prop · H803197 · 2021-05-17 00:00:00 — Problem av detta slag uppstår lätt när kompletterande lagstiftning till direkt tillämpliga normer (i t.ex. EU-rättsliga förordningar eller, som i det här fallet, ett direkt tillämpligt avtal) genomförs genom att det i en kompletterande lag görs hänvisningar till redan existerande lag-stiftning. Problemet har att göra med att medlemsstaterna inte tillåts att i nationell rätt reglera det som föreskrivs i direkt tillämplig EU-rätt. 2020/21:197 Bilaga 6 2020/21:197 Bilaga 6 situationer måste det därför godtas att tillämparen själv ges uppgiften att, utan närmare ledning, addera den kompletterande lagstiftningen till de direkt tillämpliga normerna. Och i någon utsträckning måste man när det gäller kompletterande lagstiftning lita på att tillämparen inte drar obefogade motsatsslut. måste det anses angeläget att reglerna, så långt det är möjligt, formuleras på ett sätt som inte är mer eller mindre direkt vilseledande för tillämparen eller för den som annars försöker ta reda på vad som gäller. Det gäller naturligtvis särskilt när det är fråga om centrala och materiellt betydelsefulla regler. Reglerna om hinder mot överlämnande måste anses vara av denna karaktär. Lagrådet föreslår, mot denna bakgrund, att paragraferna 4 och 5 byter plats med varandra och att nuvarande 3 kap. 4 § (5 § om Lagrådets förslag godtas) ges en lydelse som tydliggör att det finns bestämmelser om hinder mot överlämnande också i avtalet. I frågor om hinder mot överlämnande i övrigt gäller, vid sidan av vad som följer av del 3 i avtalet, 2 kap. 3 § 1 och 5 och 4 § 3 lagen (2003:1156) om överlämnande från enligt en europeisk arresteringsorder. 3 kap. 6 §, första stycket, andra strecksatsen Paragrafen föreskriver att vissa bestämmelser i europeiska arresteringsorderlagen ska tillämpas vid förfarandet och utredningen angående ett överlämnande från . I första stycket andra strecksatsen hänvisas till 4 kap. 2 § andra stycket i den nämnda lagen som alltså ska tillämpas ”i den omfattning” det rör en efterlysning i ett annat system för eftersökning av personer än Schengens informationssystem. Lagtexten som det hänvisas till gäller eftersökning av personer som ska utlämnas eller överlämnas till en medlemsstat i EU. Avtalet gäller emellertid personer som tillhör , dvs. tredje land, vilket gör att det kan starkt ifrågasättas om 4 kap. 2 § andra stycket kan tillämpas i de fall som omfattas av avtalet. Det är också otydligt vad som avses med begränsningen att lagrummet är tillämpligt ”i den omfattning” förfarandet gäller andra personer än i Schengensystemet. Enligt Lagrådets mening vore det tydligare att hänvisningen till den europeiska arresteringsorderlagen, med dess hänvisning till Schengensystemet, utgår och i stället den andra strecksatsen bildar ett eget stycke av följande lydelse. En efterlysning som är registrerad i ett system för eftersökning av personer och som gäller utlämning eller överlämnande till ska jämställas med en arresteringsorder i avvaktan på att en sådan översänds. 3 kap. 6 § tredje stycket I tredje stycket finns vad som ger intryck av att vara en upplysnings- bestämmelse där det sägs att åklagaren inhämtar vissa kompletteringar med stöd av artikel LAW.SURR 93.2 i avtalet, där det sägs att det är den ”verkställande rättsliga myndigheten” som får begära kompletteringar. I själva verket synes avsikten med detta stycke vara att lagstiftaren genom bestämmelsen bemyndigar åklagaren att vara verkställande myndighet i Lagrådet anser att detta uttryckligen ska framgå och föreslår att stycket ges följande lydelse. Beslut om kompletteringar enligt artikel LAW.SURR 93.2 i avtalet fattas av åklagare. 3 kap. 8 § I paragrafen anges att ”4 kap. 9 § utom första stycket sista meningen” i europeiska arresteringsorderlagen ska tillämpas i frågor om samtycke och medgivande. Här finns anledning att återkomma till den problematik som Lagrådet har framfört i anslutning till 3 kap. 4 §, nämligen att reglerna inte bör utformas på ett sätt som innebär stor risk att tillämparen leds vilse. I den del av 4 kap. 9 § i europeiska arresteringsorderlagen som undantas genom bestämmelsen anges att den eftersökte ska upplysas om innebörden av att samtycke eller medgivande lämnas. Skälet till att den delen av bestämmelsen undantas anges i lagråds-remissen vara att denna regel följer direkt av avtalet (jfr artikel LAW.SURR.91.2 och LAW.SURR.105.2 f). Enligt Lagrådets mening är detta ytterligare ett exempel på lagtext som visserligen principiellt kan låta sig försvaras med att lagen bara kompletterar avtalet, men som ändå måste betecknas som både vilseledande och onödigt svårtillämpad. I det här fallet förstärks dessutom problemet av att den aktuella delen av bestämmelsen uttryckligen undantas Resultatet blir en föreskrift som säger att (dvs. att den tilltalade ska upplysas om innebörden av ett samtycke eller medgivande) inte ska tillämpas, trots att den faktiskt (men då enligt avtalet) ska tillämpas. Enligt Lagrådets mening kan det i ett fall som det förevarande inte anses stå i strid med principen om att man inte får genomföra direkt tillämpliga normer på nationell nivå att låta hänvisningen avse hela 4 kap. 9 § i Principen bör i sin tillämpning inte dras så långt att den leder till att den nödvändiga kompletterande lagstiftningen blir direkt missvisande. Det gäller åtminstone när fråga är om normer av det här slaget – att den enskilde ska upplysas om något – där man bör kunna tillåta sig ett visst mått av dubbelreglering under förutsättning att 2020/21:197 Bilaga 6 den inte går utöver vad avtalet föreskriver. (Det framstår för övrigt inte som uteslutet att reglerna i avtalet, se artikel 91 och artikel 105.2 f, innebär just en förpliktelse för avtalsparterna att, genom införande av regler, säkerställa att ett samtycke lämnas med full insikt om vad det innebär.) 3 kap. 9 § Också i denna paragraf aktualiseras det problem som Lagrådet lyft i anslutning till 3 kap. 4 och 8 §§. I paragrafen anges sålunda bl.a. att 5 kap. 2 § utom första stycket andra meningen ska tillämpas. I 2 § första stycket andra meningen anges att handläggningen ska ske med skyndsamhet. Skälet till att denna del av 2 § undantas anges också i detta fall vara att ett skyndsamhetskrav följer direkt av avtalet. Åter gäller alltså att lagen uttryckligen undantar en viss norm (skyndsamhetsnormen) som faktiskt ska tillämpas (låt vara enligt avtalet). Också i detta fall menar att principen om att man inte får genomföra direkt tillämpliga EU-rättsliga normer inte bör dras så långt att den leder till lagtext som är missvisande. är inte av sådan karaktär att det kan anses föreligga något hinder mot att låta hänvisningen avse hela 5 kap. 2 §, vilket alltså i praktiken innebär att skyndsamhetskravet kommer att följa såväl av nationell rätt som av avtalet. Frågor om relationen mellan hänvisningar å ena sidan och undantag eller icke-hänvisningar å den andra inställer sig också vad gäller hänvisningar i andra bestämmelser, bl.a. i den nu aktuella paragrafen till 5 kap. 4 § första och andra styckena och 9 § ”utom första stycket första meningen”. Lagrådet har emellertid i dessa delar inte funnit anledning att motsätta sig att lagtexten utformas på det sätt som föreslås. Vad gäller hänvisningen till 5 kap. 4 § första och andra styckena beror detta på att den norm som undantas (dvs. 4 § tredje stycket) har en sådan karaktär att en dubbelreglering skulle kunna vara problematisk. När det gäller hänvisningen till 9 § ”utom första stycket första meningen” är skälet i stället att undantaget är helt adekvat (eftersom 9 § första stycket första meningen gäller svenska medborgare och svenska medborgare inte kan utlämnas enligt den nu aktuella lagstiftningen). Lagrådet vill emellertid framhålla att de lagtekniska svårigheter som här har påtalats i stor utsträckning kan undvikas helt genom att de kompletterande bestämmelserna tas in direkt i lagen utan koppling till den europeiska arresteringsorderlagen. Lagrådet har dock förståelse för att tidsramen i detta ärende inte tillåter en så genomgripande förändring av lagrådsremissens förslag. 4 kap. 6 § I paragrafen regleras genom en uppräkning vilka bestämmelser i lagen om internationellt samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom som ska tillämpas vid prövning av en ansökan från om verkställighet av ett beslut om förverkande och vid verkställigheten av Den hänvisningsteknik som används i paragrafen medför att det i vissa fall blir otydligt vilka bestämmelser i den lagen som ska tillämpas, eftersom de uppräknade bestämmelserna i sin tur hänvisar vidare till andra paragrafer i den lagen. En av de paragrafer som det hänvisas vidare till, 15 §, finns med i uppräkningen vilket gör att den Vissa andra däremot (t.ex. 12−14 och 19−22) finns inte med och ska således sannolikt inte omfattas, men de kommer ändå att göra det på grund av vidarehänvisningen. Paragrafen bör justeras så att det klart framgår vilka av de bestämmelser till vilka det hänvisas vidare som ska tillämpas. Den skulle dessutom vinna i överskådlighet om hänvisningarna görs i en punktlista. att paragrafen ges följande lydelse. Vid prövning av en ansökan om verkställighet av ett beslut om förverkande och vid verkställighet av beslutet gäller i tillämpliga delar följande bestämmelser i lagen (1972:260) om internationellt samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom: –4 § tredje stycket, –9 § med bortseende från hänvisningarna till 19–22 §§, –11 § första stycket med bortseende från hänvisningarna till 12–14 §§, –16 § utom andra stycket andra meningen, –24 § första och andra styckena med bortseende från hänvisningarna till 11 § andra stycket och 12–14 §§, och –35, 38 och 39 §§. Förslaget till lag om ändring i lagen om utlämning för brott Förslagen innebär bl.a. att det i andra stycket anges dels att utlämningslagen inte ska tillämpas om lagen med kompletterande bestämmelser om straffrättsligt samarbete enligt avtalet mellan Europeiska unionen och ska tillämpas, dels att utlämningslagen inte heller ska tillämpas om det avtal som ligger till grund för den kompletterande lagen är tillämpligt. Som antyds redan av den kompletterande lagens namn är emellertid lagen och avtalet i nu aktuella delar ömsesidigt beroende av varandra. Undantaget som innebär att utlämningslagen inte ska tillämpas när avtalet och lagen i stället ska tillämpas bör därför vara ett och detsamma. kan åstadkommas genom att paragrafen ges följande lydelse. Den som i en annan stat är misstänkt, tilltalad eller dömd för där straffbelagd gärning och uppehåller sig här i riket får efter beslut av regeringen utlämnas till den staten i enlighet med bestämmelserna i 2020/21:197 Bilaga 6 Lagen gäller inte om lagen (2003:1156) om överlämnande från enligt en europeisk arresteringsorder eller lagen (2011:1165) om överlämnande från enligt en nordisk arresteringsorder är tillämplig i förhållande till den andra staten. Lagen gäller inte heller om avtalet om handel och samarbete mellan Europeiska unionen och Europeiska atomenergigemenskapen, å ena sidan, och Förenade och , å andra sidan och lagen (2021:000) med kompletterande bestämmelser om straffrättsligt samarbete mellan Europeiska unionen eller är tillämpliga. Förslaget till lag om ändring i lagen om internationellt samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom Av de skäl som anförts under föregående rubrik bör avtalet och den kompletterande lagen samlas i en och samma hänvisning i den nu aktuella paragrafen. Den fjärde punkten i förslaget kan då ges följande lydelse. 4.avtalet om handel och samarbete mellan Europeiska unionen och Europeiska atomenergigemenskapen, å ena sidan, och Förenade och , å andra sidan, och den tillhörande lagen (2021:000) med kompletterande bestämmelser om straffrättsligt samarbete enligt avtalet mellan Europeiska unionen och . Lagrådet lämnar förslaget utan erinran. Konverteringstabell för artikelnummer och bilagor avseende del 3 i avtalets slutgiltiga respektive initiala version 2020/21:197 Bilaga 7 Artikelnummer i del 3 i avtalets slutgiltiga version Artikelnummer i del 3 i avtalets initiala version 2020/21:197 Bilaga 7 Avdelning VIII Ömsesidig rättslig Avdelning VIII Ömsesidig rättslig Avdelning XI Frysning och Avdelning XI Frysning och Bilagor till del 3 i avtalets slutgiltiga version Bilagor till del 3 i avtalets initiala version Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde Närvarande: statsrådet , ordförande, och statsråden , Baylan, , , Shekarabi, Ygeman, , , , , , , , , , Regeringen beslutar proposition2020/21:197 Kompletterande bestämmelser till vissa delar av avtalet mellan Europeiska unionen och