prop · H803134 · 2021-03-16 00:00:00 — 2020/21:134 jordbrukare och konsumenter omfattas av rättvisa försäljnings- och inköpsvillkor (2015/2065[]). uppmanade rådet kommissionen att ta fram en konsekvensbedömning i syfte att föreslå en EU-ramlagstiftning eller andra icke lagstiftande åtgärder för att motverka otillbörliga handelsmetoder. 4.2Skälen för en reglering på EU-nivå Redan innan förslaget till direktiv lades fram hade en majoritet av EU:s medlemsstater specifik nationell lagstiftning mot otillbörliga handelsmetoder mellan företag i jordbruks- och livsmedelskedjan. tillhör den minoritet av medlemsstater som helt saknar specifik lagstiftning på området. Medlemsstaternas regler mot och deras hantering av otillbörliga handelsmetoder skiljer sig dock mycket från varandra. Reglerna omfattar olika typer av företag och gäller olika typer av otillbörliga handelsmetoder. På EU-nivå bedömdes denna differentiering kunna störa handeln på den inre marknaden. Vidare ansågs den klagandes rädsla för kommersiella repressalier begränsa det praktiska värdet av att kunna klaga enligt avtalsrättsliga regler eller självregleringsinitiativ. Direktivet antogs, som framgår ovan, . Den rättsliga grunden för direktivet är artikel 43.2 i fördraget om den Europeiska unionens funktionssätt (EUF-fördraget). I denna punkt anges att och rådet, i enlighet med det ordinarie lagstiftningsförfarandet och efter att ha hört Ekonomiska och sociala kommittén, ska upprätta den gemensamma organisation av jordbruksmarknaderna som föreskrivs i artikel 40.1och övriga bestämmelser som behövs för att uppnå målen för den gemensamma politiken för jordbruk och fiskeri. Målen för den gemensamma jordbrukspolitiken anges i artikel 39. Enligt artikel 39.1 ska den gemensamma jordbrukspolitiken ha som mål att a) höja produktiviteten inom jordbruket genom att främja tekniska framsteg och genom att trygga en rationell utveckling av jordbruksproduktionen och ett optimalt utnyttjande av produktionsfaktorerna, särskilt arbetskraften, b) på så sätt tillförsäkra jordbruksbefolkningen en skälig levnadsstandard, särskilt genom en höjning av den individuella inkomsten för dem som arbetar i jordbruket, c) stabilisera marknaderna, d) trygga försörjningen, och e) tillförsäkra konsumenterna tillgång till varor till skäliga priser. Enligt direktivet bör ett minimiskydd mot otillbörliga handelsmetoder införas för att minska förekomsten av sådana otillbörliga handelsmetoder som kan komma att få en negativ inverkan på jordbruksbefolkningens levnadsstandard. Direktivets syfte är att bekämpa otillbörliga Direktivet syftar enligt artikel 1.1 till att bekämpa otillbörliga handelsmetoder i förhållanden mellan köpare och säljare i jordbruks- och livsmedelskedjan. I detta syfte föreskrivs i direktivet en minimilista över förbjudna otillbörliga handelsmetoder mellan köpare och leverantörer i jordbruks- och livsmedelskedjan. Syftet bakom direktivet utvecklas i skälen, där bl.a. följande anges. Avsevärda obalanser i förhandlingsstyrkan mellan leverantörer och köpare av jordbruks- och livsmedelsprodukter är vanligt förekommande inom jordbruks- och livsmedelskedjan. Dessa obalanser kan i sin tur komma att leda till otillbörliga handelsmetoder, när en större och starkare handelspartner försöker införa vissa metoder eller kontraktsmässiga arrangemang som är till deras fördel i samband med en försäljningstransaktion. Sådana metoder kan till exempel avvika starkt från god affärssed, strida mot god tro och heder och ensidigt påtvingas en handelspartner av den andra parten, tvinga fram en omotiverad och oproportionerlig överföring av ekonomisk risk till den andra parten eller tvinga fram en avsevärd obalans mellan rättigheter och skyldigheter för en handelspartner. Vissa metoder kan vara uppenbart otillbörliga även när båda parter har kommit överens om dem. En minimiskyddsnivå inom unionen mot otillbörliga handelsmetoder bör införas för att minska förekomsten av sådana metoder som kan komma att få en negativ inverkan på jordbruksbefolkningens levnadsstandard (skäl 1). 4.3.2Direktivet innebär en minimiharmonisering Direktivet är ett så kallat minimidirektiv. Detta innebär att medlemsstaterna kan införa eller behålla nationella bestämmelser som ger ett starkare skydd än vad som följer av direktivet, så länge bestämmelserna är förenliga med den övriga . Direktivet kompletterar befintliga regler, inklusive de som fastställts genom frivilliga initiativ som exempelvis leverantörskedjeinitiativet (skäl 41 till direktivet). Avsikten med direktivet är därmed inte att definiera alla handelsmetoder som kan vara otillbörliga, utan att upprätta en minimiförteckning över de allvarligaste formerna av otillbörliga handelsmetoder. Mot denna bakgrund har medlemsstaterna t.ex. möjlighet att inkludera fler företag och förbjuda fler otillbörliga handelsmetoder än vad som omfattas av direktivet. Färskvaror ges i direktivet ett starkare skydd än andra varor. Eftersom medlemsstaterna får ha strängare regler än de som följer av direktivet är det dock möjligt att införa samma starka skydd för samtliga jordbruks- och livsmedelsvaror som för färskvaror. Direktivet är tillämpligt på vissa otillbörliga handelsmetoder som förekommer vid kommersiell försäljning av jordbruks- och livsmedels- Med jordbruks- och livsmedelsprodukter avses t.ex. såväl livsmedel som djurfoder och snittblommor. Den närmare definitionen av uttrycket finns i artikel 2.1. Direktivet är tillämpligt när antingen köparen, 2020/21:134 säljaren eller båda är etablerade i EU. Även köpare som är etablerade utanför unionen kan således komma att omfattas av de nya reglerna. Avsikten med ett sådant skydd är att undvika eventuella oavsiktliga konsekvenser, såsom att välja etableringsort på basis av tillämpliga regler (skäl 12 till direktivet). Regleringen omfattar däremot inte handelsmetoder mellan leverantörer och konsumenter. UTP-direktivet är således inte tillämpligt i relation till slutkonsumenten (artikel 1.2). Skyddet som direktivet ger är avsett att gynna jordbruksproducenter och leverantörer av jordbruks- och livsmedelsprodukter, beroende på deras relativa förhandlingsposition (skäl 10). Det är avsett att gälla för större köpares marknadsbeteende gentemot leverantörer som har en svagare förhandlingsposition (skäl 14). Otillbörliga handelsmetoder anses vara ett problem särskilt för små och medelstora företag i jordbruks- och livsmedelskedjan (skäl 9). Enligt direktivet är de olika aktörernas omsättning ett passande värde för att mäta relativ förhandlingsstyrka (skäl 14). Mot denna bakgrund utgår tillämpningsområdet för direktivet från en trappmodell i fem steg som grundar sig på leverantörens och köparens relativa storlek sett till årsomsättning. Varje kategori leverantörer skyddas vid affärer med köpare ur en större kategori. Enligt artikel 1.2 första stycket är direktivet således tillämpligt på vissa otillbörliga handelsmetoder som förekommer vid försäljning av jordbruks- och livsmedelsprodukter av •leverantörer som har en omsättning på högst till köpare som har en omsättning på mer än , •leverantörer som har en omsättning på mer än men högst till köpare som har en omsättning på mer än , •leverantörer som har en omsättning på mer än men högst till köpare som har en omsättning på mer än , •leverantörer som har en omsättning på mer än men högst till köpare som har en omsättning på mer än , •leverantörer som har en omsättning på mer än men högst till köpare som har en omsättning på mer än . Direktivet är alltid tillämpligt när en köpare av jordbruks- och livsmedelsprodukter är en offentlig myndighet, under förutsättning att leverantören har en årsomsättning på högst . Den centrala delen av direktivet utgörs av förbuden i artikel 3. minimikrav omfattar totalt 16 otillbörliga handelsmetoder. återfinns tio på den s.k. svarta listan. Dessa handelsmetoder är under alla förhållanden att betrakta som otillbörliga och därmed förbjudna (artikel Sex av handelsmetoderna återfinns på den s.k. grå listan. handelsmetoder är att betrakta som otillbörliga och därmed förbjudna om parterna inte tidigare klart och tydligt har kommit överens om dem i avtal (artikel 3.2). Eftersom såväl den svarta som den grå listan innehåller olika Prop. 2020/21:134 särregler avseende flera otillbörliga handelsmetoder är gränsdragningen mellan de bägge listorna inte knivskarp. De otillbörliga handelsmetoder som enligt den svarta listan ska förbjudas av medlemsstaterna är i korthet följande: •längre betalningstider än för jordbruks- och livsmedelsprodukter som är färskvaror, •längre betalningstider än för övriga jordbruks- och livsmedelsprodukter, •annullering av order av färskvaror med kortare framförhållning än , •köparen ändrar ensidigt villkoren i leveransavtal i fråga om intervall, metod, plats, tid, volym, kvalitetskrav, betalningsvillkor, priser eller tillhandahållandet av vissa angivna tjänster, •köparen kräver betalning som inte är kopplad till leverantörens försäljning av jordbruks- och livsmedelsprodukter, •köparen kräver betalning för försämring eller förlust som uppstått i köparens lokaler eller efter äganderättsövergång och som inte berott på leverantörens försumlighet eller fel, •köparen vägrar att på begäran skriftligen bekräfta villkoren i ett leveransavtal, •köparen olagligen anskaffar, använder eller röjer leverantörens företagshemligheter, •köparen hotar att vidta eller vidtar kommersiella repressalier mot en leverantör som utövar sina avtalsenliga eller juridiska rättigheter, eller •köparen kräver ersättning för att behandla klagomål från kunder i samband med försäljning av leverantörens produkter, även om det inte förekommer försumlighet eller fel från leverantörens sida. Medlemsstaterna ska vidare säkerställa att åtminstone samtliga följande handelsmetoder förbjuds, om inte parterna tidigare klart och tydligt har kommit överens om dem i ett avtal mellan leverantören och köparen: •köparen returnerar osålda produkter till leverantören utan att betala för dessa eller utan att betala för bortskaffandet, •köparen kräver betalning som ett villkor för att lagra, skylta eller lista leverantörens produkt eller för att tillhandahålla produkten på marknaden, •köparen begär att leverantören ska bära hela eller del av kostnaden för rabatter i samband med marknadsföringskampanj, •köparen kräver betalt av en leverantör för reklam, •köparen kräver betalt av en leverantör för marknadsföring, eller •köparen kräver betalt av leverantören för personalkostnader till inredningen av försäljningslokaler. 2020/21:134 Härutöver ställs i artikel 3.3 krav på att köparen under vissa förutsättningar ska tillhandahålla skriftliga beräkningar av vissa betalningar och kostnader som omfattas av den grå listan. Direktivet innehåller även bestämmelser om krav på nationella tillsynsmyndigheter och deras verksamhet. Medlemsstaterna ska se till att det finns effektiva metoder för att bekämpa otillbörliga handelsmetoder så att efterlevnaden av direktivet säkerställs. Varje medlemsstat ska i detta syfte utse en eller flera tillsynsmyndigheter (artikel 4) med nödvändiga kunskaper och befogenheter (artikel 6). ska bl.a. kunna bedriva egna undersökningar och förbjuda otillbörliga handelsmetoder. ska också ha befogenhet att ålägga, eller inleda förfarande för att ålägga sanktionsavgifter och andra lika effektiva sanktioner och interimistiska åtgärder. Vidare finns bestämmelser om klagorätt och motivering av beslut (artikel 5). Enligt en av direktivets grundläggande bestämmelser ska tillsynsmyndigheten, om klaganden så begär, vidta nödvändiga åtgärder för lämpligt skydd av klagandens identitet (artikel 5.3). En möjlighet till alternativ tvistlösning behandlas i artikel 7. 4.3.6Samarbete, rapportering och utvärdering Med hänsyn till direktivets gränsöverskridande dimension ställer direktivet krav på att tillsynsmyndigheterna i medlemsstaterna samarbetar effektivt och därvid sammanträffar minst en gång . Kommissionen ska ta fram en webbplats för att möjliggöra utbyte av information mellan tillsynsmyndigheterna och kommissionen. Kommissionen ska även ta fram en offentlig webbplats där det bl.a. kommer att finnas kontaktinformation till de olika medlemsstaternas tillsynsmyndigheter (artikel 8.1–8.3). De nationella tillsynsmyndigheterna ska offentliggöra en årlig rapport om sin verksamhet och sända en rapport till kommissionen om otillbörliga handelsmetoder mellan företag i jordbruks- och livsmedelskedjan (artikel 10.1–10.2). ska kommissionen göra den första utvärderingen av direktivet (artikel 12). Direktivet ska enligt artikel 13 genomföras i medlemsstaternas nationella lagstiftning och tillämpas . Företagen har därefter enligt direktivet en möjlighet att anpassa sina ingångna avtal från det att den nationella lagstiftningen offentliggjorts, dvs. i praktiken som längst till (artikel 1.4). Gällande svensk rätt och näringslivets är ett av åtta EU-länder som saknar specifik lagstiftning mot otillbörliga handelsmetoder i jordbruks- och livsmedelskedjan. Det finns dock regler som på olika sätt reglerar möjligheten att använda olika handelsmetoder i jordbruks- och livsmedelskedjan, bl.a. i konkurrens- och marknadsföringsrätten och inom civilrätten. Marknadsföringslagen (2008:486) har till syfte att främja konsumenternas och näringslivets intressen i samband med marknadsföring av produkter och att motverka marknadsföring som är otillbörlig mot konsumenter och näringsidkare. Lagen innehåller såväl offentligrättsliga som civilrättsliga sanktioner. Inom konkurrensrätten finns konkurrenslagen (2008:579), som har till ändamål att undanröja och motverka hinder för en effektiv konkurrens i fråga om produktion av och handel med varor, tjänster och andra nyttigheter. Lagen har precis som marknadsföringslagen ett vidsträckt tillämpningsområde för hela näringslivet. I konkurrenslagen förbjuds konkurrensbegränsande samarbete mellan företag och ett eller flera företags missbruk av dominerande ställning. Lagen (1984:292) om avtalsvillkor mellan näringsidkare innehåller bestämmelser om ingripande med förbud mot användning av oskäliga avtalsvillkor. Lagen har tillkommit för att stärka småföretagares marknadsrättsliga ställning. Domstolen får under vissa förutsättningar förbjuda en näringsidkare att ställa upp oskäliga avtalsvillkor om det är påkallat från allmän synpunkt. Lagen (2018:558) om företagshemligheter innehåller bestämmelser om skadestånd, vitesförbud och straff vid obehöriga angrepp på företagshemligheter. I lagen definieras också vad som avses med företagshemlighet och obehörigt angrepp. I lagen (1915:218) om avtal och andra rättshandlingar på förmögenhetsrättens område (avtalslagen) finns vissa generella civilrättsliga regler om avtalsvillkor. Bland annat gäller enligt generalklausulen i 36 § att ett avtalsvillkor får jämkas eller lämnas utan avseende, om villkoret är oskäligt med hänsyn till avtalets innehåll, omständigheterna vid avtalets tillkomst, senare inträffade förhållanden och omständigheterna i övrigt. I 2 a § räntelagen (1975:635) finns bestämmelser om när en fordran på betalning av en vara eller tjänst i ett förhållande mellan näringsidkare senast förfaller till betalning. Enligt paragrafen är huvudregeln maximalt 30 dagars förfallotid från framställt krav. I ett förhållande mellan näringsidkare får betalning ske senare, förutsatt att borgenären uttryckligen har godkänt detta. Till skillnad från direktivet är samtliga dessa regleringar generella och tar alltså inte sikte på den specifika sektor som direktivet gäller. 2020/21:134 5.2 inrättades leverantörskedjeinitiativet (Supply – SCI) inom ramen för kommissionens högnivåforum för en bättre fungerande livsmedelskedja. SCI är ett privat branschinitiativ där man bl.a. försöker motverka otillbörliga handelsmetoder. Initiativets principer för god praxis, ett slags uppförandekod, härstammar . SCI är ett forum för tidig och utomrättslig tvistelösning. Deltagandet är frivilligt och initiativet omfattar ännu inte alla aktörer i livsmedelskedjan. Näringslivet i har tagit fram en frivillig uppförandekod om betaltider med fokus på svenska små och medelstora företag. Koden är inte branschspecifik utan gäller näringslivet generellt. Koden avser inköp som görs av svenska bolag från leverantörer i . Koden föreskriver i huvudsak 30 dagars betalningsvillkor med vissa möjligheter till undantag. Uppförandekoden har ingen plattform för tvistelösning. Det anges att utformning av uppföljning och rapportering ska tas fram i samarbete mellan näringslivet och ansvarig myndighet eller branschorganisation. Koden återfinns på webbsidan . 5.2.3Principer för god affärssed Svensk Dagligvaruhandel och har gemensamt tagit fram en branschrekommendation om principer för god affärssed. Principerna syftar till att uppmuntra god affärssed i livsmedelskedjan. Tanken är att principerna ska tillämpas för alla dagligvaror, inte bara livsmedel, och fungera som ett komplement till de principer som utvecklats inom SCI. I en bilaga anges vad organisationerna anser vara god affärssed respektive otillbörliga handelsmetoder. Det finns utsedda kontaktpersoner för tvistlösningsfrågor som kan ta emot eventuella klagomål på brister avseende principernas efterlevnad. 6 Genomförandet av direktivet 6.1En ny lag ska skydda leverantörerna Regeringens förslag: Direktivet om otillbörliga handelsmetoder mellan företag i jordbruks- och livsmedelskedjan ska genomföras i en ny lag. Lagen ska syfta till att skydda leverantörer av jordbruks- och livsmedelsprodukter mot vissa otillbörliga handelsmetoder. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Remissinstanserna: De remissinstanser som yttrar sig över promemorians förslag tillstyrker förslaget. vid anser att genomgången av befintlig reglering ger klart uttryck för de komplikationer det skulle innebära att komplettera regleringar inom bl.a. avtalsrätten, konkurrensrätten och marknadsföringsrätten. anför att särskilt det förhållandet att bestämmelserna i direktivet är inriktade på jordbruks- och livsmedelssektorn utgör skäl för att hålla samman dem i en särskild lag. Inte heller finns det, enligt hovrätten, någon befintlig lagstiftning där bestämmelserna passar in på ett naturligt sätt. I fråga om den närmare utformningen av lagförslaget vill hovrätten understryka vikten av det som i promemorian framhålls om att utgångspunkten är att artiklarna ska genomföras i så nära anslutning till direktivtexten som möjligt. Skälen för regeringens förslag Som följer av artikel 288 i EUF-fördraget är det upp till de enskilda medlemsstaterna att bestämma form och tillvägagångssätt för genomförande av direktivet. En allmän utgångspunkt bör dock vara att avvika så lite som möjligt från direktivets ordalydelse. Detta för att säkerställa unionsrättens krav på genomförande. Så långt det är möjligt bör regleringen harmoniera med svensk lagstiftningsterminologi och systematik. För att regleringen på området ska bli effektiv är det av avgörande betydelse att lagstiftningen blir klar och enkel. En övergripande utgångspunkt för genomförandet blir således att utforma ett enkelt system för att begränsa den administrativa bördan för såväl företagen som för det offentliga. Som konstateras i avsnitt 5.1 är ett av få EU-länder som saknar specifik lagstiftning på området. Även om området inte kan sägas vara helt oreglerat står det klart att befintlig lagstiftning inte är tillräcklig för att uppfylla direktivets krav. Det krävs därför lagstiftning. En ny samlad lagstiftning Direktivet påminner i sin utformning om konsumenträtten, med sitt fokus på att skydda svagare avtalsparter och med svarta och grå listor över avtalsvillkor. Direktivet riktar sig dock endast mot vissa otillbörliga handelsmetoder i förhållanden mellan näringsidkare. Det innehåller bestämmelser om krav på bl.a. nationella tillsynsmyndigheter och tillsyn och administrativa sanktioner. Om de materiella bestämmelserna ska hänföras till ett specifikt rättsområde ligger marknadsrätten närmast till hands. Däremot tar direktivet inte sikte på civilrättslig reglering, dvs. regler som genomför direktivet bör inte kunna åberopas av en enskild gentemot en annan enskild (jfr t.ex. prop. 2015/16:89 s. 15 och 30 f.). Som konstaterats saknas det i sådan sektorsspecifik lagstiftning som direktivet kräver. Det finns ett befintligt förbud i lagen om företagshemligheter som gäller näringslivet i allmänhet och som därför får anses överlappa den specifika artikeln 3.1 första stycket g om förbud mot att olagligen anskaffa, använda eller röja företagshemligheter. I övrigt finns ingen befintlig lagstiftning som direkt överlappar direktivet (se 2020/21:134 avsnitt 5.1). De befintliga generella lagarna inom marknads- och konkurrensrätten bedöms inte lämpliga för att genomföra direktivets bestämmelser. Eftersom direktivet inte tar sikte på civilrättslig reglering kan direktivet inte genomföras genom ändringar i civilrätten. Direktivet bör därför genomföras genom en ny samlad lagstiftning. En fördel med att genomföra direktivet i en särskild lag i stället för i befintlig lagstiftning är även att direktivets syfte tydliggörs. För att genomföra direktivet är det även nödvändigt att införa vissa ändringar i offentlighets- och sekretesslagen. Direktivet syftar enligt artikel 1.1 till att bekämpa metoder som kraftigt avviker från god affärssed, som strider mot god tro och heder och som ensidigt påtvingas en handelspartner av den andra parten genom att inrätta en minimiförteckning över förbjudna otillbörliga handelsmetoder i relationerna mellan köpare och leverantörer i jordbruks- och livsmedelskedjan. I direktivet finns ingen definition av jordbruks- och livsmedelskedjan, däremot definieras jordbruks- och livsmedelsprodukter. Den nya lagen bör därför syfta till att skydda leverantörer som säljer jordbruks- och livsmedelsprodukter mot vissa otillbörliga handelsmetoder. 6.2Ord och uttryck i lagen Regeringens förslag: Uttrycken jordbruks- och livsmedelsprodukter, köpare och leverantör ska definieras i lagen. Definitionerna ska i sak motsvara de som finns i direktivet. Med myndigheter ska vid tillämpning av lagen jämställas 1.beslutande församlingar i en kommun eller en region eller motsvarande i andra medlemsstater i EU, 2.offentligt styrda organ enligt definitionen av dessa i lagen om offentlig upphandling, och 3.sammanslutningar av en eller flera myndigheter, beslutande församlingar eller offentligt styrda organ. Promemorians förslag överensstämmer delvis med regeringens. Enligt promemorians förslag ska bara uttrycket jordbruks- och livsmedelsprodukter definieras i lagen. Remissinstanserna yttrar sig inte särskilt om promemorians förslag. Skälen för regeringens förslag: I artikel 2.1–2.5 i direktivet finns en förteckning med definitioner av fem uttryck som används i direktivet. Dessa är jordbruks- och livsmedelsprodukter, köpare, offentlig myndighet, leverantör samt jordbruks- och livsmedelsprodukter som är färskvaror. Uttrycket jordbruks- och livsmedelsprodukter definieras enligt artikel 2.1 som produkter som förtecknas i bilaga I till EUF-fördraget samt produkter som inte förtecknas i den bilagan men som framställs för användning som livsmedel genom användning av produkter som förtecknas i den bilagan. I direktivet finns inte någon definition av vad som avses med livsmedel. Enligt regeringen bör vid tillämpningen av detta direktiv den definition av livsmedel användas som finns i och rådets förordning (EG) nr 178/2002 av om allmänna principer och krav för livsmedelslagstiftning, om inrättande av Europeiska myndigheten för livsmedelssäkerhet och om förfaranden i frågor som gäller livsmedelssäkerhet. Enligt artikel 2 i förordningen avses med livsmedel alla ämnen eller produkter, oberoende av om de är bearbetade, delvis bearbetade eller obearbetade, som är avsedda att eller rimligen kan förväntas att förtäras av människor. Enligt artikeln inbegriper livsmedel inte exempelvis foder och levande djur.