om att det i princip är omöjligt att avgöra om exempelvis gröda har såtts i syfte att skördas eller för att gynna 2020/21:183 vilt. Det är därför inte möjligt att kontrollera efterlevnaden av förbud mot utfodring som omfattar viltåkrar. Regeringen har vidare för avsikt att i förordning ange att länsstyrelsernas förbud mot och villkor för utfodring inte får omfatta utsättande av saltstenar, eftersom det underlättar jakt. Om det skulle komma fram uppgifter som talar för att det förekommer att utsättande av saltstenar orsakar risker för trafiksäkerheten bör frågan om det ändå bör finnas vissa möjligheter att i trafiksäkerhetssyfte förbjuda utsättning av saltstenar dock övervägas på nytt. När det gäller begränsningarna av möjligheten att besluta om förbud mot och villkor för foder som placeras på en åtelplats för att locka vilt för att jaga finns en viss risk för att det uppstår kontrollsvårigheter. De fodermängder som behövs för att bedriva åteljakt är betydligt mindre än vad som krävs för att utfodring ska fungera avledande eller stödjande. Gränsen är dock flytande, precis som när det gäller gränsen mellan utfodring i avledande respektive stödjande syfte. Det finns därför en viss risk för att förbud mot utfodring kan kringgås genom att den som lägger ut foder hävdar att syftet är att bedriva åteljakt trots att fodret i själva verket har placerats ut för att stödja eller avleda vilt. Enligt regeringens mening är det därför lämpligt att det i myndighetsföreskrifter regleras under vilka förutsättningar åtling är tillåten. När det gäller jakt efter vildsvin finns redan ett bemyndigande för att meddela föreskrifter om åteljakt i 15 § tredje stycket jaktförordningen. Regeringen har för avsikt att , med stöd av 30 § jaktlagen, utvidga det aktuella bemyndigandet till att gälla åteljakt efter samtliga viltarter. Enligt regeringens mening är det inte nödvändigt att, som bl.a. LRF för fram, föra in en definition av begreppet åtling respektive begreppet utfodring i jaktförordningen för att ska kunna använda det föreslagna utvidgade bemyndigandet att meddela föreskrifter om åteljakt. för fram att det inte är lämpligt att föreskriva att samma fodermängd per yta och tid ska gälla i hela oavsett hur många individer och arter som finns i ett område. Regeringen konstaterar i detta avseende att det naturligtvis är möjligt att även i generella föreskrifter om åteljakt införa bestämmelser som innebär att regleringen tar hänsyn till att förhållandena ser olika ut i olika delar av landet. Regeringen konstaterar även att föreskrifter om åteljakt kan och bör innehålla regler som beaktar trafiksäkerhetens intressen. Regeringens förslag: ska utöva tillsyn över att beslut om utfodring följs och ha befogenhet att besluta de förelägganden som behövs för tillsynen och för att beslut om utfodring ska följas. Föreläggandena ska få förenas med vite. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser yttrar sig inte särskilt över promemorians förslag. Några länsstyrelser, däribland Läns- styrelserna i , och län påpekar att arbetet med tillsynen kan bli omfattande. promemorians förslag om tillsyn inte är realistiskt eftersom tillsyn, enligt 42 § jaktlagen, endast får bedrivas av jakttillsynsmän som har förordnats av och genomgått godkänd utbildning hos . Enligt råder det stor brist på sådana jakttillsynsmän. anser också att tillsynsverksamheten bör vara avgiftsfinansierad. Härutöver för fram att förelägganden endast kommer kunna riktas mot markägare, detta eftersom jakträtt upplåts genom civilrättsliga avtal som saknar kännedom om. Även Länsstyrelserna i och län framhåller att förelägganden endast kan riktas mot markägare eftersom saknar register över jakträttshavare och i regel inte har kännedom om det är annan än markägaren som bedriver jakt och utfodring. i anser att förslaget behöver kompletteras med en bestämmelse som ger tillträde till fastigheter och byggnader m.m. för att ska kunna fullgöra tillsynsuppgiften. efterlyser ett klargörande av när ett föreläggande ska få förenas med vite och understryker att vite endast bör få användas i undantagsfall. Länsstyrelserna i och län anser att det bör tas fram nationella riktlinjer för tillsynen. Skälen för regeringens förslag: I likhet med vad som föreslås i promemorian anser regeringen att det ska vara uppgift att utöva tillsyn över att de beslut om förbud mot och villkor för utfodring som har meddelat också följs. I detta ligger att tillsynen ska utövas av tjänstemän hos . Något krav på att dessa tjänstemän också ska ha förordnande som jakttillsynsmän uppställs inte. Den brist på jakttillsynsmän som i pekar på utgör alltså inte något hinder mot att genomföra promemorians förslag i fråga om tillsyn. Regeringen anser vidare att ska kunna besluta de förelägganden som behövs för tillsynen. Det ska även finnas möjlighet för att besluta de förelägganden som behövs för att beslut om utfodring ska följas. Det kan t.ex. handla om förelägganden om att forsla bort foder som har lagts ut i strid med ett gällande förbud. Såväl när det gäller frågan om ett föreläggande bör beslutas som när det gäller andra åtgärder som vidtas inom ramen för tillsynen ska iaktta proportionalitetsprincipen. Detta följer av 5 § tredje stycket förvaltningslagen. För att säkerställa en effektiv tillsyn bör kunna förena sina förelägganden med vite. Enligt regeringens mening finns det inte anledning att ställa upp några särskilda förutsättningar för när vite ska få användas utöver vad som följer av de allmänna bestämmelser om vite som finns i lagen (1985:206) om viten. Det bör alltså vara uppgift att i varje enskilt fall med hänsyn till omständigheterna bestämma om vite ska sättas ut i ett föreläggande. Omständigheter som bör beakta i samband med det är exempelvis hur den enskilde har uppträtt vid tidigare kontakter med honom eller henne och intresset av att snar rättelse sker. Några remissinstanser har gjort gällande att förelägganden bara kan riktas mot markägare, eftersom i regel inte känner till om det finns någon annan än markägaren som har rätt att bedriva jakt och utfodra på marken. Regeringen konstaterar i detta avseende att beslut om förbud 2020/21:183 mot och villkor för utfodring sannolikt kommer att riktas mot markägaren i de allra flesta fall. I dessa fall kommer även eventuella förelägganden att behöva riktas mot markägaren. Det är dock inte uteslutet att rikta ett föreläggande mot någon annan under förutsättning att denna person omfattas av ett beslut om förbud mot eller villkor för utfodring. Så kan t.ex. vara fallet om en markägare under handläggning av ett ärende om förbud mot utfodring uppmärksammat på att jakträtten och rätten att bedriva utfodring på marken har upplåtits till någon annan och därför riktat beslutet om utfodringsförbud mot jakträttshavaren. Utfodring av vilt som inte hålls i hägn bedrivs inte i byggnader eller på stängslad mark, utan ute i naturen. Regeringen bedömer därför att det inte finns behov av sådana särskilda bestämmelser som ger rätt till tillträde till byggnader och fastigheter som efterfrågas av i . I detta avseende kan det noteras att jaktlagen inte innehåller några särskilda bestämmelser om rätt till tillträde till annans mark för sådana jakttillsynsmän som enligt 42 § jaktlagen kan utses för att utöva tillsyn över efterlevnaden av lagen och föreskrifter som meddelats med stöd av lagen. Den tillsyn som bedrivs över att jaktlagens bestämmelser följs är inte avgiftsfinansierad.