prop · H803170 · 2021-04-06 00:00:00 — Flera remissinstanser, däribland , Brottsofferjouren , och i , betonar särskilt vikten av införandet av ett barnfridsbrott mot bakgrund av och att vårdnadshavare därmed inte kommer att ha möjlighet att motsätta sig barnets hörande vilket kan bidra till synliggörande och även ökad upptäckt av annan utsatthet hos barn. framhåller att en kriminalisering har en stark normerande effekt som kan bidra till att förebygga våld eller andra brottsliga handlingar mot barn. Även anser att en kriminalisering är nödvändig. ser starka skäl att öka skyddet och stödet för barn i utsatta situationer, inte minst genom förstärkta sociala system och insatser, och anser att införandet av ett barnfridsbrott kan vara ett led i ett förstärkt arbete men framför att det säkerligen finns andra och viktigare åtgärder att vidta utanför straffrättens område. Justitiekanslern anser att bevittnande av brott i nära relation skadar barns hälsa och att samhället bör reagera skarpt på sådana handlingar, men att de skäl som utredningen för fram för en särskild straffbestämmelse inte är helt övertygande. Redan den befintliga straffskärpningsgrunden borde medföra att det ingår i polisens uppgift att utreda misstankar om att barn bevittnar relationsvåld. () ifrågasätter om införandet av ett barnfridsbrott skulle få någon märkbar betydelse för att förändra situationen eller bli särskilt effektiv och pekar på att de av utredningen redovisade bristerna i , polisens och rättsväsendets arbete inte kan lösas genom införandet av ett barnfridsbrott. efterfrågar en närmare analys kring de eventuella vinster i effektiviteten av relationsbrott som en kriminalisering kan innebära kontra det förhållandet att barnen tvingas in i en rättsprocess mot en förälder eller annan närstående. Även anser att det saknas en analys av de konsekvenser som en kriminalisering kan innebära för ett barn. pekar särskilt på att det behövs en analys av hur barnet kan påverkas av rättsprocessen och om det kan finnas situationer när det inte kan anses vara för barnets bästa att medverka i en brottsutredning. , som i och för sig instämmer i utredningens bedömning, anser att det kan ifrågasättas om det är för barnets bästa, och i enlighet med , att tvinga ett barn att vittna mot sina närstående. Skälen för regeringens bedömning Att som barn utsättas för att bevittna våld kan få förödande konsekvenser Som framgår av föregående avsnitt har ungefär vart tionde barn i upplevt våld mellan närstående vuxna. Att som barn bevittna att en närstående blir utsatt för våld eller andra brottsliga handlingar riskerar att få förödande konsekvenser för barnet. Enligt viss forskning kan det vara mer skadligt för barnet att uppleva våld i familjen än att själv utsättas för våld. När barnets ena förälder använder våld mot den andra föräldern blir barnet känslomässigt övergivet och skyddslöst. Den ena föräldern blir då en hotfull angripare och den andra ett utsatt offer, vilket kan skada barnets anknytning till båda sina föräldrar. Barn som upplever våld av och mot sina föräldrar eller andra omsorgspersoner löper större risk att utveckla symtom som ångest, nedstämdhet, posttraumatisk stress och beteendeproblem, som trots och uppförandestörning, än barn som inte har sådana erfarenheter. Studier av långsiktiga konsekvenser visar att barn som upplevt våld mellan sina föräldrar och mot sina syskon löper en ökad risk för att också uppleva våld eller utsätta andra för våld i en vuxen relation. Det straffrättsliga regelverket ger ett begränsat skydd Som det redogörs för i avsnitt 4.1 finns det inte någon befintlig straffbestämmelse som uttryckligen tar sikte på barn som bevittnar brott. Det torde även vara mycket sällan som någon, som utsatt ett barn för att bevittna brott, kan dömas för misshandel. Till detta kommer att har slagit fast att det inte heller kan anses utgöra ofredande att låta ett barn bevittna övergrepp i hemmet ens om det sker i betydande utsträckning (se rättsfallet NJA 2005 s. 712). Den nya utformningen av bestämmelsen om ofredande (4 kap. 7 § ) bedöms inte heller medföra någon förändring av rättsläget (jfr prop. 2016/17:222 Ett starkt straffrättsligt skydd för den personliga integriteten). Det straffrättsliga skyddet för barn som utsätts för att bevittna brott i nära relationer måste mot den bakgrunden anses som begränsat. Det finns ett behov av ett förstärkt straffrättsligt skydd Det begränsade straffrättsliga skyddet medför att barn som bevittnar brott i de allra flesta fall inte får ställning som målsägande under förundersökningen eller i en eventuell efterföljande rättegång. Det medför i sin tur att barnet inte har rätt till en särskild företrädare för barn eller ett målsägandebiträde (jfr 1 § lagen [1999:997] om särskild företrädare för barn och 1 § lagen [1988:609] om målsägandebiträde). Eftersom en vårdnadshavare i praktiken kan hindra ett barn från att höras under förundersökningen eller i rättegången innebär det att barnet får små möjligheter att komma till tals. Det medför i sin tur en klar risk för att barn som bevittnar brott i nära relationer inte uppmärksammas vid anmälningsupptagningen eller i den fortsatta utredningen. Detta är mindre förenligt med artiklar som slår fast att barn ska skyddas från alla former av fysiskt och psykiskt våld och att barn ska beredas möjlighet att höras. Att barnen inte synliggörs kan också få konsekvenser på såväl kort som lång sikt för dem, vilket är något som även utredningen och vissa remissinstanser särskilt Bland andra Brottsofferjouren och Jämställd- hetsmyndigheten pekar också på att en kriminalisering skulle bidra till ökad upptäckt av annan utsatthet hos barn. Det har i och för sig vidtagits åtgärder som medfört att skyddet för barn som utsätts för att bevittna brott har stärkts. exempelvis införts en särskild straffskärpningsgrund som innebär att det som en försvårande omständighet särskilt ska beaktas om ett brott varit ägnat att skada tryggheten eller tilliten hos ett barn i dess förhållande till en närstående person. Det har även införts en särskild rätt till brottsskade- ersättning som innebär att ett barn som bevittnar brott kan ha rätt till ersättning från staten. Vidare har det införts en bestämmelse som innebär att det i förundersökningsprotokollet ska antecknas om det funnits ett barn som har bevittnat brott och i så fall var barnet har befunnit sig. ansvar enligt socialtjänstlagen (2001:453) för barn som bevittnar brott har förtydligats (se bl.a. prop. Stärkt stöd och skydd för barn och unga). I likhet med anser dock regeringen att dessa åtgärder inte är tillräckliga. Möjligheten att få brottsskadeersättning är dessutom beroende av att de barn som bevittnar brott uppmärksammas vid anmälningsupptagningen eller i den fortsatta utredningen, vilket det i enlighet med det ovan sagda finns en klar risk för att de inte gör. Sammantaget finns det därför ett behov av ett förstärkt straffrättsligt skydd för barn som bevittnar brott i nära relation. Utredningen föreslår att det bör ske genom att det uttryckligen blir kriminaliserat att utsätta ett barn för att bevittna vissa brottsliga gärningar i en närståenderelation. De flesta remissinstanserna ställer sig bakom den Några remissinstanser, bland andra Justitiekanslern och , ifrågasätter dock om en kriminalisering är en effektiv åtgärd för att komma till rätta med problemet. Regeringen kan i och för sig instämma i att det behövs olika åtgärder som syftar till att öka skyddet för Inte minst har en viktig roll i det arbetet. enligt regeringens bedömning utgör inte det ett tillräckligt skäl från att avstå från en kriminalisering. En kriminalisering kan också, utöver att den ger ökade förutsättningar för att barns utsatthet uppmärksammas och ger dem större möjligheter att komma till tals, förväntas få en önskvärd Genom kriminaliseringen görs det ännu tydligare att samhället reagerar kraftfullt mot det oacceptabla och belagt skadliga i att utsätta barn för att bevittna exempelvis våld som begås mot deras nära Barns rätt att leva och växa upp utan att behöva bevittna våld i hemmet är ett särskilt skyddsvärt intresse. Det bör också i det sammanhanget beaktas att de insatser som kan tillhanda- hålla i första hand bygger på frivillighet och samtycke från vårdnads- Om en person förnekar att det finns problem med våld i hemmet och därför motsätter sig insatser från , finns det i praktiken begränsade möjligheter att sätta in sådana. Det har av bland andra framförts att det kan ifrågasättas om det alltid är för barnets bästa att tvingas vittna mot sina Regeringen har i och för sig förståelse för den invändningen. En sådan situation kan dock uppkomma om barnet utsätts för brott i en nära relation. Barnet blir i sådana fall målsägande och kommer att vittna mot en närstående, typfallet en förälder. Det faktum att barn som lever i hem där det förekommer våld kommer att uppmärksammas mer och Prop. 2020/21:170 få ett starkare straffrättsligt skydd väger, enligt regeringens mening, tyngre än den nackdel som det kan medföra att vittna mot en förälder eller annan närstående. Det finns inte heller någon skyldighet för ett barn att vittna mot en närstående. Vidare ska, vid alla avvägningar och bedömningar som görs i beslutsprocesser i mål och ärenden som rör barn, en bedömning göras av vad som är barnets bästa i det enskilda fallet. Det krävs således ett aktivt övervägande. Barnets liv och hälsa måste skyddas, men barnets integritet, rätt att uttrycka sin åsikt och rätt till inflytande måste även beaktas vid bedömningen av vad som är det enskilda barnets bästa i den aktuella situationen. Att barnets bästa ska bedömas och beaktas innebär att vid en avvägning av det enskilda barnets intresse mot andra intressen ska barnets intresse väga tungt, men det behöver inte vara avgörande. Det kan också finnas tillfällen då ett barn inte har förmåga att ge uttryck för sina åsikter. I sådana situationer måste barnets inställning, så långt det är möjligt, klarläggas på annat sätt. Som är inne på kan det faktum att barn hörs om sina upplevelser också bidra till att stärka bevisningen när det gäller grundbrottet. Det utgör dock inget självständigt skäl för bedömningen av om en kriminalisering bör ske eller inte. Mot ovanstående bakgrund instämmer regeringen, liksom en klar majoritet av remissinstanserna, i utredningens bedömning att det bör införas ett nytt brott som straffbelägger att utsätta ett barn för att bevittna våld eller vissa andra brottsliga handlingar i en nära relation. I det följande avsnittet redovisar regeringen sin bedömning av hur ett sådant särskilt brott bör utformas. Vissa remissinstanser framför synpunkter på andra närliggande frågor, såsom införandet av en särskild straffbestämmelse om misshandel av barn eller frågor om vårdnad. Dessa frågor har dock inte behandlats av utredningen och det finns således inte underlag för att överväga dem inom ramen för detta lagstiftningsärende. Regeringens förslag: En ny straffbestämmelse ska införas i brotts- Straffansvaret ska omfatta att utsätta ett barn för att bevittna vissa utpekade brott i 3, 4, 6 och 12 kap. . för straffansvar är att barnet är närstående eller tidigare närstående till gärningspersonen och den som utsätts för det bevittnade brottet. Utredningens förslag stämmer delvis överens med regeringens. Utredningen föreslår att också gärningspersonen och den som utsätts för det bevittnade brottet ska vara närstående till varandra och att det av lagtexten ska framgå att gärningen som bevittnas ska ha varit ägnad att skada barnets trygghet eller tillit i förhållande till någon av dessa personer. Det framgår inte uttryckligen av utredningens förslag till lagtext att även tidigare närstående omfattas. Utredningen föreslår inte heller någon uppräkning av de brott som det ska vara straffbelagt att utsätta ett barn för Remissinstanserna: En klar majoritet av remissinstanserna är positiva till införandet av en ny straffbestämmelse men däremot är remissutfallet 2020/21:170 blandat i fråga om utformningen av det nya brottet. avstyrker den utformning av straffbestämmelsen som utredningen föreslår med hänsyn till att den strider mot legalitetsprincipens obestämdhetsförbud och pekar bl.a. särskilt på avsaknaden av en uppräkning av de brott som det ska vara straffbelagt att bevittna. När det gäller närståenderelationerna ifrågasätter varför gärningspersonen och den som utsätts för grundbrottet måste vara närstående till varandra och anger som exempel att det får till följd att en ny partner inte omfattas av närståendekretsen men inte heller barnets farfar och morfar eller mamma och pappas nya sambo när dessa endast är närstående till barnet men inte till varandra. också närståendekravet och anger som exempel en f.d. partner som barnets förälder inte har bott tillsammans med. Inspektionen för vård och omsorg, Kriminalvården och för fram liknande synpunkter. anser att det väsentliga borde vara vilken relation barnet har till gärningspersonen och den som utsätts för grundbrottet och pekar särskilt på att förslaget inte omfattar situationen där föräldrarna är separerade och en förälder begår brott mot den andra förälderns nya Enligt myndigheten är det inte ovanligt att en förälder bråkar med den andra förälderns nya partner och att konflikter uppstår t.ex. i samband med överlämningen av barnen. anser att det bör räcka med att barnet är närstående till den som utsätts för grundbrottet. ECPAT pekar på att det med förslaget kommer finnas situationer som inte omfattas av ett barnfridsbrott men som likväl kan komma att påverka barnet på samma sätt som om brottet hade skett mellan närstående, exempelvis när en närstående exploateras inom människohandel. Plattformen Civila mot Människohandel lyfter fram liknande Både i och för fram att det är viktigt att kretsen av närstående inte blir för snäv med hänsyn till utsatthet i hederskontext. Flera remissinstanser, däribland , Hovrätten för , Justitiekanslern, , och (Juridiska institu- tionen), anser att lagtexten behöver förtydligas i fråga om närstående- Bland andra Hovrätten för pekar också särskilt på att utredningen avser att omfatta tidigare närstående men att detta inte framgår direkt av lagtexten. I fråga om uttrycket bevittna kan utifrån legalitets- principen ställa sig bakom att det uttrycket används, även om uppleva hade varit att föredra då barn kan påverkas av våldet även om de inte sett eller hört handlingen utan enbart sett konsekvenserna av den. en extensiv tolkning av begreppet för att omfatta flera former av psykiskt efterfrågar ett förtydligande av betydelsen av att se och höra i relation till möjligheterna att förstå, såsom fallet med små barn och barn med intellektuella funktionsnedsättningar. särskilt på att barn med intellektuella funktionsnedsättningar kan vara särskilt utsatta och att det är viktigt att straffansvar kan komma i fråga även om barnet inte kan uttrycka eller visa på vilket sätt upplevelsen av våldet har påverkat barnet. Inspektionen för vård och omsorg framför att tillämp- ningsområdet kan behöva vidgas för att åstadkomma ett reellt skydd, exempelvis om en förälder sätter barnet i ett annat rum med hörlurar på. ECPAT och () för fram liknande synpunkter. Kvinno- och tjejjouren i , i och för kvinnojourer och tjejjourer i anser att det i stället bör handla om risken för att ett barn utsätts för att bevittna våld. Justitiekanslern är tveksam till att i ett straffbud ge begreppet bevittna en vidare betydelse än enligt vanligt språkbruk. Flera remissinstanser, bland andra Barnens rätt i samhället, Rädda barnen, (Nationellt centrum för kvinnofrid) och , anser att det i stället för att bevittna våld borde handla om att uppleva våld. Barnens rätt i samhället pekar särskilt på att begreppet bevittna gör att barn som utarbetar en strategi för att undvika att se eller höra våldet, men som ändå förstår att något inträffar, inte får något skydd av straffbestämmelsen. När det gäller vilka gärningar som det ska vara straffbara att utsätta ett barn för att bevittna efterfrågar en precisering av vilka brott som ska kunna utgöra ett grundbrott. och anser att definitionen av grundbrottet är mycket vag och svårtillämpad. De anser vidare att det av straffbestämmelsen uttryckligen bör framgå vilka brott som kan bevittnas och att inga oaktsamhetsbrott borde ingå. Även för fram att det kan finnas skäl att överväga att ange grundbrotten i lagtexten i likhet med övriga fridsbrott. () anser att lagtexten bör förtydligas för att uppfylla kravet på förutsebarhet. ECPAT vill särskilt lyfta fram att olika former av sexuellt våld som begås av föräldrar mot syskon bör omfattas. I fråga om förhållandet mellan grundbrottet och bevittnandebrottet anser Hovrätten för att det bör övervägas om en ordning där grundbrottet och bevittnandet prövas i olika rättegångar kan stå i strid med förbudet i 30 kap. 9 § mot att pröva samma gärning . Justitiekanslern framför att det kan uppstå betydande tillämpningsproblem i fråga om brottskonkurrens bl.a. i förhållande till den befintliga straffskärpningsgrunden och i de fall när grundbrottet och bevittnandet inte prövas i samma rättegång. efterfrågar klargörande av olika frågor rörande brottskonkurrens, bl.a. att en och samma gärning kan utgöra brott mot två målsägande och barnfridsbrottets förhållande till fridskränkningsbrotten. framför att en översyn av åtalsreglerna kan behöva göras, beroende på den slutliga avgränsningen av barnfridsbrottet. för fram en liknande synpunkt. ser positivt på att det föreslagna brottet kommer att omfattas av skyndsamhetskravet i förundersökningskungörelsen men anser att det kan leda till svårigheter eftersom grundbrottet i de flesta fall inte kommer att ha samma skyndsamhetskrav. framför att det kan bli svårt att iaktta den föreskrivna tidsfristen eftersom grundbrottet och barnfridsbrottet kommer behöva utredas parallellt. Liknande synpunkter förs även fram av bland andra Myndigheten för familjerätt och föräldraskapsstöd och . Skälen för regeringens förslag Utredningens förslag och hur det har mottagits av remissinstanserna Utredningen föreslår att straffansvaret ska täcka den som begår en brottslig gärning mot en närstående person, om gärningen bevittnas av ett barn och är ägnad att skada barnets trygghet eller tillit i förhållande till någon av dessa personer. En klar majoritet av remissinstanserna är positiva till införandet av en ny straffbestämmelse men däremot är remissutfallet blandat i fråga om utformningen av det nya brottet. Vissa godtar utformningen av det medan andra riktar kritik mot brottets föreslagna räckvidd och anser att den bör inskränkas eller utvidgas. I det följande redovisar regeringen sin bedömning av hur brottet bör utformas. Regeringen återkommer i avsnitt 4.4 till frågorna om brottsbeteckning, gradindelning och straffskala. Relationen mellan barnet, gärningspersonen och offret för grundbrottet Den första frågan är vilken relation som bör finnas mellan barnet, den som begår det brott som bevittnas (gärningspersonen) och den som utsätts för det brottet (offret för grundbrottet). I den delfrågan gör utredningen bedömningen att det för straffansvar bör vara en förutsättning att barnet har en närståenderelation både till gärningspersonen och offret för grundbrottet och att de i sin tur ska vara närstående till varandra. Flertalet remissinstanser godtar utredningens förslag till avgränsning. Några remissinstanser anser dock att den föreslagna avgränsningen är för snäv. Till exempel ifrågasätter och kravet på att gärningspersonen och offret för grundbrottet måste vara närstående till varandra och lyfter särskilt fram exemplet när föräldrarna är separerade och en förälder begår brott mot den andra förälderns nya partner. pekar även på att det inte är ovanligt att en förälder bråkar med den andra förälderns nya partner och att konflikter kan uppstå, exempelvis i samband med överlämning av barnet. Enligt myndigheten borde det väsentliga vara vilken relation barnet har till gärningspersonen och offret för grundbrottet då syftet med lagstiftningen är att stärka barnens ställning. Några enstaka remissinstanser anser att det borde vara tillräckligt att barnet är närstående till antingen gärningspersonen eller offret för grundbrottet. Att bevittna ett brott, särskilt som barn, kan vara skrämmande oavsett vilken relation den som bevittnar det har till den som begår det eller till den som det begås mot. Det skulle dock, enligt regeringens mening, vara att föra det för långt att mer allmänt straffbelägga att begå ett brott inför ett barn. Att en förälder blir slagen av en för barnet okänd gärningsperson inför sitt barn bör således inte omfattas. Kriminaliseringen bör i stället, i enlighet med utredningens avsikt, avgränsas så att den träffar de mer vanligt förekommande fallen av bevittnande där risken för att barnet far illa är särskilt stor. Enligt den forskning som redovisas av utredningen är det särskilt skadligt för ett barn att bevittna våld eller andra angrepp av och mot en förälder eller annan omsorgsperson, som t.ex. en bonusförälder (se avsnitt 4.1). I dessa fall kan nämligen barnet uppleva att han eller hon förlorar båda sina föräldrar, eller andra omsorgspersoner, genom att den ena blir en skrämmande gärningsperson och den andra blir ett offer som har svårigheter att skydda sig själv eller barnet. Mot denna bakgrund har regeringen i och för sig viss förståelse för den avgränsning som utredningen gör när den föreslår att det ska uppställas ett krav på att gärningspersonen och offret för grundbrottet ska vara närstående till varandra. Men som och påpekar medför ett krav på att gärningspersonen och offret för grundbrottet måste vara närstående till varandra att vissa bevittnandesituationer, såsom när föräldrarna är separerade och en förälder begår brott mot den andra förälderns nya partner, faller utanför det straffbara området även när barnet har en mycket nära relation till bonusföräldern. Regeringen anser att detta inte är tillfredsställande, särskilt mot bakgrund av den forskning som redovisats ovan. Det skulle nämligen medföra att fall där ett barn uppenbart riskerar att ta skada faller utanför tillämpningsområdet. Regeringen instämmer också i synsätt att det vid avgränsningen av straffansvaret bör fästas större vikt vid barnets relation till gärningspersonen och offret för grundbrottet än vad dessa personer har för relation till varandra. Precis som vissa remissinstanser lyfter fram medför även ett borttaget krav på en närståenderelation mellan gärningspersonen och offret för grundbrottet att brott som ett barn kan utsättas för att bevittna i en hederskontext omfattas i större utsträckning. Att ta bort närståendekravet mellan gärningspersonen och offret för grundbrottet, och enbart ha kvar kravet på att barnet ska vara närstående till dessa personer, bedöms inte medföra att tillämpningsområdet blir alltför vitt. Sammanfattningsvis gör regeringen därför bedömningen att det inte bör uppställas något krav på att gärningspersonen och offret för grundbrottet är närstående till varandra, utan det bör vara tillräckligt att barnet är närstående till dessa två personer. Detta bör, som bland andra Hovrätten för föreslår, uttryckligen framgå av lagtexten. Vem ska anses som närstående till barnet? Det finns ingen enhetlig definition i av vad som avses med närstående. Vilka som ska ingå i en närståendekrets beror på konstruktionen av brottstypen och dess syfte. Regeringen instämmer, liksom alla remissinstanser, i utredningens bedömning att det är lämpligt att viss ledning bör hämtas från hur närstående förstås i straffbestämmelsen om grov fridskränkning och grov kvinnofridskränkning, men att bedömningen måste göras utifrån barnets perspektiv (jfr prop. 1997/98:55 Kvinnofrid s. 132). Utifrån barnets perspektiv kan gärningspersonen och offret för grundbrottet vara närstående till barnet om de t.ex. är barnets föräldrar, nya partners till barnets föräldrar, barnets syskon eller bonussyskon.