prop · H803194 · 2021-05-25 00:00:00 — Av tillkännagivandet framgår att anser att det är viktigt att säkerställa att det finns goda möjligheter för berörda verksamhetsutövare att få stöd i form av dialog med samrådsmyndigheten och vägledning i form av generella riktlinjer (bet 2020/21:JuU10 s. 14 f.). Tillkännagivandet beslutades i samband med behandling av propositionen Åtgärder till skydd för säkerhet vid överlåtelser av säkerhetskänslig verksamhet (prop. 2020/21:13), i vilken regeringen föreslog nya regler om bl.a. samråd vid överlåtelse av säkerhetskänslig verksamhet. Som regeringen då anförde innebär ett samrådsförfarande en möjlighet för verksamhetsutövare att föra en dialog med tillsynsmyndigheten om hur en ett visst förfarande ska kunna genomföras (samma prop. Regeringen kommer att beakta behovet av stöd till verksamhetsutövare i det fortsatta förordningsarbetet. Tillkännagivandet är inte slutbehandlat genom förslagen i denna proposition. Regeringens förslag: Den som bedriver säkerhetskänslig verksamhet ska utan dröjsmål anmäla detta till tillsynsmyndigheten. gälla när den säkerhetskänsliga verksamheten har upphört. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna har inget att erinra mot förslaget och yttrar sig inte särskilt i denna del. Flera av de som yttrar sig, bl.a. , kommun och , tillstyrker förslaget. en anmälningsplikt vore problematisk, bl.a. eftersom det finns risk att företagen inte känner till säkerhetsskyddslagen och att det därtill kan vara svårt för dessa att avgöra om de träffas av den. därför att staten, som bär ansvaret för säkerhet, genom tillsyns- myndigheterna bör informera berörda företag om att de bör analysera om de träffas av lagstiftningen och samråda med tillsynsmyndigheten om resultatet av deras analys. ställer sig tveksam till om det är proportionerligt att en anmälan om att en säkerhetskänslig verk- samhet har upphört ska ske utan dröjsmål. anser inte att anmälningsplikten bör omfatta myndigheter, i vart fall inte de myndigheter som Säkerhetspolisen och Försvarsmakten ska ha tillsyn välkomnar anmälningsplikten men ifrågasätter om det finns tillräckligt mandat för tillsynsmyndigheten att begära in underlag från verksamhetsutövare för att kunna bedöma om plikten anser att det bör övervägas att ge tillsyns- myndigheten ett sådant mandat i de fall det finns skäl att anta att den verk- samhet som bedrivs omfattas av anmälningskravet. anför att en anmälningsplikt skapar bättre förutsättningar att bedriva och 2020/21:194 planera tillsyn men anser att det därutöver även bör införas bestämmelser om att Säkerhetspolisen ska tillgängliggöra information i incidentrapporter Skälen för regeringens förslag: Som framgår ovan har utredningen identifierat ett antal brister i tillsynsverksamheten på säkerhetsskydds- En brist som uppmärksammats är att flera tillsynsmyndigheter har haft svårt att ange hur många tillsynsobjekt de har ansvar för. anses vara en förutsättning för att kunna bedriva ändamålsenlig tillsyn att myndigheten har en uppfattning om vilka verksamheter som man har i uppdrag att kontrollera. Utan en bild över vilken säkerhetskänslig verk- samhet som bedrivs inom respektive tillsynsområde är det knappast möj- ligt att planera och bedriva en effektiv tillsyn. Det kan enligt utredningen med fog också antas att det finns verksam- heter av betydelse för säkerhet som överhuvudtaget inte tillämpar Det är givetvis mycket allvarligt ur ett Den verksamhetsutövare som inte är med- veten om att verksamheten omfattas av säkerhetsskyddsregleringen kom- mer inte heller att följa den. Detta kan få negativa konsekvenser för Det finns med anledning av det anförda skäl att överväga att införa en skyldighet för alla som till någon del bedriver säkerhetskänslig verksamhet att anmäla detta till en tillsynsmyndighet. En sådan skyldighet skulle ge tillsynsmyndigheten bättre förutsättningar att få en samlad bild över till- Det skulle också bli lättare för tillsynsmyndigheterna att ringa in vilka tillsynsobjekt som finns och planera och prioritera i tillsyns- En anmälningsskyldighet kan vidare motverka att aktörer som bedriver säkerhetskänslig verksamhet inte tillämpar säkerhetsskydds- Med en sådan mekanism skapas ett incitament för verksamhets- utövare att noga överväga om den verksamhet de bedriver helt eller delvis är säkerhetskänslig, vilket kan medföra att de påbörjar det säkerhets- skyddsarbete som krävs enligt säkerhetsskyddslagstiftningen. Det finns alltså starka skäl för att införa en anmälningsplikt. främst talar mot ett införande är att det, som påpekar, kan vara svårt för en verksamhetsutövare, särskilt en enskild sådan, att ta ställning till om den omfattas av säkerhetsskyddslagen. anser att det vore rimligare med en omvänd ordning där tillsynsmyndig- heterna informerar de företag som de antar kan träffas av lagstiftningen och i samband med det upplyser företagen om att de ska göra en säkerhets- Denna fråga aktualiserades även vid arbetet med den nu Regeringen tog då tydligt ställning mot att tillsynsmyndigheterna skulle peka ut vilka verksamheter som de anser omfattas av säkerhetsskyddslagstiftningen. I motiven framhöll regeringen särskilt att ansvaret för identifiering och bedömning av behovet av säker- hetsskydd är knutet till verksamhetsutövaren. Regeringen pekade också på att det på samma sätt som gäller inom t.ex. kris- och beredskapslag- stiftningen måste vara den enskilde verksamhetsutövarens ansvar att hålla sig informerad om och bedriva sin verksamhet enligt de lagar och regler som gäller på detta område (se prop. 2017/18:89 s. 43). Det finns inte skäl att göra någon annan bedömning . Det är en annan sak att respektive tillsynsmyndighet kan underlätta verksamhetsutövares arbete med bedömningar om hur säkerhetsskyddslagstiftningen ska tillämpas genom föreskrifter och vägledning. Vidare kan tillsynsmyndigheterna genom en anmälningsplikt få bättre kunskap om aktörer och förhållanden inom sitt ansvarsområde, vilket kan leda till att myndigheterna får större möjlighet att aktivt uppmärksamma aktörer på att dessa kan bedriva verksamhet som omfattas av säkerhetsskyddslagens tillämpningsområde. Sammantaget anser regeringen, i likhet med utredningen, att skälen för att införa en anmälningsplikt väger tyngre än skälen mot. En verksamhetsutövare bör därför vara skyldig att anmäla sin verksamhet. Det framstår som naturligt att anmälan ska göras till tillsynsmyndigheten. Anmälan bör, med hänsyn till de värden som säkerhetsskyddet avser att skydda, ske utan dröjsmål. Det förtjänar att påpekas att fullgjord anmälningsplikt inte är en förutsättning för att tillsyn ska kunna ske. Även om anmälningskravet inte har uppfyllts kan tillsyn utövas mot en aktör om tillsynsmyndigheten bedömer att den omfattas av säkerhetsskyddslagen. Nästa fråga är om det även ska införas en skyldighet att anmäla när verksamheten är säkerhetskänslig. En sådan skyldighet skulle motverka att olika moment inom säkerhetsprövningen, i synnerhet registerkontroller, fortsätter att löpa när det inte är motiverat. Den skulle också bidra till att hålla tillsynsmyndighetens bild över sina tillsynsobjekt uppdaterad vilket i sin tur motverkar att tillsynsmyndigheten lägger resurser på åtgärder som är nödvändiga. Regeringen anser mot bakgrund av detta att anmälningsplikten också ska gälla det förhållandet att den säkerhetskänsliga verksamheten upphört. De ovan angivna integritets- och resursaspekterna motiverar även ett krav på att skyldigheten att avanmäla ska uppfyllas utan dröjsmål. Regeringen delar därför inte tingsrätts synpunkt om att ett sådant krav är oproportionerligt. Med hänsyn till den variation av myndigheter som kan omfattas av säkerhetsskyddslagen är det enligt regeringens uppfattning inte lämpligt att generellt undanta myndigheter från anmälningsplikten, vilket föreslår. Att peka ut vissa myndigheter som undantagna skulle kräva ett stort kartläggningsarbete och innefatta gränsdragningsproblem. Att anmäla en säkerhetskänslig verksamhet innebär därtill knappast något större merarbete för de större myndigheter som särskilt pekar på. Sammantaget finns enligt regeringen inte tillräckliga skäl att undanta myndigheter från anmälningsplikten, varken generellt eller genom utpekande av vissa myndigheter. Vad gäller ifrågasättande av om det finns tillräckligt mandat för tillsynsmyndigheten att begära in underlag från verksamhetsutövare för att kunna bedöma om anmälningsplikten har försummats, konstaterar regeringen att det i avsnitt 8.3 lämnas förslag om bestämmelser om utökade undersökningsbefogenheter som innefattar bl.a. en rätt för tillsynsmyndigheten att inhämta den information som den behöver för tillsynen. Regeringen anser inte att det därutöver behöver införas bestämmelser om en sådan rätt att inhämta underlag som efterfrågar. Enligt säkerhetsskyddsförordningen ska olika former av säkerhetshotande händelser och verksamhet anmälas till Säkerhetspolisen och Försvarsmakten. För att tillsynen ska kunna bedrivas på ett effektivt och konstruktivt sätt är det viktigt att tillsynsmyndigheten har kännedom om vilka brister som kan finnas hos en verksamhetsutövare för att över tid 2020/21:194 kunna följa upp vilka åtgärder som har vidtagits för att avhjälpa sådana brister. Frågan om i vilken mån incidentrapporter som inkommit till Säkerhetspolisen ska delas med tillsynsmyndigheterna, som Transportstyrelsen tar upp, får övervägas i det fortsatta förordningsarbetet. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer kan meddela närmare föreskrifter om vilken information som en anmälan ska innehålla liksom föreskrifter om de närmare formerna för fullgörandet av anmälningsskyldigheten. Frågan om anmälningsplikten ska vara sanktionerad behandlas i avsnitt 9.3.1. Regeringens förslag: Den som står under tillsyn ska på begäran ge tillsynsmyndigheten den information som behövs för tillsynen. ska ha rätt att i den omfattning det behövs för tillsynen få tillträde till områden, lokaler och andra utrymmen, dock inte bostäder, som används i verksamhet som omfattas av tillsyn. ska få förelägga den som står under tillsyn att tillhandahålla information och att ge tillträde till lokaler och liknande. Ett sådant föreläggande ska få förenas med vite. ska även få begära handräckning av för att genomföra tillsynsåtgärder. Vid handräckning gäller bestämmelserna i utsökningsbalken om verkställighet av förpliktelser som inte avser betalningsskyldighet, avhysning eller avlägsnande. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna tillstyrker för- slaget eller har inget att invända mot det. () påpekar att det finns svårigheter att bedriva tillsyn hos utländska leverantörer. Skälen för regeringens förslag Det finns skäl att införa undersökningsbefogenheter Säkerhetsskyddslagstiftningen innehåller inga särskilda befogenheter för utövande av tillsyn. En grundläggande förutsättning för tillsynen av säkerhetsskyddet är därför att tillsynsobjekten samarbetar med tillsynsmyndigheterna och rättar sig efter deras anvisningar och rekommendationer. Regeringen anser att ett effektivt system för tillsyn inte kan bygga på antagandet att det alltid finns samförstånd mellan tillsynsmyndigheten och tillsynsobjektet. Detta gäller inte minst med hänsyn till de skyddsvärden det är fråga samt eftersom antalet verksamheter av betydelse för säkerhet har ökat i takt med privatiseringen av offentlig verksamhet och får antas fortsätta öka framöver (se prop. 2017/18:89 s. 125). Regeringen anser, i likhet med utredningen, att det finns skäl för att ge tillsynsmyndigheterna undersökningsbefogenheter för tillsyn enligt säkerhetsskyddslagen. Frågan om vilka närmare befogenheter tillsynsmyndigheten bör ha behandlas nedan. möjlighet att besluta åtgärdsföreläggande och sanktionsavgift vid överträdelse av säkerhetsskyddslagstiftningens bestämmelser behandlas i avsnitt 9. Som FMV framhåller finns det begränsade möjligheter att utöva tillsyn över utländska leverantörer och det är inte alltid tillräckligt att en sådan leverantör har godkänts genom en kontroll enligt den andra statens säkerhetsskyddslagstiftning. Det är emellertid alltid verksamhetsutövarens ansvar att bedöma om det är lämpligt att involvera en extern aktör för arbete eller uppdrag som medför krav på säkerhetsskyddsavtal. Möjligheten att kontrollera att en utländsk motpart genomför de åtgärder som följer av säkerhetsskyddsavtalet är en parameter som verksamhetsutövaren måste överväga inför att ett säkerhetsskyddsavtal ingås. Som framgår av avsnitt 7.2 ska en lämplighetsbedömning alltid göras i vissa förfaranden som rör verksamheter med högre skyddsvärden. I situationer där motparten i säkerhetsskyddsavtalet har sitt säte i ett annat land förefaller det lämpligt att tillsynsmyndigheten i första hand inriktar tillsynsåtgärderna mot verksamhetsutövaren, t.ex. genom att undersöka vilka ansträngningar som verksamhetsutövaren gjort för att kontrollera att avtalet efterlevs. För att en tillsynsmyndighet ska kunna kontrollera att verksamhetsutövare uppfyller de krav som följer av säkerhetsskyddslagen och anknytande föreskrifter, behöver den kunna inhämta information från tillsynsobjekten. Det kan t.ex. röra sig om uppgifter eller handlingar som visar att en verksamhetsutövare har genomfört en säkerhetsskyddsanalys, vad den därvid kommit fram till och vilka säkerhetsskyddsåtgärder som den därefter vidtagit. Det bör därför införas en skyldighet för den som står under tillsyn att på begäran från tillsynsmyndigheten lämna den information som behövs för tillsynen. Uppgiftsskyldigheten bör gälla alla som står under tillsyn. Detta innefattar, utöver verksamhetsutövare, även sådana aktörer som har ingått säkerhetsskyddsavtal med verksamhetsutövare. I linje med det som anförs om tillsyn över sådana utomstående aktörer i avsnitt 8.1, bedömer regeringen det som motiverat att tillsynsmyndigheten ska kunna inhämta information från en sådan aktör för att kontrollera att verksamhetsutövaren uppfyller kraven på säkerhetsskydd, trots att den utomstående aktören inte själv har några övriga skyldigheter enligt säkerhetsskyddslagen. Med hänsyn till behovet av en effektiv tillsyn anser regeringen att tillsynsmyndigheten i den utsträckning det behövs för tillsynen bör ha rätt att få tillträde till områden, lokaler och andra utrymmen som används i verksamhet som omfattas av tillsyn. Rätten till tillträde bör omfatta utrymmen som disponeras av sådana aktörer som omfattas av tillsyn, vilket enligt regeringens förslag kan vara 2020/21:194 både verksamhetsutövare och motparter i säkerhetsskyddsavtal. integritetsskäl bör tillträdesrätten inte gälla bostäder. Enligt 2 kap. 6 § regeringsformen är var och en skyddad mot husrannsakan och liknande intrång. Någon närmare definition av begreppet husrannsakan ges inte i regeringsformen, men enligt lagmotiven används uttrycket för att beteckna varje av myndighet företagen undersökning av hus, rum eller slutet förvaringsställe oavsett syftet med undersökningen (jfr prop. 1973:90 s. 246 och 1975/76:209 s. 147). Skyddet mot husrannsakan kan enligt 2 kap. 20 och 21 §§ regeringsformen begränsas genom lag, men en sådan begränsning får endast göras för att tillgodose ändamål som är godtagbara i ett demokratiskt samhälle och får aldrig gå utöver vad som är nödvändigt med hänsyn till det ändamål som har föranlett den. Ett liknande skydd som det som föreskrivs i 2 kap. 6 § regeringsformen följer av artikel 8 i . Enligt artikeln har var och en rätt till skydd för sitt privat- och familjeliv, sitt hem och sin korrespondens. In- skränkningar i skyddet kan godtas, under förutsättning att de är lagliga och nödvändiga i ett demokratiskt samhälle för att tillgodose något av de i artikeln uppräknade intressena, däribland den nationella säkerheten. Den nu föreslagna rätten till tillträde gäller för en avgränsad krets, nämligen aktörer som bedriver säkerhetskänslig verksamhet och dessas motparter i säkerhetsskyddsavtal. Förslaget bedöms vara nödvändigt för att tillsynsmyndigheterna ska kunna bedriva ett effektivt arbete med att kontrollera att säkerhetsskyddslagen följs och att därigenom motverka skador på säkerhet. Den föreslagna tillträdesrätten bedöms således utgöra en godtagbar inskränkning av enskildas fri- och rättigheter. Det ankommer dock alltid på de rättstillämpande myndigheterna att göra en bedömning av om de vidtagna undersökningsåtgärderna är proportionerliga i det enskilda fallet (jfr även 5 § tredje stycket förvaltningslagen [2017:900]). Det som anförts innebär att kraven i regeringsformen och är uppfyllda. I avsnitten ovan föreslår regeringen att tillsynsmyndigheten ska ha rätt att få viss information från tillsynsobjekten och tillträdesrätt till områden, lokaler och andra utrymmen som används i verksamhet som omfattas av tillsyn. bör i linje med de förslagen även kunna meddela de förelägganden som behövs för att förmå tillsynsobjekt som inte samarbetar att tillhandahålla den information och ge det tillträde som behövs för tillsynen. Ett beslut om föreläggande bör, för att bli tillräckligt verkningsfullt, kunna förenas med vite. Allmänna bestämmelser om viten finns i lagen (1985:206) om viten, kallad viteslagen. Det finns inte anledning att införa bestämmelser som avviker från dem. Bestämmelserna i viteslagen är tillämpliga på såväl offentliga som enskilda aktörer. Regeringen instämmer i utredningens bedömning att det är godtagbart med vite i förhållande till statliga myndigheter och kommuner på området för säkerhetsskydd (se även avsnitt 7.4 ovan). Om ett tillsynsobjekt ändå vägrar att ge tillsynsmyndigheten information eller tillträde till en lokal kan tvångsåtgärder behöva användas. Det ligger inte inom tillsynsmyndighetens befogenheter att vidta sådana åtgärder. finns inte anledning att anta att det kommer finnas risk för hot eller hand- Prop. 2020/21:194 gripligheter i samband med tillsynen enligt säkerhetsskyddslagen. eventuella hinder som kan uppstå får i stället antas vara av fysiskt art. För att tillsynsmyndigheten i en sådan situation ska kunna genomföra sin tillsyn bör myndigheten kunna begära handräckning av . Vid sådan handräckning gäller bestämmelserna i utsökningsbalken om verkställighet av förpliktelser som inte avser betalningsskyldighet, avhysning eller avlägsnande (jfr prop. 2018/19:38 s. 37 f.). Bestämmelserna ska tas in i säkerhetsskyddslagen Bestämmelserna om uppgiftsskyldighet och tillsynsmyndighetens övriga befogenheter enligt ovan avser delvis förhållandet mellan enskilda och det allmänna och gäller delvis även skyldigheter för enskilda gentemot det allmänna. De ska därför tas in i säkerhetsskyddslagen. Som framgår av avsnitt 3 och 7.3 har tillkännagett för regeringen att den ställer sig bakom det som utskottet anför om att tillsynsmyndigheternas ansvar och befogenheter ska regleras i säkerhetsskyddslagen (bet. 2017/18:JuU21 punkt 3, rskr. 2017/18:289). Genom de nu redovisade förslagen om tillsynsbefogenheter och de i avsnitt 7.3 och 7.4 behandlade förslagen om samråd m.m. vid utkontrakteringar och liknande förfaranden, anser regeringen att tillkännagivandet är tillgodosett och slutbehandlat. finns endast begränsade befogenheter att ingripa mot den som inte sköter sitt säkerhetsskydd. Enligt 2 kap. 9 och 11–13 §§ säkerhetsskyddslagen (2018:585) kan samrådsmyndigheten besluta om förelägganden och förbud i samband med överlåtelse av säkerhetskänslig verksamhet och viss egendom. utom får samrådsmyndigheten, när den beslutat förbud mot att genomföra en viss överlåtelse, besluta vitessanktionerade förelägganden för att för- hindra skada för säkerhet. Enligt förslaget i avsnitt 13 ska det vara tillsynsmyndigheten i stället för samrådsmyndigheten som har dessa I avsnitt 7 föreslår regeringen dessutom att tillsyns- myndigheten i stort ska ha motsvarande befogenheter i samband med vissa förfaranden som kräver säkerhetsskyddsavtal. stiftningen i övrigt innehåller dock inte några befogenheter för tillsyns- myndigheten att ingripa mot den som åsidosatt sitt säkerhetsskydd. hetsskyddslagstiftningen bygger i stället till allra största del på att verk- samhetsutövare samarbetar med tillsynsmyndigheten och följer de råd och rekommendationer som tillsynsmyndigheten ger. Avsaknaden av ingripandebefogenheter gör att det finns en risk att verksamhetsutövare är mindre benägna att efterleva säkerhetsskydds- lagstiftningens krav, särskilt eftersom säkerhetsskyddsåtgärder kan vara Det har också framkommit att det finns fall där påpekade brister inte har rättats till (se bl.a. SOU 2015:25 s. 476–478). en acceptabel ordning när det gäller åtgärder som ska motverka risker för Regeringen anser därför att det bör införas ytterligare 2020/21:194 administrativa sanktioner och andra ingripandemöjligheter för att säkerställa säkerhetsskyddslagstiftningens efterlevnad. Vidare finns det straffbestämmelser som träffar vissa överträdelser av säkerhetsskyddslagen. Det bör därför även övervägas om det straffbara området för överträdelser av säkerhetsskyddslagstiftningen bör utvidgas på något sätt. bör inte vara straffsanktionerade utöver vad Regeringens bedömning: Det bör inte införas nya straffbestämmelser för överträdelse av säkerhetsskyddslagstiftningen. Inte heller bör be- fintliga straffbestämmelser utvidgas för att i större utsträckning omfatta Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: , och universitet (juridiska fakulteten) instämmer i bedömningen. makten anser att grovt oaktsam hantering av säkerhetsskyddsklassificerade uppgifter bör bli straffbart om det innebär fara för att uppgifterna kommer främmande makt till del, även om det inte är möjligt att avgöra om upp- gifterna faktiskt har avslöjats eller uppenbarats för någon obehörig person. Skälen för regeringens bedömning: Den som röjer säkerhetsskydds- klassificerade uppgifter för någon obehörig på ett sätt som kan medföra men för säkerhet kan, under vissa förutsättningar, ha gjort sig skyldig till obehörig befattning med hemlig uppgift, grov obehörig befattning med hemlig uppgift eller vårdslöshet med hemlig uppgift enligt 19 kap. 7, 8 eller 9 § (BrB). Vidtas gärningen för att gå främmande makt tillhanda kan det i stället vara fråga om spioneri eller grovt spioneri enligt 19 kap. 5 eller 6 § BrB. enligt säkerhetsskyddslagen kan även utgöra tjänstefel enligt 20 kap. 1 § BrB, om det sker vid myndighetsutövning, t.ex. i samband med en säker- hetsprövning av personal. Dessutom kan någon som olovligen röjer en hemlig (säkerhetsskyddsklassificerad) uppgift i vissa fall göra sig skyldig till brott mot tystnadsplikt enligt 20 kap. 3 § BrB. Detta gäller även om uppgiften hanterats av en enskild verksamhetsutövare (5 kap. 2 § första stycket säkerhetsskyddslagen). Genom nämnda straffbestämmelser kan alltså vissa överträdelser av säkerhetsskyddslagstiftningen Det finns inget absolut hinder mot att – parallellt med ytterligare administrativa sanktioner – utvidga befintliga straffbestämmelser eller införa nya straffbestämmelser för att förmå verksamhetsutövare att följa Däremot bör kriminalisering som metod för att försöka hindra överträdelser av olika normer i samhället användas En anledning till det är att alltför omfattande kriminal- isering riskerar att undergräva straffsystemets brottsavhållande verkan, särskilt om rättsväsendet inte kan beivra alla brott på ett effektivt sätt. Vidare framstår det inte heller som nödvändigt med nya eller ut- vidgade straffbestämmelser för att förmå verksamhetsutövare att i större Prop. 2020/21:194 utsträckning uppfylla kraven på säkerhetsskydd. Den effekten kan i stället uppnås genom administrativa sanktioner. Regeringen anser därför – liksom utredningen – att några nya straffbestämmelser inte bör införas. Till skillnad mot vad Försvarsmakten förespråkar bör inte heller befintliga straffbestämmelser utvidgas . 9.2Vilka ytterligare administrativa sanktioner och andra möjligheter till ingripande bör införas?