prop · H803139 · 2021-03-23 00:00:00 — Förutom blodsband skulle det också finnas en social och ekonomisk samhörighet mellan arvlåtare och arvtagare. Släktens betydelse hade minskat och släktkänslan ansågs bli svagare eller upphöra helt i fråga om mer avlägsna släktingar. Begränsningen i arvsrätten medförde att det allmännas arvsrätt utökades väsentligt. För att förhindra att begränsningen i arvsrätten skulle ge en negativ reaktion hos allmänheten och då skälet till den begränsade arvsrätten inte var att tillföra staten inkomster för att täcka löpande utgifter beslutades det att kvarlåtenskap som inte övergick till en arvsberättigad släkting skulle tillfalla en särskild fond. Vid Allmänna arvsfondens inrättande fick fonden, enligt en bestämmelse i 5 kap. 3 § lagen (1928:279) om arv, endast avstå arv till arvlåtarens ”skyldeman” (dvs. släkting) eller annan som stått arvlåtaren nära. Dessutom var det ett krav att ett avstående med hänsyn till omständigheterna fick anses ”billigt” (dvs. infördes en möjlighet att avstå arv, om ett avstående med hänsyn till uttalanden av arvlåtaren eller andra särskilda omständigheter kan anses överensstämma med arvlåtarens yttersta vilja. Lagändringen syftade till att utvidga möjligheterna att avstå arv som tillfallit fonden (SOU 1967:2 s. 69). Med ikraftträdandet av den nuvarande lagen om Allmänna arvsfonden infördes en möjlighet att också avstå försäkringsbelopp som utfaller efter arvlåtarens död men som inte ingår i arvlåtarens kvarlåtenskap (se prop. 1993/94:124 s. 30 f.). Avståenden som är förenliga med arvlåtarens yttersta vilja I första hand prövas om ett avstående kan anses förenligt med den avlidnes Enligt bestämmelsen i 24 § första meningen lagen om Allmänna arvsfonden medges att arv eller försäkringsbelopp som har tillfallit Allmänna arvsfonden helt eller delvis får avstås till någon annan, om det med hänsyn till uttalanden av arvlåtaren eller till andra särskilda omständigheter kan anses stämma överens med arvlåtarens yttersta vilja. Av bestämmelsens förarbeten (prop. 1969:83 s. 32 och 47) framgår att den yttersta viljan bör ha kommit till uttryck på ett tillfredsställande och otvetydigt sätt, t.ex. genom samtalsvis fällda yttranden eller andra förordnanden som inte har karaktär av testamente i rättslig mening. I vissa fall kan arvlåtarens yttersta vilja framgå utan att något direkt uttalande om kvarlåtenskapen har gjorts, exempelvis om omständigheterna talar för att arvlåtaren felaktigt trott att en viss person hade arvsrätt efter honom. Enbart det förhållandet att arvlåtaren har varit medlem i ett samfund eller en förening och visat intresse för samfundets eller organisationens verksamhet bevisar däremot inte utan vidare att arvlåtarens yttersta vilja har varit inriktad på att tillgodose organisationen. Avstående bör kunna ske till förmån för både fysiska och juridiska personer, och mottagarens ekonomiska situation bör i detta fall i princip inte tillmätas någon betydelse. Regeringens förslag i avsnitt 10.1.2 innebär i denna del ingen ändring av nuvarande ordning. Den nuvarande bestämmelsen i 24 § andra meningen lagen om Allmänna arvsfonden om avstående av arv till en släkting eller annan närstående är avsedd att tillämpas i situationer där det saknas eller inte finns tillräckliga omständigheter som tyder på att ett arvsavstående är förenligt med arvlåtarens yttersta vilja men där det ändå kan anses skäligt. Bestämmelsen härstammar från den ovan nämnda bestämmelsen i den upphävda lagen om arv . Utredningen har i sitt betänkande sammanfattat de uttalanden som gjordes i förarbetena till bestämmelsen på så sätt att det kunde anses skäligt att avstå arv till släktingar i den fjärde arvsklassen/parenteln (dvs. arvlåtarens mormors, morfars, farmors eller farfars föräldrar) som var i livet, om de hade behov av kvarlåtenskapen eller om det av andra skäl fick anses skäligt att arvet avstods till dem. Ett sådant skäl kunde vara att egendomen kommit från släktingen. Om en annan släkting t.ex. hade samägt en jordbruksfastighet eller en annan egendom med arvlåtaren, kunde det i en del fall anses vara skäligt att avstå arvlåtarens andel till släktingen. Även till andra personer som inte var släkt med arvlåtaren kunde det anses skäligt att avstå arv om personen hade stått arvlåtaren nära. Detta gällde särskilt då arvlåtaren hade bidragit till personens försörjning eller om personen hade hjälpt eller vårdat arvlåtaren (se SOU 1925:43 s. 260 f. och SOU 2018:70 s. 238). Bestämmelsen har därefter genomgått flera redaktionella förändringar och i proposition 1969:83 s. 47 anges följande. Med hänsyn till att det ibland kan vara svårt att få tillräckligt underlag för att kunna bedöma arvlåtarens yttersta vilja bör emellertid, som utredningen också föreslagit, den nuvarande möjligheten att avstå arv till släkting eller annan som har stått arvlåtaren nära bibehållas vid sidan av den föreslagna nya regeln. Härvid bör med närstående avses bara fysisk person. Vidare bör en förutsättning för avstående med stöd av denna regel vara, att avståendet kan anses billigt. Detta bör liksom bedömas huvudsakligen på grundval av en behovsprövning. 2020/21:139 Någon ytterligare ledning för hur bestämmelsen ska tillämpas ges inte i senare förarbetsuttalanden. Tillämpningen av bestämmelsen om arvsavstående till närstående i regeringens och Kammarkollegiets praxis Enligt de uppgifter Kammarkollegiet lämnat till utredningen görs prövningen av om arv ska avstås på den aktuella grunden efter en sammantagen bedömning av närstående- och skälighetsgraden i ansökan om avstående av arv. Denna sammantagna bedömning utgår från styrkan i beroendeförhållandet mellan arvlåtaren och sökanden. Ett beroendeförhållande kan enligt praxis föreligga antingen om sökanden har varit beroende av arvlåtaren för sitt uppehälle eller om arvlåtaren har varit beroende av sökanden för hjälp eller vård. Av praxis följer att denna hjälp och vård måste ha varit långvarig och frekvent samt ha utgått i mycket stor omfattning för att en ansökan om arvsavstående ska beviljas. Om det bedöms ha funnits ett tillräckligt beroendeförhållande, är omfattningen av vården och den har ägt rum utgångspunkter för att bestämma det belopp som ska avstås. Arv kan också avstås om sökanden har varit ekonomiskt beroende av arvlåtaren. En prövning av sökandens behov av egendomen görs också. Behovsprövningen tar sikte på sökandens ekonomiska förhållanden i allmänhet eftersom det i regel inte är någon annan sorts egendom än en viss summa pengar som avstås på den aktuella grunden. En sökande som har en medelinkomst anses normalt ha behov av egendomen även om han eller hon äger sin bostad, t.ex. en villa eller en bostadsrätt. Om sökanden äger flera fastigheter, har en hög inkomst eller har ansenliga kapitalinkomster anses han eller hon dock inte ha behov av egendomen. Normalt avstås på den här grunden inte högre belopp än 200 000–. Kammarkollegiet tillämpar också en praxis som innebär att i det fallet kollegiet bedömer att ett affektionsföremål inte kan avstås på någon av grunderna i 24 § lagen om Allmänna arvsfonden kan föremålet ändå överlåtas till sökanden. Om föremålet har ett ekonomiskt värde, erbjuds sökanden att köpa det till ett s.k. värderat marknadsvärde. Om föremålet däremot inte har något värde, överlämnas det direkt till sökanden. Som berörs nedan är beslut om arvsavstående helt beroende av en skönsmässig bedömning. Det är alltså fråga om en diskretionär rätt för beslutsmyndigheten att avgöra om en ansökan om avstående av arv ska beviljas. Utredningen har gått igenom regeringens och Kammarkollegiets beslutspraxis –2017. meddelade regeringen och Kammarkollegiet sammanlagt 181 beslut i arvsavståendeärenden. I 86 av besluten prövades om hela eller delar av arvet skulle avstås på grund av att sökanden var släkt med eller närstående till arvlåtaren och att ett avstående var skäligt. I de flesta av de besluten hade dock sökanden även åberopat att ett avstående var förenligt med arvlåtarens yttersta vilja. I elva av de 86 besluten bifölls ansökningen på närståendegrunden, i ett av dem bifölls ansökningen på den andra grunden och i övrigt avslogs ansökningarna. Samtliga bifallsbeslut meddelades av Kammarkollegiet och i alla de besluten fäste kollegiet avseende vid att sökanden hade vårdat eller hjälpt arvlåtaren. I fem av besluten angavs inte vilket förhållandet mellan sökanden och arvlåtaren var, i två fall var de sambor, i två fall kusiner och i två fall vänner. Av bifallsbesluten framgår bl.a. följande. För att arv ska kunna avstås på grund av att någon stått arvlåtaren nära fordras ett närmare beroendeförhållande, antingen att sökanden har varit beroende av arvlåtaren för sitt uppehälle eller att arvlåtaren har varit beroende av sökanden för hjälp, vård osv. En sökande som tagit vård om och hjälpt arvlåtaren kan anses som närstående i lagens mening, om det är klarlagt att vården och hjälpen har varit långvarig, frekvent och utgått i mycket stor omfattning. Det är vidare av mycket stor betydelse att de uppgifter som sökanden lämnat om vården och hjälpen kan bekräftas av utomstående personer. Den närmare samhörighet som krävs för ett arvsavstående innebär att sedvanliga släktkontakter inte räcker för att arvet ska avstås på denna grund. Inte heller är enbart det förhållandet att man levt tillsammans tillräckligt för att arv ska kunna avstås på grund av närstående i lagens mening. De ovan återgivna beslutsskälen ger enligt utredningen intryck av att prövningen av om det fanns ett beroendeförhållande har varit en del av bedömningen av om sökanden och arvlåtaren har varit tillräckligt närstående. I andra beslut antyds dock att prövningen av beroendeförhållandet har varit en del av skälighetsbedömningen. Exempelvis angavs i ett beslut att skäligheten av ett arvsavstående i huvudsak ska bedömas med utgångspunkt från en behovsprövning, bl.a. kan närstående personer som har varit beroende av arvlåtaren för sitt uppehälle få del av arvet om deras ekonomiska förhållanden inte är alltför goda. Att skälighetsbedömningen i vart fall har innefattat en behovsprövning, som innebär att sökanden kan få del av arvet om hans eller hennes ekonomiska förhållanden inte är alltför goda, framgår genomgående av besluten. Några närmare överväganden om sökandens behov av egendomen har emellertid endast undantagsvis gjorts. Av utredningens genomgång framgår att skälen för avslagsbesluten oftast är likalydande och har innebörden att det i det aktuella fallet har saknats ett sådant beroendeförhållande mellan sökanden och arvlåtaren som krävs för att arvet ska kunna avstås. Endast i ett av besluten angavs uttryckligen att sökandens ekonomiska förutsättningar är sådana att ett arvsavstående inte kunde anses skäligt. Flera av ansökningarna om arvsavstående har gjorts av arvlåtarens efterlevande sambo. I dessa fall har utredningen särskilt noterat att varken samboskapet i sig eller längden av det förefaller ha haft någon betydelse vid bedömningen av om en ansökan om arvsavstående skulle beviljas. Även för efterlevande sambor förefaller prövningen huvudsakligen ha avsett om det har funnits ett tillräckligt starkt beroendeförhållande mellan sökanden och arvlåtaren. I de flesta fall har Kammarkollegiet gjort bedömningen att beroendeförhållandet har varit för svagt. Det finns ett fall där samboskapet hade varat och där den efterlevande sambon inte ansågs ha varit beroende av arvlåtaren och därför fick avslag på sin ansökan om arvsavstående. Det finns även ett fall där sökanden och arvlåtaren hade varit sambor i nästan lika , , och sökanden förefaller ha hjälpt arvlåtaren i stor utsträckning men där ansökningen avslogs trots att sökanden hade uppgett att han inte skulle ha möjlighet att bo kvar i den gemensamma bostaden om inte arvet avstods till honom. finns det en ansökan som fått bifall där samboskapet endast hade 2020/21:139 varat men där sökanden hade vårdat och hjälpt arvlåtaren under tre av de åren på grund av arvlåtarens sjukdom. Bestämmelsen om avstående av arv till närstående bör moderniseras och förtydligas Regeringens bedömning: Bestämmelsen om avstående av arv till när- stående har funnits med väsentligen oförändrat innehåll i snart 100 år och har sin utgångspunkt i förarbetsuttalanden från då de normer och värderingar som präglade samhället såg annorlunda ut. melsen om avstående av arv till närstående bör därför moderniseras till Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens Remissinstanserna tillstyrker bedömningen eller har inga synpunkter. Kammarkollegiet anger i sitt remissyttrande att den nuvarande bestäm- melsen är svår att tillämpa, särskilt i förhållande till en sambo som ansöker om arvsavstående, och att förarbetena är föråldrade. Skälen för regeringens bedömning: Bedömningen av om det är skäligt att avstå arv eller försäkringsbelopp till arvlåtarens släkting eller någon annan person som har stått arvlåtaren nära tar sin utgångspunkt i förarbets- uttalanden som är skrivna för länge sedan och i då samhället och de normer och värderingar som präglade det såg väldigt annorlunda ut. Bestämmelsen har därigenom blivit allt svårare att tillämpa och kan ibland leda till resultat som framstår som orimliga. Utifrån den genomgång av Kammarkollegiets och regeringens beslutspraxis för åren 2015–2017 som utredningen har gjort bedömer utredningen att beslutspraxis tagit en snävare riktning än vad de ursprungliga förarbetena ger uttryck för. Förarbetsuttalandena ger utrymme för att det kan vara skäligt att avstå arv till så avlägsna släktingar som de i fjärde parentelen, om de är i behov av arvet eller kvarlåtenskapen kommer från dem. också utrymme för att arv bör kunna avstås till andra släktingar, t.ex. då en fastighet ägs med samäganderätt av arvlåtaren och sökanden. avstås emellertid inte arv i de nu angivna situationerna, om det inte även funnits ett beroendeförhållande mellan sökanden och arvlåtaren. eller samägande av egendom har alltså i praxis inte i sig någon nämnvärd betydelse för bedömningen av om arvet ska avstås till sökanden. En särskild fråga är om prövningen av om det har funnits ett beroende- förhållande mellan sökanden och arvlåtaren har betydelse för bedömning- en av om sökanden och arvlåtaren varit närstående eller för bedömningen av om ett avstående är skäligt. Enligt förarbetena ska beroendeförhållandet mellan sökanden och arvlåtaren få betydelse för bedömningen av om en sökande som inte är släkt med arvlåtaren ska anses ha stått arvlåtaren nära. I Kammarkollegiets praxis görs en prövning av beroendeförhållandet även när sökanden är en släkting och prövningen av beroendeförhållandet har betydelse för både närstående- och skälighetsbedömningen. arbetena ska skälighetsbedömningen huvudsakligen ske med utgångs- punkt från en behovsprövning. Sökandens behov av egendomen nämns dock i beslutsskälen endast i något enstaka beslut, vilket antingen talar för att det endast undantagsvis görs någon egentlig behovsprövning eller talar för Prop. 2020/21:139 att behovskravet är lågt ställt. Den genomgångna praxisen stämmer tämligen väl med den bild som Kammarkollegiet har gett av sin praxis, nämligen att det görs en sammantagen bedömning av närståendegraden och skäligheten av ett avstående baserat på en prövning av om det funnits ett beroendeförhållande mellan sökanden och arvlåtaren. I praktiken får alltså behovsprövningen en mindre betydelse vid bedömningen. Mot bakgrund av att bestämmelsen om avstående av arv till närstående funnits med väsentligen oförändrat innehåll och med hänsyn till den praxisutveckling som har skett finns det anledning att modernisera och tydliggöra bestämmelsen på ett sätt som möjliggör att arv kan avstås i de fall det är rimligt i dagens samhälle. När det gäller placeringen av paragraferna om arvsavstående i den nya lagen instämmer regeringen i det Lagrådet föreslår om att bestämmelserna ska tas upp i samma ordning som i nuvarande lag. 10.1.3Avstående får göras till arvlåtarens sambo eller annan närstående Regeringens förslag: I bestämmelsen om att arv och försäkringsbelopp får avstås till en släkting eller någon annan som har stått arvlåtaren nära ska ordet släkting bytas ut mot ordet sambo. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens förslag. Utredningen förespråkar dock en annan bedömning än regeringen av vem som utöver sambor bör anses vara närstående när det är fråga om styvföräldrar och styvbarn, fosterföräldrar och fosterbarn eller familjehemsförälder och familjehemsbarn. Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har inga synpunkter. anser att genom att ta bort ordet släkting ur bestämmelsen och i stället lägga till sambo förtydligas den samtida synen på sambor som närstående. tycker dock att det är en befogad fråga om inte ytterligare åtgärder borde genomföras för att säkerställa transparens, rättssäkerhet och opartiskhet. Enligt kunde utredningen med fördel även ha undersökt kollegiets praxis kopplad till testamentsfrågor och gjort en analys av om sistnämnda praxis borde ha föranlett särskilda lagförslag. efterfrågar vidare kontrollåtgärder för att säkerställa Kammarkollegiets hantering av arvsavståenden. Kammarkollegiet pekar på svårigheten att på objektiva grunder bedöma graden av närhet i en relation mellan styvföräldrar och styvbarn. Kammarkollegiet anser att det förslaget framstår som direkt olämpligt med tanke på de starka känslor ett avslagsbeslut skulle kunna medföra för sökanden och bristen på rättssäkerhet i besluten. Kammarkollegiet tolkar utredningen som att personal inom t.ex. hemtjänst skulle kunna komma i fråga för ett avstående eftersom även dessa personer kan ha varit arvlåtaren behjälpliga utanför sin anställning. Kammarkollegiet ifrågasätter detta och hur det står i relation till mutbrottsfrågan och förbudet för hemtjänstanställda att ta emot gåvor, testamenten m.m. från sina vårdtagare. i anser att det bör ställas ett visst krav på samboskapets närhet och framför allt hur länge samboskapet varat. styrelsen har inget att invända mot att sambo skrivs ut i lagtext, men före- språkar tydligare kriterier för närhetsbedömningen. Skälen för regeringens förslag: Den nuvarande bestämmelsen om avstående av arv till en släkting eller annan närstående i de fall det kan anses skäligt är avsedd att tillämpas i situationer där det inte finns några, eller tillräckliga, omständigheter som tyder på att det är förenligt med arvlåtarens yttersta vilja att avstå arvet till sökanden men där det ändå är motiverat att så sker. Det är alltså fråga om ömmande fall där det är rimligt att hela eller en del av arvet avstås. Det ligger i en sådan bestämmelses natur att den måste innehålla ett moment som innebär att skäligheten av ett avstående prövas. Det framstår också som rimligt att kräva att sökanden och arvlåtaren har varit närstående för att ett avstående ska kunna ske. Andra än närstående kan inte anses ha något berättigat intresse av egendomen, bl.a. mot bakgrund av att det ligger närmare till hands att tro att arvlåtaren hade önskat att hela eller delar av arvet skulle tillfalla en närstående än någon helt utomstående. De utgångspunkter som den nuvarande bestämmelsen vilar på – att avstående ska få ske till en person som stått arvlåtaren nära, om det kan anses skäligt – är enligt regeringens mening därför fortfarande rimliga. nästa avsnitt 10.1.4. När bestämmelsen om avstående av arv till närstående infördes tog den främst sikte på de släktingar som genom ändringen av arvsreglerna uteslöts från rätten till arv. Dessutom kunde en vårdarinna eller trotjänarinna som arvlåtaren inte sörjt för på annat sätt eller andra icke arvsberättigade släktingar i små omständigheter komma i fråga för arvsavstående (jfr NJA II 1928 s. 390 f. och SOU 1967:2 s. 69 f.). De normer och värderingar som präglar samhället och relationer människor emellan har emellertid förändrats, liksom de ekonomiska villkoren för individer. Synen på vem som är att anse som närstående har kommit att ändras. Släktskapets betydelse har i sig fått allt mindre betydelse för om en person ska anses vara närstående. av beslutspraxis som nämnts ovan fann utredningen att släktskapet inte heller i sig haft någon nämnvärd betydelse för bedömningen av om arv ska En stor förändring när det gäller vem som bör anses vara närstående är att det var mindre socialt accepterat att två personer levde tillsammans utan att ha ingått äktenskap, vilket både är en accepterad och finns också ett visst minimiskydd i sambolagen (2003:376) för den svagare parten när ett samboförhållande Med sambor avses enligt sambolagen två personer som stadig- varande bor tillsammans i ett parförhållande och har gemensamt hushåll (1 §). Utredningen bedömer mot denna bakgrund att det i dagens samhälle framstår närmast som självklart att arvlåtarens efterlevande sambo bör anses vara närstående på ett sådant sätt som avses i bestämmelsen om avstående av arv utan att det finns något ytterligare kvalificerande krav på förhållandet dem emellan. Utredningen gör vidare bedömningen att ytterligare en förändring i den allmänna synen på vem som kan anses vara närstående är att släktband överlag har fått en mindre betydelse . Släktingar som inte är arvsberättigade, t.ex. kusiner, kusinbarn eller nästkusiner, kan numera inte enbart till följd av släktförhållandet anses vara närstående. Regeringen instämmer i utredningens bedömning och anser, liksom , att genom att ersätta ordet släkting med sambo i bestämmelsen förtydligas den samtida synen på närstående. Den föreslagna ändringen innebär, så som beskrivits ovan, att sambor får en särställning i fråga om vem som är att anse som närstående, medan en släkting bör bedömas på samma sätt som andra sökande i fråga om huruvida han eller hon får anses vara närstående. i anser dock att det bör ställas ett visst krav på samboskapets närhet och framför allt hur länge samboskapet varat. Regeringen delar emellertid utredningens uppfattning att sambor normalt sett bör anses vara närstående i fråga om avstående av arv. Som utvecklas i nästa avsnitt föreslår regeringen däremot att det i bedömningen av om ett avstående är skäligt bör beaktas sådant som t.ex. samboskapets varaktighet (se avsnitt 10.1.4). Regeringen återkommer därför till synpunkter där. När det gäller sökande som inte är sambor bör huvudregeln vara, på samma sätt som bestämmelsen tillämpas , att det har funnits ett närmare beroendeförhållande mellan arvlåtaren och sökanden för att sökanden ska anses vara närstående. Det kan vara fråga om antingen att sökanden har varit beroende av arvlåtaren för sitt uppehälle eller att arvlåtaren har varit beroende av sökanden för hjälp eller vård. Det behöver inte vara fråga om vård som annars hade utförts av vårdpersonal, men hjälpen eller vården måste ha varit långvarig och frekvent samt utgått i större omfattning. Sökandens hjälp får dock inte endast vara en följd av en anställning, t.ex. inom , eller ett uppdrag som god man eller liknande. Kammarkollegiet framhåller att detta kan tolkas som att personal inom t.ex. hemtjänst skulle kunna komma i fråga för ett arvsavstående avstående eftersom även dessa personer kan ha varit arvlåtaren behjälpliga utanför sin anställning. Regeringen vill här framhålla att det är fråga om att göra en bedömning av om det fanns ett sådant beroendeförhållande att sökanden och arvlåtaren kan anses vara närstående och, som utvecklas mer nedan i avsnitt 10.1.4, att det får anses skäligt med ett arvsavstående. Hjälp och vård som har sin grund i ett uppdragsförhållande bör enligt regeringens mening inte beaktas vid denna bedömning. Det går dock inte att utesluta att det kan förekomma att en person som – utan uppdragsförhållande –har tagit hand om arvlåtaren på ett sätt som leder till att han eller hon får anses närstående, får i uppdrag att vara arvlåtarens gode man eller personliga assistent. I ett sådant fall bör uppdragsförhållandet inte i sig vara ett hinder för att ändå anse personen vara närstående.