prop · H803170 · 2021-04-06 00:00:00 — Vidare framgår att förundersökningen ska vara avslutad och beslut fattat i åtalsfrågan så snart det kan ske och efter den tidpunkt då det finns någon som är skäligen misstänkt för brottet. Tidsfristen får överskridas endast om det är motiverat med hänsyn till utredningens beskaffenhet eller andra särskilda omständigheter. tidsfristen får överskridas är när förundersökningen är mycket omfattande Prop. 2020/21:170 eller att många barnförhör behöver hållas (se Nebelius m.fl., Förundersökningskungörelsen – En kommentar [, Version 1B, ] kommentaren till 2 a §). Det föreslagna bevittnandebrottet kommer normalt att omfattas av skyndsamhetskravet i förundersökningskungörelsen (se avsnitt 4.4 nedan angående straffskalan). och framhåller att det kan bli svårt att iaktta den tidsfrist som uppställs i kungörelsen eftersom grundbrottet behöver utredas parallellt. Regeringen anser dock inte att det utgör tillräckliga skäl för att överväga en förändring av förundersökningskungörelsen, eftersom det skulle innebära att barn som bevittnar brott i nära relation försätts i en sämre position än andra barn som utsätts för brott. Någon ändring bör därför inte ske. 4.4Brottsbeteckning, gradindelning och straffskala Regeringens förslag: Det nya brottet ska placeras i 4 kap. och ges beteckningen barnfridsbrott. Straffet ska vara fängelse i högst . Om brottet är ringa ska straffet vara böter eller fängelse . En särskild straffskala för grovt brott med beteckningen grovt barnfridsbrott ska införas. Straffet ska vara fängelse och högst . Vid bedömningen av om brottet är grovt ska det särskilt beaktas om gärningen varit av mycket allvarlig art eller om gärningsmannen visat särskild hänsynslöshet. Regeringens bedömning: Barnfridsbrottet kommer att kunna ingå i brottet grov fridskränkning utan någon särskild lagstiftningsåtgärd. Utredningens förslag och bedömning överensstämmer delvis med regeringens. Utredningen föreslår en annan språklig utformning av kvalifikationsgrunden i det grova barnfridsbrottet. Remissinstanserna: En klar majoritet av remissinstanserna tillstyrker eller har inte något att invända mot förslaget eller bedömningen. i anser att en annan brottsbeteckning bör användas med anledning av att begreppet får anses omfatta mycket mer än att bevittna våld i nära relationer. föreslår att barnfridsbrottet i stället bör föras in i straffbestämmelsen om misshandel. Unizon framhåller att maximistraffet för det föreslagna grova brottet är anmärkningsvärt lågt och att det inte är proportionerligt i förhållande till brottets allvar. Kvinnofronten anser inte att det bör finnas en särskild straffskala för mindre allvarliga fall. Skälen för regeringens förslag och bedömning Brottsbeteckning och straffbestämmelsens placering Utredningen föreslår att brottet ska betecknas barnfridsbrott och placeras i 4 kap. om brott mot frihet och frid. instanserna godtar beteckningen och placeringen. götlands län anser dock att beteckningen barnfridsbrott är mindre lämplig, eftersom den benämningen omfattar mycket mer än att bevittna våld och anser att det särskilda straffansvaret för barn som bevittnar brott i stället kan inarbetas i bestämmelsen om misshandel. Regeringen anser för sin del att barnfridsbrott är en lämplig beteckning som väl täcker det beteende som föreslås straffbeläggas. Att man i uttrycket kan tolka in även andra former av straffbelagda beteenden utgör inte ett tillräckligt tungt vägande skäl för att överväga en annan beteckning av det nya brottet. Det kan vidare inte anses lämpligt att reglera straffansvaret för barn som bevittnar brott i misshandelsbestämmelsen. Regeringen föreslår alltså att brottet ska ges beteckningen barnfridsbrott och föras in i 4 kap. på den plats som utredningen föreslår. I fråga om grovt brott, se nedan. Straffbestämmelsen om grov fridskränkning omfattar bl.a. brott enligt 4 kap. (se 4 kap. 4 a § första stycket ). Det nya barnfridsbrottet kommer därför att ingå i brottet grov fridskränkning utan någon särskild lagstiftningsåtgärd. Det medför i sin tur att den upprepade kränkningen av barnets integritet som följer av att bevittna brott i familjen kan beaktas särskilt. Utredningen föreslår att straffet för barnfridsbrott ska vara fängelse i högst och, i ringa fall, böter eller fängelse . Straffvärdet för ett barnfridsbrott kan variera i betydande grad beroende på vilket av de brott i den föreslagna brottskatalogen som barnet utsatts för att bevittna. Regeringen, liksom de flesta remissinstanserna, delar utredningens bedömning att en straffskala för barnfridsbrott som sträcker sig mellan fängelseminimum och fängelse , och därmed motsvarar vad som gäller för misshandel, ger tillräckliga möjligheter till en differentierad straffmätning. Regeringen instämmer också, till skillnad från Kvinnofronten, i utredningens bedömning att det bör finnas en möjlighet att i ringa fall tillämpa en mildare straffskala. Vad som ska bedömas som ringa fall får avgöras med hänsyn till samtliga omständigheter i det enskilda fallet. En utgångspunkt vid bedömningen bör dock vara straffskalan för det brott som bevittnas. kan barnfridsbrottet anses som ringa om det t.ex. varit fråga om ett bevittnande av ett mindre allvarligt ofredande eller ett hemfridsbrott som inte är grovt. I vissa fall skulle även bråk mellan exempelvis syskon, som visserligen är närstående till barnet men där risken för skada ibland kan vara mindre framträdande, kunna anses som ringa. Det är dock inte uteslutet att straffvärdet för barnfridsbrottet bedöms som högre än straffvärdet för grundbrottet. Så kan t.ex. vara fallet om ett uttalat syfte med brottet har varit att begå det inför barnet eller om det sker i syfte att bestraffa barnet eller offret för grundbrottet. Regeringen instämmer således, i likhet med majoriteten av remissinstanserna, i utredningens bedömning att straffskalan för ringa brott bör vara böter eller fängelse . Ett grovt brott bör införas Utredningen föreslår att ett grovt barnfridsbrott bör införas med en straffskala med fängelse i lägst och högst . Utredningen anför som motivering till behovet av ett grovt brott att det kan finnas gärningar som ett barn kan komma att bevittna som är särskilt allvarliga. Regeringen instämmer i denna bedömning. I fråga om straffskalan anser utredningen bl.a. att maximistraffet bör återspegla maximistraffet för grovt olaga hot. Unizon invänder mot detta och menar att maximistraffet för det föreslagna grova brottet är anmärkningsvärt lågt och att det inte är proportionerligt i förhållande till brottets allvar. Regeringen anser dock, i likhet med övriga remissinstanser, att maximistraffet är väl avvägt och att det är lämpligt att i denna del knyta an till straffskalan för grovt olaga hot. Regeringen instämmer således i utredningens bedömning. Om ett grovt barnfridsbrott ingår som en del i ett åtal för grov fridskränkning bör normala konkurrensregler gälla. De innebär som regel att ett grovt barnfridsbrott inte kommer ingå i en grov fridskränkning, utan domstolen ska i sådana fall döma särskilt för det grova barnfridsbrottet (jfr prop. 1997/98:55 s. 80). Kvalifikationsgrunden för grovt barnfridsbrott I syfte att ge vägledning vid tillämpningen föreslår utredningen att det grova brottet bör förses med en kvalifikationsgrund. Enligt utredningen bör den utformas så att det särskilt ska beaktas om den gärning som har bevittnats har varit av särskilt skrämmande och traumatisk art. Ingen remissinstans invänder mot den föreslagna utformningen av kvalifikationsgrunden och även regeringen delar utredningens bedömning att den väl beskriver kriterierna för när ett barnfridsbrott bör anses som grovt. Som utredningen konstaterar har den föreslagna kvalifikationsgrunden ingen förebild i strafflagstiftningen. Ofta finns det ett stort värde i att, när det är möjligt, utforma kvalifikationsgrunder som innehåller uttryck som redan förekommer i . Den av utredningen föreslagna kvalifikationsgrunden är avsedd att möjliggöra en högre straffskala när den gärning som har bevittnats har varit mycket allvarlig. Enligt regeringens mening kan vad som avses med den föreslagna kvalifikationsgrunden, utan att den ändras i sak, formuleras så att det särskilt ska beaktas om den gärning som har bevittnats har varit av mycket allvarlig art eller om gärningsmannen har visat särskild hänsynslöshet. Förutom att kvalifikationsgrunden på så sätt tydligare än utredningens formulering tar sin utgångspunkt i gärningspersonens handlingssätt, innehåller den också begrepp som redan finns i (se t.ex. 3 kap. 6 § ). Skäl att bedöma ett brott som grovt med användning av kvalifikationsgrunden får regelmässigt anses föreligga om barnet utsätts för att bevittna att en förälder eller annan närstående blir utsatt för mycket allvarligt våld. Exempel på när gärningspersonen kan anses ha visat särskild hänsynslöshet är när den bevittnade gärningen har begåtts i syfte att straffa eller förnedra barnet. Frågan om ett brott ska bedömas som grovt ska dock alltid avgöras med beaktande av samtliga omständigheter vid brottet. De föreslagna straffskalorna innebär att preskriptionstiden för barnfridsbrott är och vid ringa brott . För grovt barnfridsbrott är preskriptionstiden . Preskriptionstiden för de brott som det föreslås vara straffbart att utsätta ett barn för att bevittna sträcker sig mellan (t.ex. för hemfridsbrott) och (t.ex. för människorov). 2020/21:170 eller dråp preskriberas inte. (Se 35 kap. 1 och 2 §§ .) I många fall kan preskriptionstiden för grundbrottet och barnfridsbrottet förväntas sammanfalla. Men beroende på omständigheterna kan alltså preskriptionstiden för barnfridsbrottet vara kortare eller längre än preskriptionstiden för grundbrottet. Det skulle förvisso, som utredningen är inne på, kunna anses problematiskt med en ordning där någon kan dömas för barnfridsbrott med anledning av ett bevittnande av ett grundbrott som är preskriberat. Till skillnad mot bl.a. fridskränkningsbrotten i 4 kap. 4 a § så handlar det dock inte här om samma målsägande och, som framgår i avsnitt 4.3, krävs det inte heller för en fällande dom för barnfridsbrott att gärningspersonen döms för grundbrottet så länge det kan anses styrkt. Syftet med införandet av barnfridsbrottet är dessutom att förstärka det straffrättsliga skyddet för barn som bevittnar brott och att tillgodose intresset av att barns utsatthet ska kunna uppmärksammas. Det finns därför, enligt regeringen, inget skäl att frångå huvudregeln att barnfridsbrottets straffskala ska avgöra vilken preskriptionstid som ska gälla, även om utrymmet för att styrka ett preskriberat brott i praktiken måste anses tämligen begränsat. Regeringens bedömning: Det finns inte skäl att ändra den särskilda straffskärpningsgrunden som avser brott som varit ägnade att skada tryggheten och tilliten hos ett barn i dess förhållande till en närstående person. Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: En klar majoritet av remissinstanserna tillstyrker eller har inte något att invända mot bedömningen. och Unizon pekar särskilt på att bestämmelsen kan fånga upp situationen när barnfridsbrottet inte kan styrkas men där grundbrottet blir styrkt. anser att det vore önskvärt med ett förtydligande i vilken mån det faktiskt finns ett utrymme för en domstol, som inte finner barnfridsbrottet styrkt, att ändå använda sig av den särskilda straffskärpningsgrunden. instämmer i utredningens bedömning att straffskärpningsgrunden har ett vidare tillämpningsområde än barnfridsbrottet men anser inte att den kan behållas oförändrad. Hovrätten pekar särskilt på att om ett åtal för grundbrottet prövas före åtalet för barnfridsbrottet kommer en prognos över utgången av ett eventuellt framtida åtal för barnfridsbrottet behöva göras, vilket anses olämpligt. Hovrätten pekar vidare på att den domstol som i sådana fall dömer i målet om barnfridsbrott kommer behöva anpassa sin påföljdsbestämning till den tidigare domen, vilket kan bli vanskligt då domstolar sällan redovisar i vilken omfattning de skärper straffen med anledning av en straffskärpningsgrund. Skälen för regeringens bedömning: Som försvårande omständighet vid bedömningen av straffvärdet ska det, vid sidan av vad som gäller för varje särskild brottstyp, särskilt beaktas om brottet varit ägnat att skada tryggheten och tilliten hos ett barn i dess förhållande till en närstående person (29 kap. 2 § 8 ). Genom det föreslagna barnfridsbrottet införs ett särskilt straffansvar för Prop. 2020/21:170 gärningar som typiskt sett är sådana som är ägnade att skada tryggheteten och tilliten på det sätt som anges i den särskilda straffskärpningsgrunden. Som huvudregel bör, som också påpekar, inte en försvårande omständighet få betydelse för straffmätningen om den redan blivit beaktad t.ex. på så sätt att brottet har placerats i en viss svårhetsgrad. Motsvarande bör gälla om det finns en särskild brottstyp som tar sikte på den försvårande omständigheten. Som utredningen anför bör det därför inte bli aktuellt att tillämpa den särskilda straffskärpningsgrunden när någon döms för barnfridsbrott. Den försvårande omständigheten har då redan tagits hänsyn till genom att personen döms för det brottet. Den särskilda straffskärpningsgrunden tar emellertid inte enbart sikte på barn som bevittnar brott. Den gäller också för andra brott som begås mot barn. Som framgår i avsnitt 4.1 var motivet bakom införandet av bestämmelsen att skapa ett mer heltäckande straffrättsligt skydd för barn i utsatta situationer. Regeringen instämmer därför i utredningens bedömning att det inte behöver eller bör göras några förändringar av den särskilda straffskärpningsgrunden med anledning av införandet av ett barnfridsbrott. I enlighet med vad som framgår i avsnitt 4.3 bör det i princip inte komma i fråga att ett grundbrott prövas i en tidigare rättegång än barnfridsbrottet. farhåga, att en domstol kommer att behöva göra en prognos av om det senare kan bli aktuellt med ett åtal för barnfridsbrott, ska således inte överdrivas. Regeringens förslag: Bestämmelsen i brottsskadelagen om en särskild rätt till brottsskadeersättning för barn som har bevittnat brott ska Med anledning av upphävandet görs vissa följdändringar i Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: En stor majoritet av remissinstanserna tillstyrker eller har inte något att invända mot förslaget. Kvinnofronten, Unizon och , som är positiv till förslaget, framhåller särskilt att myndigheten behöver förlita sig på att barn som bevittnar brott omnämns i förundersökningen eller att åklagaren åberopar den särskilda Myndigheten framför att det inte är ovanligt att det meddelas avslag på en ansökan om brottsskadeersättning då det saknas underlag som visar att barnet har bevittnat gärningen. utredningens bedömning att förslaget inte innebär att barnen kommer hamna i ett sämre läge utan tvärtom att kriminaliseringen kommer att leda till att polis och åklagare kommer behöva genomföra mer omfattande utredningsåtgärder och att barnen får rättigheter som målsägande. Myndigheten pekar även på att grundläggande skadeståndsrättsliga principer gäller när ett barn utsätts för t.ex. misshandel och sexualbrott av sina vårdnadshavare. positiva till att barn som bevittnar brott kan få rätt till skadestånd men 2020/21:170 betonar vikten av att ett avskaffande av brottsskadeersättningen inte får leda till att vissa barn som varit berättigade till ekonomisk kompensation nu blir utan. Nationellt anhöriga och för fram liknande synpunkter. Inspektionen för vård och omsorg anser att bestämmelsen i brottsskadelagen bör finnas kvar eftersom det inte är osannolikt att det kan finnas barn som inte är villiga att medverka i en brottmålsprocess mot någon närstående eller att det kommer finnas fall där ett barn har bevittnat ett brott som faller utanför straffbestämmelsen. Även Kvinnofronten, , , och anser att bestämmelsen bör finnas kvar för att inga barn som har rätt till brottsskadeersättning ska förlora möjligheterna till ekonomisk kompensation. Tingsrätten framhåller särskilt att det kan finnas situationer när ett barn som bevittnat brott inte omfattas av ett barnfridsbrott men där straffskärpningsgrunden tillämpas. Skälen för regeringens förslag Bakgrunden till brottsskadelagens reglering om barn som bevittnar brott Den som begår ett brott är i regel skyldig att ersätta de skador som brottet orsakar (se 2 kap 1–3 §§ skadeståndslagen [1972:207]). Under vissa förhållanden finns dock en rätt till brottsskadeersättning. Enskildas rätt till sådan ersättning regleras i brottsskadelagen. Med brottsskadeersättning avses ersättning från staten till den som drabbats av en skada på grund av brott (1 § brottsskadelagen). För att vara berättigad till ersättning krävs, enligt huvudregeln, att den enskilde inte får ersättning från något annat håll, t.ex. från gärningspersonen eller från någon allmän eller privat försäkring (10 §). Brottsskadeersättningen är således subsidiär i förhållande till annan form av ersättning som den som drabbas av ett brott kan ha rätt till. Brottsskadeersättning ges i första hand för personskada, inklusive skada på kläder, glasögon och liknande föremål som den skadade bar på sig vid skadetillfället, och för kränkning med anledning av brottet (4 och 5 §§). I vissa fall kan brottsskadeersättning även betalas för annan sakskada och ren förmögenhetsskada (6–8 §§). kunde brottsskadeersättning endast betalas ut till den som drabbats av en skada för vilken ersättning i och för sig skulle kunna betalas av en gärningsperson enligt skadeståndslagen. Rätten till brottsskadeersättning förutsatte alltså alltid att det fanns en rätt till skadestånd från gärningspersonen, låt vara att den skadeståndsskyldige kanske var okänd eller saknade medel att betala skadeståndet med. infördes dock en särskild typ av brottsskadeersättning som inte förutsätter att det finns en rätt till skadestånd. Brottsskadeersättning kan numera betalas ut till ett barn som bevittnat ett brott som varit ägnat att skada tryggheten och tilliten hos barnet i hans eller hennes förhållande till en närstående person (9 §). Bestämmelsen skiljer sig från systematiken i brottsskadelagen i övrigt genom att den inte förutsätter att något brott, som kan medföra skadeståndsskyldighet, har begåtts mot barnet. Ersättningen har alltså inte sin grund i skadeståndsrätten utan är av närmast socialrättslig natur. Den särskilda rätten till brottskadeersättning behövs inte längre I denna proposition föreslår regeringen att ett nytt brott, benämnt barnfridsbrott, införs som tar sikte på barn som bevittnar brott i en närståenderelation. Förslaget innebär att det bevittnande barnet får ställning som målsägande vilket i sin tur kan medföra en rätt till skadestånd i enlighet med skadeståndslagens bestämmelser. Utifrån omständigheterna i det enskilda fallet kan alltså barnet ha rätt till ersättning från gärningspersonen för person- och sakskada, ren förmögenhetsskada och för den kränkning som brottet inneburit. Med anledning av denna rätt gör utredningen bedömningen att den särskilda rätt till ersättning i brottsskadelagen som finns för barn som bevittnar brott inte längre behövs och därför bör utgå. Den bedömningen delas av de flesta remisstanserna. Några remissinstanser, däribland Unizon, och , anser dock att den nuvarande möjligheten till brottsskadeersättning bör behållas som en ventil i syfte att säkerställa att ersättningsmöjligheten inte försämras. För regeringen är det en viktig utgångspunkt att ansvaret för att ersätta den kränkning eller andra skador som uppstår när ett barn utsätts för att bevittna brott, i enlighet med vad som gäller för annan brottslighet, i första hand ska ligga på gärningspersonen. Det uppnås om den särskilda ersättningsgrunden för barn som bevittnar brott tas bort och ersätts med den ordning som gäller för skadestånd på grund av brott i allmänhet och där statens ansvar träder in först om den skadelidande inte kan få ersättning från gärningspersonen. Eftersom syftet med förslagen i denna proposition är att stärka skyddet för barn som lever i utsatthet, bör en förutsättning för en sådan skiftning av ansvaret vara att den innebär att fler barn får möjlighet till ersättning. När det gäller den frågan finns olika uppfattningar hos remissinstanserna. bedömer att utredningens förslag innebär att skadestånd med anledning av barnfridsbrottet kommer att kunna ges i samma utsträckning, eller till och med i större omfattning, än brottsskadeersättning med stöd av 9 § brottsskadelagen. De remissinstanser som förordar att ersättningsmöjligheten i brottsskadelagen ska finnas kvar som en ventil påpekar att utredningens förslag till barnfridsbrott innehåller begränsningar som inte finns när det gäller brottsskadeersättning, vilket enligt dessa remissinstanser riskerar att leda till att barn som har rätt till ersättning enligt brottsskadelagen inte kommer att få någon motsvarande möjlighet till skadeståndsersättning från gärningspersonen. Till att börja med kan det konstateras att rätten till särskild brottsskadeersättning för barn som bevittnar brott infördes som en särlösning för att det inte fanns tillräckliga förutsättningar för att kriminalisera bevittnandet. , när en sådan straffrättslig reglering föreslås införas, framstår det inte som rimligt att barn som bevittnar brott ska ha en mer långtgående möjlighet till ersättning enligt ett förenklat förfarande än barn som utsätts för andra brott, exempelvis sexuella övergrepp av sin förälder. Vidare bedömer regeringen att den nu föreslagna kriminaliseringen kan förväntas medföra att fler utsatta barn kommer att upptäckas och komma till tals samt få möjlighet att begära ersättning för vad de utsatts för än vad som är fallet . Möjligheten att få rätt till särskild brottsskadeersättning 2020/21:170 är beroende av att barnen uppmärksammas vid anmälningsupptagningen eller i den fortsatta utredningen vilket, som framgår i avsnitt 4.2, finns en klar risk för att de inte gör. Det innebär alltså att det finns barn som bevittnar brott som inte får den ersättning de har rätt till. av ett barnfridsbrott säkerställs således rätten till ersättning. Regeringen kan konstatera att det visserligen vid en jämförelse mellan de förutsättningar som gäller för brottsskadeersättning och de fall som enligt utredningen avses täckas med det nya barnfridsbrottet finns vissa Det gäller främst det förhållandet att det för straffansvar för barnfridsbrott ställs ett krav på att barnet ska vara närstående till både gärningspersonen och offret för grundbrottet. En sådan begränsning finns inte i rätten till brottsskadeersättning, som endast anger att brottet ska ha varit ägnat att skada tryggheten och tilliten i förhållandet till en närstående Regeringen väljer dock att utforma barnfridsbrottet på ett annorlunda sätt än utredningen föreslagit. Något krav på att det ska finnas ett närståendeförhållande mellan gärningspersonen och offret för grund- brottet uppställs inte. Det gör att skillnaden mellan förutsättningarna för brottsskadeersättning och straffansvar för barnfridsbrott minskar. exempel som remissinstanserna för fram på fall som skulle kunna ge rätt till brottsskadeersättning men som inte täcks av utredningens förslag till barnfridsbrott, t.ex. att den ena förälderns nya partner utövar våld mot barnets andra förälder, kommer med regeringens förslag att täckas av straffansvaret och kunna ge en möjlighet att få skadestånd från gärnings- Vidare föreslås straffbestämmelsen innehålla en uppräkning av de brottsliga gärningar som det ska vara straffbart att utsätta ett barn för att Någon prövning av om gärningen varit ägnad att skada tryggheten och tilliten behöver alltså inte göras. En sådan prövning sker däremot vid bedömningen av om särskild brottsskadeersättning ska Denna skillnad, jämfört med utredningens förslag, bör kunna leda till att ett antal barn som bevittnat brott men som inte kunnat få brottsskadeersättning nu i stället får en möjlighet att begära och få