prop · H803197 · 2021-05-17 00:00:00 — Bestämmelser om tidsfrister för verkställighet av ett beslut om överlämnande, skäl för att skjuta upp en verkställighet och transitering finns i artiklarna 621–623. Enligt artikel 624 ska den tid den eftersökte varit frihetsberövad i den verkställande staten avräknas från det straff som eventuellt döms ut i den utfärdande staten. Artiklarna 625 och 626 innehåller bestämmelser om utvidgat överlämnande och vidareöverlämnande eller vidareutlämning. Överlämnande av beslagtagen egendom regleras i artikel 627 och fördelning av kostnader i artikel 628. Slutbestämmelser finns i artiklarna 629–632, bl.a. om relationen till andra internationella överenskommelser, t.ex. att avdelning VII ersätter motsvarande regler om utlämning i Europeisk utlämningskonvention av (SÖ 1959:65) och dess tilläggsprotokoll, och om vad som gäller för pågående ärenden. I avdelning VIII finns bestämmelser om ömsesidig rättslig hjälp i brottmål (artiklarna 633–642). I den inledande bestämmelsen (artikel 633) anges att avdelning VIII, till skillnad från avdelning VII, syftar till att komplettera de regler om ömsesidig rättslig hjälp som återfinns i Europeisk konvention om inbördes rättshjälp i brottmål av (SÖ 1968:15, konvention om rättslig hjälp) och dess två tilläggsprotokoll (SÖ 1979:12 och SÖ 2014:6). Flertalet av de kompletterande bestämmelserna i denna avdelning har som förebild vissa artiklar i och rådets direktiv /41/EU av om en europeisk 2020/21:197 utredningsorder på det straffrättsliga området (EUT L 130, , s. 1; direktivet om en europeisk utredningsorder). Staterna ska definiera behöriga myndigheter för samarbetet (artikel 114). Vidare ska ett standardformulär utarbetas för att användas vid ansökningar (artikel 635). I artikel 636 anges vissa villkor som måste vara uppfyllda innan en ansökan om rättslig hjälp sänds över. Med stöd av artikel 637 kan en behörig myndighet i den anmodade staten vidta en annan utredningsåtgärd än den som avses i ansökan. Viss informationsplikt åläggs den behöriga myndigheten i den anmodade staten enligt artikel 638.En kompletterande vägransgrund om förbud mot dubbelbestraffning (principen ne bis in idem) införs i artikel 639. Artikel 640 innehåller bestämmelser om tidsfrister. Slutligen finns bestämmelser om ytterligare möjligheter till att översända ansökningar (artikel 641) och om gemensamma utredningsgrupper (artikel 642). Avdelning XI innehåller bestämmelser som rör samarbetet kring dels frysning av egendom och tillgångar i syfte att säkerställa en framtida verkställighet av ett beslut om förverkande, dels verkställighet av ett lagakraftvunnet beslut om förverkande (artiklarna 656–689). Bestämmelserna i denna avdelning syftar till att ersätta bestämmelserna i konvention om penningtvätt, efterforskning, beslag och förverkande av av brott av (SÖ 1996:19, förverkandekonvention) och konvention om penningtvätt, efterforskning, beslag och förverkande av av brott och om finansiering av terrorism av (SÖ 2014:11, förverkandekonvention) vad avser det kapitel i respektive konvention som rör internationellt samarbete. Emellertid har bestämmelserna i avdelning XI som förebild motsvarande artiklar i sistnämnda konvention (artiklarna 15–45), men med vissa skillnader. I artikel 656 finns bestämmelser om mål och principer för samarbetet och i artikel 657 definitioner. Artiklarna 658–664 innehåller regler om samarbetet som syftar dels till att efterforska och hitta egendom som kan bli föremål för förverkande (t.ex. genom att inhämta information från banker och andra finansiella institut), dels till att säkerställa att egendom och tillgångar inte går förlorade inför en framtida verkställighet av ett beslut om förverkande. Bestämmelserna i artiklarna 665–669 rör samarbetet kring verkställighet av lagakraftvunna beslut om förverkande, bl.a. omfattningen av den anmodade statens skyldighet att verkställa sådana beslut, fördelningen av förverkad egendom och alternativa åtgärder. I artikel 670 finns ett flertal vägransgrunder angivna. Vidare finns bestämmelser om samråd (artikel 671), om uppskjutande av en verkställighet (artikel 672) och om delvis bifall eller bifall på vissa villkor (artikel 673). Samarbete kring delgivning återfinns i artikel 674. Enligt artikel 675 ska den anmodade staten under vissa förutsättningar beakta beslut rörande tredje parts rättigheter. Artiklarna 676 och 677 rör utseende av centralmyndigheter och kommunikationen mellan dessa, samt när rättsliga eller behöriga rättsliga myndigheter kan kommunicera direkt med varandra. Bestämmelser om Prop. 2020/21:197 ansökans form och innehåll, kompletteringar vid en bristande ansökan, språkkrav och hur en stat hanterar flera ansökningar som rör samma person eller egendom samt att legalisering inte ska användas finns i artiklarna 678–682. Enligt artikel 683 ska ett beslut i vissa fall motiveras. Artikel 684 ålägger den ansökande och den anmodade staten viss informationsplikt. Bestämmelser om användningsbegränsningar och konfidentialitet finns i artiklarna 685 och 686. I artikel 687–689 finns regler om fördelning av kostnader, samråd när en drabbad person väcker talan om skadestånd och rättsmedel. 5En ny lag ska komplettera avtalet mellan Europeiska unionen och Regeringens förslag: Kompletterande bestämmelser till avtalet mellan EU och om det straffrättsliga samarbetet ska tas in i en särskild lag. Vissa följdändringar ska göras i lagen om utlämning för brott, lagen om internationellt samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom och lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna tillstyrker eller har inga invändningar mot påpekar att det inte framgår av promemorian om övriga delar i del 3 i avtalet som inte omfattas av lagförslaget kräver kompletterande nationell lagstiftning. ett förtydligande av de konstitutionella utgångspunkter som avtalet vilar önskar en redogörelse för på vilken grund som personuppgifter kommer kunna överföras särskilt om de beslut om adekvat skyddsnivå som är under framtagande av inte skulle finnas på plats. Skälen för regeringens förslag Avtalet är direkt tillämpligt men kompletterande bestämmelser behövs Mot bakgrund av vad Attunda tingsrätt framför kan det inledningsvis, beträffande avtalets konstitutionella utgångspunkter, noteras att avtalet mellan och är att anse som ett internationellt avtal i enlighet med avdelning V i fördraget om Europeiska unionens funktions- Avtalet har undertecknats med artikel 217 i EUF-fördraget som Enligt artikeln kan unionen med ett tredje land, i detta fall , ingå avtal som innebär associering med ömsesidiga 2020/21:197 rättigheter och förpliktelser, gemensamt uppträdande och särskilda förfaranden. Avtalet utgör därmed EU-rätt och är en integrerad del av EU:s rättsordning (se dom i mål C-266/16, Western Campaign UK, punkterna 45–46). EU har ett monistiskt synsätt och ingångna avtal är direkt tillämpliga, dvs. de ska tillämpas i hela EU utan att det förutsätter att enskilda medlemsstater ratificerar avtalet. Del 3 i avtalet mellan och om brottsbekämp- ning och straffrättsligt samarbetet (avdelningarna VII om överlämnande, VIII om ömsesidig rättslig hjälp och XI om frysning och förverkande) är med hänsyn till ovan direkt tillämplig i varje stat. Avtalet får inte införlivas i eller omvandlas till nationell rätt. Staterna får alltså inte utfärda bestämmelser i sådana frågor som regleras i avtalet och den nationella lagstiftaren kan inte skriva egna förarbeten eller andra typer av förtyd- liganden av hur avtalet ska tillämpas. Detsamma gäller för hur begrepp i avtalet ska förstås. Hur avtalet ska tolkas och tillämpas är en fråga för de tillämpande myndigheterna och i förekommande fall domstolarna. hand är det , för medlemsstaternas räkning, som är den slutgiltiga uttolkaren av avtalet. Som utgångspunkt får staterna inte heller införa några nationella bestämmelser för att komplettera avtalet inom dess tillämpningsområde. Vissa frågor kan dock överlämnas till staterna att själva reglera. överlämnande sker, förutsätts staterna införa nationella regler, och staterna kan då också klargöra dessa reglers innebörd och tillämpning. vidare påverka den nationella lagstiftarens behov av att i viss utsträckning göra bedömningar angående innebörden av avtalet. Staterna har också en skyldighet att se till att avtalet kan tillämpas i praktiken och få effektivt Det förutsätts således att staterna inför vissa regler, bl.a. av Avtalets del 3 om brottsbekämpning och straffrättsligt samarbete, avdel- ningarna VII och XI, förutsätter i ett flertal avseenden att staterna inför kompletterande bestämmelser för att möjliggöra dess tillämpning. främst mot bakgrund av att det i avtalet i förhållandevis stor utsträckning föreskrivs att olika frågor ska regleras av staternas nationella rätt (se t.ex. under avdelning VII, artiklarna 598 och 609–612 samt under avdelning XI, artiklarna 656.3, 666 och 669). Bland annat förutsätts att staterna inför regler om vilka myndigheter som är behöriga att agera enligt avtalet och om olika tvångsmedel. Avtalet förutsätter också att staterna har förfarande- regler som, utöver bestämmelserna i avtalet, skapar ett fungerande sam- arbete i praktiken. I det här lagstiftningsärendet behandlas, som påpekar, inte alla avdelningar under del 3 i avtalet. övervägs om det finns behov av kompletterande nationella bestämmelser i övriga delar. Beträffande möjligheten att överföra personuppgifter inom ramen för samarbetet konstaterar regeringen att avtalet innehåller en klausul (artikel 782) som innebär att personuppgifter fortsatt kommer att kunna överföras från medlemsstater i EU till fram till utan att kraven på tredjelandsöverföring som finns i dataskyddsförordningen måste vara uppfyllda. har, som Integritetsskydds- myndigheten nämner, inlett ett arbete med att ta fram ett beslut om att säkerställer en s.k. adekvat skyddsnivå för personuppgifter som överförs till . de tidsramar som följer av avtalet i detta avseende utgår regeringen från att adekvansbesluten som möjliggör överförande av personuppgifter till kommer att fattas före den föreslagna lagens Överlämnande av misstänkta eller dömda personer Fram till och med tillämpades mellan medlems- staterna och , med stöd av utträdesavtalet, arreste- Det är i första hand lagen (2003:1156) om överläm- nande från enligt en europeisk arresteringsorder (europeiska arresteringsorderlagen) som genomför rambeslutet i svensk rätt. ska nu inte tillämpas gentemot . Andra regler finns i lagen (1957:668) om utlämning för brott (utlämningslagen) som genomför den europeiska utlämningskonventionen . avdelning VII om överlämnande ska dock, i relationen mellan medlems- staterna och , ersätta bestämmelserna i nämnda konvention och tillhörande tilläggsprotokoll (artikel 629). I stället skapas ett nytt system för överlämnande mellan medlems- staterna och , som i flera avseenden motsvarar arresteringsorderrambeslutet, men med vissa principiella skillnader. bestämmelser i lag som behövs för att komplettera avtalets bestämmelser i avdelning VII bör av det skälet och med hänsyn till artikel 629 inte föras in genom ändringar i utlämningslagen. Inte heller bör kompletteringarna föras in i europeiska arresteringsorderlagen. Det främsta skälet till det är att den lagen tillämpas endast i förhållande till medlemsstater i EU. annat skäl är att såväl den lagen som rambeslutet bygger på principen om ömsesidigt erkännande av varandras domar och beslut. följer inte av avtalet mellan och . Mot denna bakgrund bör de kompletterande bestämmelser som behövs föras in i en ny lag. För att tydliggöra att utlämningslagens bestämmelser inte ska tillämpas när avtalet och den nya lagen är tillämplig, bör en bestämmelse om detta tas in i utlämningslagen (jfr 1 § andra stycket). Ömsesidig rättslig hjälp i brottmål Avdelning VIII om ömsesidig rättslig hjälp innehåller vissa regler som, till skillnad från bestämmelserna i avdelning VII, kompletterar existerande internationella överenskommelser rörande detta samarbete (se artikel I svensk rätt har dessa överenskommelser genomförts främst genom lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål (lagen om internationell rättslig hjälp). Denna lag kommer även fortsättningsvis att tillämpas gentemot , men med den skillnaden att vissa kompletterande och direkt tillämpliga bestämmelser återfinns i avdelning I avsnitt 7 görs bedömningen att inga kompletterande bestämmelser till avtalet i denna del behövs i lag. För att däremot göra det klart för tillämparen bör det i lagen om internationell rättslig hjälp upplysas om att kompletterande bestämmelser finns i avtalet. I avdelning XI finns bestämmelser om frysning och förverkande. Samarbetet under denna avdelning kan lite förenklat delas upp i två delar. 2020/21:197 Den ena delen innebär att stater bistår varandra med att efterforska och identifiera egendom och tillgångar som kan utgöra brottsvinster för att därefter säkerställa dessa (dvs. frysning) inför en framtida verkställighet av ett beslut om förverkande. Den andra delen syftar till att staterna ska bistå med att verkställa beslut om förverkande som fått laga kraft. Bestämmelserna i denna avdelning ersätter motsvarande regler om internationellt samarbete respektive förverkandekonvention (se artikel 656). Det kan emellertid noteras att avtalets regler i avdelning XI överensstämmer i stora delar med motsvarande regler förverkandekonvention. Reglerna om internationellt samarbete i de två aktuella konventionerna har genomförts genom dels lagen om internationell rättslig hjälp, dels lagen (1972:260) om internationellt samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom (internationella verkställighetslagen). Den förra lagen reglerar samarbetet kring efterforskning av egendom och tillgångar och säkerställandet av dessa för en framtida verkställighet av ett beslut om förverkande. Internationella verkställighetslagen reglerar verkställighet av beslut om förverkande som fått laga kraft. Vid genomförandet av förverkandekonvention konstaterades att svensk rätt levde upp till konventionens bestämmelser om internationellt samarbete (prop. 2013/14:121 s. 98 f.) och några ändringar i nämnda lagar föreslogs inte. Som framgår i inledningen av detta avsnitt är bestämmelserna i avtalet direkt tillämpliga, men förutsätter att staterna har ett regelverk för att t.ex. besluta om verkställighet av ett beslut om förverkande (se artikel 666). Mot bakgrund av att avtalet endast gäller gentemot bör kompletterande bestämmelser inte föras in lagen om internationell rättslig hjälp eller internationella verkställighetslagen. I stället bör sådana bestämmelser föras in i en ny lag. Den upplysningsbestämmelse som föreslås ovan i lagen om internationell rättslig hjälp kommer även omfatta denna del av samarbetet. En motsvarande upplysningsbestämmelse bör tas in i internationella verkställighetslagen, men som även bör hänvisa till den nya lagen. Kompletterande bestämmelser behövs till avdelning VII och XI. För närmare överväganden om vilka kompletterande bestämmelser som är nödvändiga för att samarbetet ska fungera och utformningen av dessa hänvisas till avsnitt 6 och 8. 5.2Utformningen av den nya föreslagna lagen Regeringens bedömning: Bestämmelserna i den nya föreslagna lagen bör i möjligaste mån hänvisa till motsvarande regler i andra gällande lagar. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna tillstyrker eller har inga invändningar mot Attunda tingsrätt anser dock att det bör övervägas om lagtexten inte skulle bli mer lättillgänglig om det i större utsträckning hänvisas till den europeiska arresteringsorderlagen och i den nya lagen anges vilka delar som inte ska tillämpas. Vidare framhåller tingsrätten liksom (juridiska fakultetsnämnden) vikten av att lagen träder i kraft då viss rättsosäkerhet kommer råda för samarbetet fram till dess. Skälen för regeringens bedömning: Medlemsstaterna fick ta del av den slutliga avtalstexten , dvs. en vecka innan avtalet började tillämpas provisoriskt . Några möjligheter att då påverka innehållet i texten fanns inte. Förvisso ska som andra medlemsstater tillämpa avtalets bestämmelser direkt, men som konstateras i avsnitt 5.1 förutsätter avtalet att har regler, bl.a. om förfarandet, för att kunna samarbeta med . Flera av dessa regler förutsätter lagform. Några sådana regler finns ännu inte på plats. Fram till dess kompletterande bestämmelser trätt i kraft kommer en viss rättsosäkerhet råda kring samarbetet enligt bestämmelserna i avdelning VII, VIII och XI. Nya regler behöver därför träda i kraft så snart det är möjligt, vilket några remissinstanser framhåller. Mot denna bakgrund bör bestämmelserna i den nya lagen i möjligaste mån hänvisa till bestämmelser som återfinns i andra lagar som reglerar motsvarande samarbete. Detta motiveras också av att de bestämmelser som den nya lagen hänvisar till är sådana som de relevanta myndigheterna redan har tillämpat och är bekanta med. Detta gäller särskilt samarbetet enligt avdelning VII om överlämnande, vars bestämmelser i stor utsträckning motsvarar dem som finns i arresteringsorderrambeslutet, som har genomförts genom europeiska arresteringsorderlagen. Trots den stora likheten mellan bestämmelserna anser regeringen inte att en sådan generell hänvisning till europeiska arresteringsorderlagen som Attunda tingsrätt föreslår bör göras. Hänvisningarna bör i stället utformas på i huvudsak samma sätt som föreslås i promemorian, vilket flertalet av remissinstanserna inte invänder mot. Lagrådet anser att den lagtekniska konstruktionen i lagrådsremissen, dvs. att i stor utsträckning hänvisa till annan lag, främst europeiska arresteringsorderlagen, kan leda till vissa tillämpningssvårigheter, särskilt i de fall delar av en viss bestämmelse i nämnda lag uttryckligen undantas från att tillämpas på den grunden att frågan regleras direkt i avtalet. Dessa svårigheter kan enligt Lagrådet i stor utsträckning undvikas helt genom att de kompletterande bestämmelserna tas in direkt i lagen utan koppling till den europeiska arresteringsorderlagen. Lagrådet har dock förståelse för att tidsramen i ärendet inte tillåter en så genomgripande förändring av lagrådsremissens förslag. Den föreslagna lagtekniska konstruktionen i den nya kompletterande lagen har valts mot bakgrund av att avtalet började tillämpas provisoriskt och att viss rättsosäkerhet kommer råda till dess kompletterande bestämmelser till avtalet trätt i kraft. Det har under dessa omständigheter av tidsskäl inte varit möjligt att ta in de kompletterande bestämmelserna direkt i den föreslagna lagen. Regeringen har dock viss förståelse för Lagrådets synpunkter på den lagtekniska utformningen och återkommer i avsnitt 6.6 och 6.8 till dessa. 2020/21:197 5.3 Regeringens förslag: Termer och uttryck i den nya lagen ska ha samma betydelse som i avtalet. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna tillstyrker eller har inga invändningar mot förslaget. Skälen för regeringens förslag: I artikel 598 och artikel 657 finns ett antal definitioner av centrala begrepp, bl.a. om vad som avses med en arresteringsorder och rättsliga myndigheter samt med beslut om frysning och beslut om förverkande. Som redogörs för i avsnitt 5.1 är det inte möjligt att i svensk rätt ange hur begrepp i avtalet ska förstås. Eftersom den nya lagens syfte är att komplettera avtalet får termer och begrepp i lagen inte ges en annan innebörd än den som gäller enligt avtalet. Det kan dock noteras att de begrepp som definieras i nämnda artiklar har vissa likheter med hur motsvarande begrepp definieras i arresteringsorderrambeslutet respektive och förverkandekonvention. Även om de kan ge en viss vägledning i fråga om hur begreppen i avtalet ska tolkas, är det dock som är den yttersta uttolkaren av avtalet och av de termer och uttryck som används. I andra lagar som kompletterar en EU-rättsakt som är direkt tillämplig har det införts förtydligande bestämmelser om att de termer och uttryck som används i lagen ska ha samma betydelse som i den aktuella EU- rättsakten, se t.ex. 1 kap. 2 § lagen (2020:968) om kompletterande bestämmelser till EU:s förordning om ömsesidigt erkännande av beslut om frysning och beslut om förverkande. En motsvarande upplysningsbestämmelse bör tas in i den nya lagen. Detta särskilt mot bakgrund av att flera begrepp som används i lagen inte har en vedertagen definition i svensk rätt (t.ex. arresteringsorder) samt att definitionen av ett begrepp i avtalet kan skilja sig från hur begreppet definieras enligt svensk rätt (t.ex. beslut om förverkande). 6Överlämnande av misstänkta eller dömda personer Del 3 om brottsbekämpning och straffrättsligt samarbete innehåller i avdelning VII bestämmelser om överlämnande (artiklarna 596–632). Innehållet i dessa artiklar motsvarar i huvudsak bestämmelserna i arresteringsorderrambeslutet, även om vissa skillnader finns. En skillnad är förstås att rambeslutets bestämmelser tillämpas efter att ha inkorporerats genom europeiska arresteringsorderlagen, medan artiklarna i avtalet som utgångspunkt ska tillämpas direkt. förutsätter avtalet, eftersom flera artiklar hänvisar till nationell rätt, att staterna har nationella bestämmelser som gör det möjligt att tillämpa avtalet fullt ut. Regeringens bedömning: Det behövs inga kompletterande bestämmelser i lag om avtalets syfte och tillämpningsområde. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna Flertalet remissinstanser tillstyrker eller har inga invändningar mot bedömningen. anser att , om möjligt , bör göra en anmälan enligt artikel 599.4 för att utvidga kretsen av brott för vilka något krav på dubbel straffbarhet inte ställs upp. Detta då inget krav på dubbel straffbarhet för de brott som skulle omfattas av en sådan anmälan gällt gentemot fram tills . Brotten är också enligt myndigheten sådana för vilka det gränsöverskridande samarbetet är särskilt viktigt. Vidare anser myndigheten att kompletterande bestämmelser om överlämnande för accessoriska brott bör införas i den föreslagna lagen, särskilt som en sådan möjlighet till överlämnande tidigare gällt mot och även gäller gentemot tredje länder enligt utlämningslagen. Skälen för regeringens bedömning: I artiklarna 596–598 finns bestämmelser om målsättningen med avdelning VII, proportionalitetsprincipen och definitioner, t.ex. av en rättslig myndighet. Artiklarna 596 och 5988 motsvarar delvis artikel 1.1 och artikel 6 i arresteringsorderrambeslutet. Artikel 597 om proportionalitetsprincipen har ingen motsvarighet i rambeslutet. Ingen av dessa bestämmelser kräver kompletterande regler i lag. I artikel 599.1 ställs villkor upp med avseende på gärningens svårhetsgrad eller påföljdens längd för att ett överlämnande ska kunna ske för lagföring respektive straffverkställighet. I punkterna 2–3 finns särskilda bestämmelser om när ett krav på dubbel straffbarhet får ställas upp. Dessa bestämmelser ska tillämpas direkt och några kompletterande bestämmelser i lag behövs inte. I artikel 599.4 finns en möjlighet att anmäla en utvidgning av den krets av brott för vilken inget krav på dubbel straffbarhet ställs upp. Som konstateras i promemorian är en sådan anmälan inte nödvändig för att tillämpa avtalet. När det gäller synpunkt att en sådan anmälan bör göras vill regeringen framhålla följande. har valt att lämna EU och den särskilda reglering som finns om det straffrättsliga samarbetet inom EU ska inte längre tillämpas mot . Inom EU-kretsen är att betrakta som ett tredje land. För det straffrättsliga samarbetet med tredje länder gäller som utgångspunkt helt andra regler i , t.ex. tillämpas kravet på dubbel straffbarhet i större utsträckning. Även andra principiella skillnader finns som vilka vägransgrunder som ska gälla för samarbetet eller om det ska vara möjligt att utlämna eller överlämna egna medborgare.