prop · H803134 · 2021-03-16 00:00:00 — Enligt denna definition är beräkningen av en aktörs omsättning beroende av hur aktörens verksamhet är strukturerad. Ett företag kan vara fristående, vara ett partnerföretag eller vara anknutet till andra företag. Verksamheten som den för direktivet aktuella försäljningen avser kan t.ex. ingå som en liten del i en större koncern. Företagets totala omsättning blir därmed ett mindre bra mått på förhandlingsstyrka. Kommissionen har upprättat en användarguide med allmänna riktlinjer för företagare som ska använda SME-definitionen och beräkna omsättning (Europeiska kommissionen, User guide to the SME Definition, Ref. (2016)956541 - 24/02/2016). Guiden är omfattande och SME-definitionen bygger på kännedom om ett flertal kriterier. I förekommer ett antal olika företagsstrukturer inom alla delar av jordbruks- och livsmedelskedjan, se avsnitt 8. Det finns exempelvis handlarägda butiker som ingår i större kedjor, vilket kan medföra avgränsningsfrågor vid beräkning av omsättning enligt SME-definitionen. Olika butiker som de facto har ungefär samma förhandlingsstyrka riskerar att bedömas olika enligt direktivet. Med trappmodellen kan det även finnas en risk att större köpare väljer leverantörer med en högre omsättning för att slippa träffas av direktivet och därmed väljer bort att handla med mindre leverantörer. En sådan utveckling är inte förenlig med direktivets syfte. Indelningen i olika storlekskategorier riskerar vidare att leda till oönskade tröskeleffekter. En leverantör med en omsättning om skyddas exempelvis endast mot köpare som omsätter medan en leverantör med en omsättning om skyddas mot köpare som omsätter . Indelningen i olika storlekskategorier kan leda till att såväl större som mindre företag anpassar sin företagsstruktur för att hamna i ett annat steg i trappan. Det blir ytterst tillsynsmyndighetens uppgift att bedöma om ett företag faller inom lagens tillämpningsområde eller inte. Bedömningen kommer, om trappmodellen tillämpas, att bli olika beroende på vem handelspartnern är. Detta innebär enligt bl.a. såväl merarbete som merkostnader även för tillsynsmyndigheten. Risken är att fokus hamnar på svårigheter med att beräkna omsättning och bedöma företagsstrukturer snarare än på att bedöma och ingripa mot otillbörliga handelsmetoder. Ett genomförande enligt trappmodellen skulle alltså innebära risk för oönskade effekter och en administrativ börda för såväl företagen som tillsynsmyndigheten. Som bl.a. , Visita, Svensk Dagligvaruhandel och anför kan dock ur ett regelförenklingsperspektiv konstateras att en övervägande majoritet av företagen inte skulle omfattas av regelverket, vilket innebär att dessa inte skulle få någon utökad administrativ börda jämfört med . Lagen ska omfatta alla utom de minsta köparna I promemorian föreslås att alla leverantörer och köpare ska omfattas av den nya lagen oavsett storlek. Om alla företag omfattas av regelverket skulle varken företag eller tillsynsmyndighet behöva lägga resurser på att räkna ut parternas årsomsättning. Det skulle inte heller gå att undvika att behöva tillämpa regelverket genom att anpassa sin företagsstruktur. Även risken för oönskade tröskeleffekter försvinner. Det kan också vara enklare för berörda företag att alla tillämpar samma regler. Ett sådant genomförande skulle dock, som bl.a. Livsmedelshandlarna, och anför, avvika från syftet med direktivet på så sätt att det inte bara blir svagare parter som skyddas mot starkare utan även tvärtom, sett till relativ omsättning. En liten restaurang med en omsättning på skulle vara 2020/21:134 tvungen att tillämpa regelverket gentemot en betydligt större grossist. Särskilt kravet på att en order inte får annulleras med kortare framförhållning än skulle kunna ställa till problem för små restauranger som inte sällan avbeställer betydligt senare än så , se vidare avsnitt 6.5.2. Även betaltider på maximalt skulle kunna bli ett problem för små restauranger. Om regelverket skulle omfatta alla företag blir antalet berörda företag i ca 10 gånger fler än med ett genomförande enligt trappmodellen, se avsnitt 8. Regeringen bedömer att den administrativa bördan för att tillämpa regelverket skulle vara särskilt betungande för små företag. är vidare regeringens bedömning att de problem med otillbörliga handelsmetoder som förekommer i i huvudsak handlar om avtalsrelationer med större köpare. Det kan å andra sidan, som också anförs i promemorian, argumenteras för att de förbud mot otillbörliga handelsmetoder som omfattas av direktivet närmast får ses som en kodifiering av befintliga eller i vart fall önskvärda branschprinciper, se Regeringen anser att systemet ska vara så enkelt som möjligt att förstå och tillämpa utan att för den sakens skull omfatta en stor mängd aktörer där det egentligen inte finns så stora problem. omsättningsgräns införs, nämligen att endast köpare med en omsättning på omfattas av regelverket, undantas en stor mängd små företag, vilket bl.a. anför. Detta alternativ förespråkas av Över den gränsen omfattas alla köpare, oavsett storleken på den leverantör som köparen handlar av. för såväl företagen som tillsynsmyndigheten att få kunskap om köparens omsättning är större eller . För köpare som har en högre årsomsättning än så blir den nya lagen alltid tillämplig medan den för köpare med en lägre omsättning inte blir tillämplig. tröskeleffekter kan förekomma även med denna lösning men regeringen bedömer att de blir betydligt mindre än med ett genomförande där alla direktivets trappsteg införs. I och med att den nya lagen blir tillämplig för köpare med en omsättning över gränsen på , oavsett leverantörens omsättning, innebär det att även stora leverantörer blir skyddade när de levererar till köpare som har en omsättning över gränsen. Detta är enligt regeringens mening rimligt med tanke på hur förhandlingsstyrkan mellan aktörerna ser ut inom den svenska dagligvaruhandeln. När det gäller restauranger är styrkeförhållandena oftast de omvända. liten restaurang gör i regel det mesta av sina inköp från större I och med att en gräns på införs kommer de allra flesta restauranger inte att omfattas av den nya lagen, då de har en lägre omsättning än så. En risk med ett genomförande enligt trappmodellen, som har lyfts fram i promemorian och som bl.a. har instämt i, skulle även kunna vara att större företag väljer bort att handla med mindre leverantörer för att inte behöva tillämpa Denna risk försvinner om de köpare som omfattas ska tillämpa reglerna oavsett leverantörens storlek. Sammantaget finner därför regeringen att den nya lagen bör gälla oavsett leverantörens omsättning för alla köpare med en årsomsättning som motsvarar mer än . Enligt definitionen av köpare i avsnitt 6.2omfattas även grupper av köpare av direktivets definition. Om flera köpare gör ett gemensamt inköp bör därför deras årsomsättning läggas ihop vid bedömningen av om köparen har en omsättning som motsvarar mer än . Om köparen ingår i en företagsgrupp, ska omsättningen enligt direktivet beräknas enligt kommissionens rekommendation 2003/361/EG av om definitionen av mikroföretag samt små och medelstora företag. För en koncern med konsoliderade räkenskaper innebär det exempelvis att de konsoliderade räkenskaperna, med vissa justeringar, ska användas vid beräkningen av om tröskelvärdet är uppfyllt. När det gäller myndigheter som är köpare är direktivet enligt artikel 1.2 alltid tillämpligt om leverantören har en årsomsättning på högst . Med myndigheter jämställs i lagen beslutande församlingar i en kommun eller en region, offentligt styrda organ och sammanslutningar av en eller flera myndigheter, beslutande församlingar eller offentligt styrda organ, se avsnitt 6.2 ovan. För myndigheter är det alltså inte möjligt att införa någon gräns utifrån köparens storlek. Lagen ska därför gälla alla myndigheter som är köpare. Liksom när det gäller andra köpare bedömer regeringen att reglerna ska vara tillämpliga oavsett leverantörens storlek, alltså även om leverantören har en omsättning som överstiger . Förslagets förenlighet med direktivets ordalydelse och reglerna om EU:s inre marknad Eftersom direktivet är utformat som ett minimidirektiv är det möjligt för medlemsstaterna att införa regler som är strängare än de som fastställs i direktivet. Sieps menar att ordalydelsen i direktivet synes peka på att medlemsstaterna får utöka tillämpningsområdet till att även gälla parter som är större eller mindre än vad som framgår av direktivet, men att själva trappmodellen i sig behöver genomföras. Remissynpunkten förhåller sig till promemorians förslag enligt vilket alla företag, oavsett omsättning, skulle omfattas av lagens tillämpningsområde. Regeringens förslag innebär genom gränsen på i årsomsättning att omsättningstrappan införs delvis. Regeringens bedömning är att detta är förenligt med direktivets ordalydelse. Enligt vad som framkommit har flera medlemsstater för avsikt att på olika sätt låta regelverket omfatta fler köpare och leverantörer än vad direktivet föreskriver. I artikel 9.1 anges att en förutsättning för att införa strängare nationella regler är att dessa är förenliga med reglerna för den inre marknadens funktion. anför att om tillämpningsområdet inte är begränsat till att endast avse köpare i är det kollegiets uppfattning att överimplementeringen, åtminstone potentiellt, kan komma att påverka handeln. Enligt regeringens bedömning har utökningen av vilka företag som i förhållande till direktivet omfattas av den nya lagen inte någon diskriminerande effekt. Reglerna kommer att gälla lika för alla företag över en viss storlek oavsett om de är etablerade i eller något annat land inom EU. Att låta reglerna omfatta fler köpare och transaktioner kan potentiellt påverka handeln i förhållande till andra EU-länder som 2020/21:134 genomför direktivet enligt trappmodellen. Det föreslagna genomförandet bidrar dock till att skydda parter vid köp av jordbruks- och livsmedelsprodukter med en svagare förhandlingsposition, vilket är direktivets syfte. Även större leverantörer är ofta, på grund av koncentrationen inom den svenska detaljhandeln, i en svagare förhandlingsposition i förhållande till köpare som har en årsomsättning som överstiger . De nationella reglerna måste även vara proportionerliga. Det är regeringens bedömning att detta krav är uppfyllt. Ett genomförande enligt promemorians förslag skulle ha inneburit en omfattande utvidgning av tillämpningsområdet jämfört med direktivet. Med den föreslagna gränsen om undantas dock de allra flesta av de företag och transaktioner som inte skulle ha omfattats av ett införande enligt direktivets modell. De föreslagna reglerna innebär att tillämpningen utvidgas något i förhållande till direktivet. Med hänsyn till att det finns en differentierad lagstiftning i EU, som avses kunna kvarstå, kan en sådan utökning av tillämpningsområdet inte anses oproportionerlig. 6.5Otillbörliga handelsmetoder som ska vara förbjudna Direktivets minimikrav omfattar, som framgår av avsnitt 4, totalt 16 otillbörliga handelsmetoder. De handelsmetoder som ska vara förbjudna finns uppräknande i direktivets artikel 3. Av dessa återfinns tio på den s.k. svarta listan (artikel 3.1) och sex på den s.k. gråa listan (artikel 3.2). 6.5.1Förbud mot sena betalningar Regeringens förslag: Det ska införas ett förbud mot sena betalningar för köpare av jordbruks- och livsmedelsprodukter. För avtal som innebär att produkterna ska levereras regelbundet, får leverantören inte betala senare än efter 1.dagen då leveransperioden löper ut, om leveranser har gjorts under den avtalade leveransperioden, eller 2.dagen då det belopp som ska betalas för leveransperioden fastställs, om den dagen infaller senare än den dag då leveransperioden löper ut. Om det är köparen som fastställer det belopp som ska betalas ska betalningsperioden alltid löpa då leveransperioden löper ut, om leveranser har gjorts under den avtalade leveransperioden. Den avtalade leveransperioden ska anses omfatta . För avtal som inte innebär att jordbruks- och livsmedelsprodukter ska levereras regelbundet ska betalningsperioden löpa från 2.dagen då det belopp som ska betalas fastställs, om denna dag infaller senare än leveransdagen. Om det är köparen som fastställer det belopp som ska betalas ska betalningsperioden löpa från leveransdagen. De undantag från angivna betalningstiders tillämpningsområde som anges i direktivets artikel 3.1 andra stycket andra strecksatsen och tredje stycket ska införas som särskilda undantagsbestämmelser. Regeringens bedömning: Undantaget i artikel 3.1 andra stycket första strecksatsen, om direktivets förhållande till följder och påföljder av sena betalningar i direktiv /7/EU, behöver inte införas i den nya lagen. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Remissinstanserna: En övervägande majoritet av remissinstanserna tillstyrker promemorians förslag om att även andra varor än färskvaror ska ha en betalfrist i stället för de som gäller enligt direktivet. Butikerna, , Föreningen och Spannmål, Företagarna, i , , Kött och Charkföretagen, , Livsmedelsföretagen, Potatisodlarna, och (). Butikerna m.fl. anför att otillbörliga affärsmetoder drabbar såväl färskvaruproducenter som andra leverantörer i kedjan. Den skillnad mellan färskvaror och andra dagligvaror som direktivet anger skulle enligt dem skapa komplexa, oklara och svårhanterliga avgränsningsfrågor och tillämpningsproblem. Vidare skulle det resultera i en svårbegriplig skillnad i hantering av varor. Särregler för färskvaror ger enligt dessa remissinstanser även upphov till följdfrågor om direktivets förhållande till livsmedelsindustrins hållbarhetsmärkningar. menar att en lång väntan på betalning är problematiskt för alla leverantörer oavsett om en produkt är färsk eller inte. Att strama upp tidsfristerna för avbeställningar (se avsnitt 6.5.2) och betalningar generellt inom livsmedelskedjan kan enligt verket särskilt väntas förbättra likviditeten för aktörer som befinner sig längre ner i livsmedelskedjan, vilka ofta har snävare marginaler och sämre förhandlingsstyrka. Att införa samma regler för alla varor kan därmed väntas förbättra förutsättningarna för livsmedelsproduktionen. , , Livsmedelshandlarna, , , och Visita, avstyrker promemorians förslag om att inte göra skillnad på färskvaror och andra varor och förespråkar i stället ett genomförande enligt miniminivån anför att det, eftersom den svenska branschen redan i hög grad använder sig av som betaltid, är onödigt med en mer långtgående reglering än direktivet kräver för ickefärskvaror. Förbundet anför vidare att det inte kan vara ett skäl till överimplementering av ett direktiv att regelverket skulle vara svårtillämpat för den nationella tillsynsmyndigheten. Att definitionen av färskvara kan leda till tolkningsfrågor för den svenska tillsynsmyndigheten kan enligt förbundet inte heller i sig vara skäl att frångå EU- direktivet. Svensk Dagligvaruhandel och menar att direktivet är väl avvägt i detta avseende eftersom det är rimligt att ha en kortare betaltid för färskvaror än för andra varor som har längre hållbarhetstid. En överdrivet strikt betaltid för varor med lång hållbarhet kommer enligt dessa remissinstanser att bidra till ett agerande i livsmedelskedjan som kan få 2020/21:134 negativa konsekvenser såväl ekonomiskt som miljömässigt genom att avtal blir kortare och mindre omfattande som enskilda transporter blir av mindre omfattning. Ytterligare en effekt blir enligt Svensk Dagligvaruhandel att köpare i mindre utsträckning kommer att stå för varors lagerhållning, vilket i sin tur ger upphov till en kostnad hos leverantören. Om 60 dagars betaltid tillåts för icke-färskvaror står det köpare och säljare mer fritt att förhandla om lagerhållning. Systembolaget anför, angående att promemorian föreslår en annan starttidpunkt för betalningstiden än vad som anges i direktivet, att bolaget inte uppfattar direktivets starttidpunkter som onödigt komplicerade eller svårtillämpade. Om lagbestämmelsen utformas enligt promemorians förslag ställer sig Systembolaget frågande till när leverantören äger rätt att framställa krav på betalning. (Patent- och ) har synpunkter på utformningen av bestämmelsen och anför därvid följande. Bestämmelsen i promemorians lagförslag (5 §) är utformad i nära anslutning till artikel 3.1 a i direktivet, där det – såvitt här är av intresse – anges att det är en otillbörlig handelsmetod att betala senare än efter framställt krav på betalning. Av kommissionens motivering till det bakomliggande förslaget framgår dock att bestämmelsen inte syftar till att beivra försenade betalningar, utan till att hindra avtal om långa betalningsfrister. Domstolen konstaterar också att det framstår som främmande att beivra försenade betalningar, vilka exempelvis kan bero på obestånd, med marknadsrättsliga sanktioner. Trots att det ofta kan finnas skäl att utforma nationell lagstiftning i nära anslutning till direktivets lydelse, anser domstolen därför att det i detta fall finns skäl att utforma bestämmelsen så att det tydligt framgår att den tar sikte på betalningsfristen och inte på den faktiska betalningen. Skälen för regeringens förslag och bedömning I artikel 3.1 första stycket a i direktivet regleras betalningstider i jordbruks- Artikeln anger i korthet att det ska införas ett förbud mot att tillämpa en handelsmetod som innebär att köparen betalar leverantören senare än efter vissa angivna tidpunkter för jordbruks- och livsmedelsprodukter som är färskvaror och senare än 60 dagar efter motsvarande tidpunkter för andra jordbruks- och I skälen till direktivet anges att färskvaror vanligtvis används eller säljs snabbt och att betalning för färskvaror senare än 30 dagar därför inte är förenlig med god affärssed. För att jordbrukare och deras likviditet ska skyddas på ett bättre sätt ska leverantörer av jordbruks- och livsmedelsprodukter inte behöva vänta på betalning längre än (skäl 17). Direktivets bestämmelser om betalningstider innebär att det vid genomförandet går att bestämma kortare tider än de som anges i direktivet och det finns inget hinder mot att välja samma maximitid för alla produkter (så länge en gemensam maximitid inte överstiger ). promemorian föreslås att en generell 30-dagarsfrist för både färskvaror och andra jordbruks- och livsmedelsprodukter införs. Förbund anser att det, eftersom den svenska branschen redan i hög grad använder sig av som betaltid, är onödigt med en mer långtgående reglering än direktivet kräver för icke-färskvaror. Svensk Dagligvaruhandel och menar att det med en kortare betaltid än direktivets minimikrav finns en risk för kortare och mindre omfattande avtal som enskilda transporter innehåller en mindre mängd produkter. De anför vidare att med 60 dagars betaltid för icke-färskvaror står det köpare och säljare mer fritt att förhandla om pris och lagerhållning. Vid köp av jordbruks- och livsmedelsprodukter är dock betalningstiderna i genomsnitt . En bestämmelse skulle alltså inte innebära någon förbättring utifrån utgångspunkten att långa betaltider ställer till problem för leverantörerna, särskilt för mindre aktörer. En sådan bestämmelse riskerar tvärtom att uppfattas som att är den ”normala” betalningsperioden och kan därmed leda till längre betalningstider än vad som är praxis . Flera mindre leverantörer uppger enligt promemorian att de inte sällan får agera ”bank” åt stora köpare genom att gå med på långa betalningstider. Genom en generell 30-dagarsregel bör möjligheterna att åstadkomma kortare betalningstider vid köp av jordbruks- och livsmedelsprodukter förbättras. Därigenom förskjuts finansieringsbördan och risken fördelas på ett rimligare sätt. Långa betalningstider inom sektorn leder nämligen till försämrad likviditet för leverantörerna, vilket i sin tur påverkar deras möjligheter att driva och utveckla sina verksamheter. En fördel med att förbjuda handelsmetoder som innebär längre betaltider än är att likviditeten kan förväntas bli bättre för små och medelstora företag, vilket är ett av syftena med bestämmelsen. Förbättrad likviditet för primärproducenter kan också förväntas leda till ökad lönsamhet och större produktionsvolymer, vilket också är i linje med den nationella livsmedelsstrategin (prop. 2016/17:104). Vad Svensk Dagligvaruhandel och anför utgör enligt regeringens mening inte tillräckliga skäl för att göra någon annan bedömning. Detta gäller särskilt mot bakgrund av att bestämmelserna i lagen inte kommer att omfatta de mindre köparna. Enligt promemorian talar även starka förenklingsskäl för en generell regel för alla jordbruks- och livsmedelsprodukter. menar att det inte kan vara ett skäl till överimplementering av ett direktiv att regelverket skulle vara svårtillämpat för den nationella tillsynsmyndigheten. Även om en förenklad hantering för tillsynsmyndigheten inte kan anses vara ett tillräckligt skäl för en överimplementering av direktivet går det inte att bortse från att också starka sådana skäl talar för en generell regel. Vad som avses med en färskvara riskerar att bli föremål för tolkningar och innebära svåra gränsdragningsfrågor, vilket skulle innebära tillämpningsproblem för såväl de berörda aktörerna som för tillsynsmyndigheten. En särskild färskvarubestämmelse riskerar därmed att försvåra tillämpningen av bestämmelsen om betalningstider. är också den tid som anges i 2 a § räntelagen (1975:635). Sammantaget finner regeringen alltså att det ska införas ett förbud mot en handelsmetod som innebär att köparen betalar leverantören för beställda jordbruks- och livsmedelsprodukter senare än , oavsett 2020/21:134 om det är fråga om färskvaror eller andra jordbruks- och livsmedelsprodukter. När det gäller sista betalningstidpunkt anger direktivets artikel 3.1 första stycket a i-ii) att förbudet ska omfatta betalningar i. om leveransavtalet föreskriver att produkterna levereras regelbundet: •för jordbruks- och livsmedelsprodukter som är färskvaror, senare än efter utgången av en överenskommen leveransperiod under vilken leveranser har gjorts, eller senare än efter dagen då det belopp som ska betalas för leveransperioden fastställs, beroende på vilken dag som infaller sist, •för andra jordbruks- och livsmedelsprodukter, senare än efter utgången av en överenskommen leveransperiod under vilken leveranser har gjorts, eller senare än efter dagen då det belopp som ska betalas för leveransperioden fastställs, beroende på vilken dag som infaller sist, vid tillämpningen av de betalningsperioder som anges i detta led ska de överenskomna leveransperioderna anses omfatta högst en månad, ii.om leveransavtalet inte föreskriver att produkterna levereras regelbundet: •för jordbruks- och livsmedelsprodukter som är färskvaror, senare än efter leveransdagen, eller senare än efter dagen då det belopp som ska betalas fastställs, beroende på vilken dag som infaller sist, •för andra jordbruks och livsmedelsprodukter, senare än efter leveransdagen, eller senare än efter dagen då det belopp som ska betalas fastställs, beroende på vilken dag som infaller sist, utan hinder av vad som sägs i led a i och ii, om köparen fastställer det belopp som ska betalas •ska de betalningsperioder som avses i led i löpa från och med slutet av en överenskommen leveransperiod under vilken leveranser har gjorts, och •ska de betalningsperioder som avses i led ii löpa från och med leveransdagen. De alternativa tidpunkter från vilka betalningsfristen börjar löpa enligt direktivet har motiverats bl.a. med att leverantören vid regelbundna leveranser ska slippa ställa ut dagliga fakturor. I promemorian anförs att de olika tidpunkterna framstår som onödigt komplicerade och svårtillämpade och att det finns en risk för att fristerna kringgås. Enligt promemorians förslag bör därför fristen räknas från betalningskravet. Systembolaget uppfattar inte direktivets starttidpunkter som onödigt komplicerade eller svårtillämpade.