prop · H9031d11 · 2021-09-20 00:00:00 — Det ska vid denna beräkning i första hand bortses från inkomst av annat förvärvsarbete. För hel graviditetspenning motsvarar ersättningsnivån beräkningsunderlaget för sjukpenning på normalnivån enligt 28 kap. 7 § 1 grundat på en sjukpenninggrundande inkomst beräknad enligt första och andra styckena. I paragrafen regleras hur graviditetspenning på sjukpenningnivån beräknas. Ändringen i första stycket första strecksatsen är en konsekvens av ändringen i 25 kap. 5 §. gäller att inkomsttaket i 25 kap. 5 § inte ska tillämpas vid beräkning av graviditetspenning. Övervägandena finns i avsnitt 3.9. 25 § När föräldrapenning ska lämnas på sjukpenningnivån ska ersättningen beräknas enligt bestämmelserna om sjukpenning på normalnivån och sjukpenninggrundande inkomst i 25, 26 och 28 kap., med undantag av bestämmelserna i –25 kap. 5 § om bortseende från inkomst av anställning och annat förvärvsarbete överstigande 10,0 prisbasbelopp, –26 kap. 19–22 §§ om beräkning i vissa fall, –28 kap. 7 § 2 om beräkningsunderlaget för sjukpenning på fortsättningsnivån, och 2021/22:1 Utgiftsområde 10 –28 kap. 12–18 §§ om arbetstidsberäknad sjukpenning. 27 § Om en förälders sjukpenninggrundande inkomst har sänkts sedan den tid som avses i 26 kap. 15 § (SGI-skyddad tid för föräldraledighet) har gått ut, ska föräldrapenningen till dess att barnet fyller beräknas lägst på grundval av 1.den sjukpenninggrundande inkomst som gällde innan sänkningen skedde, eller 2.den högre inkomst som löneavtal därefter föranleder. Första stycket gäller all föräldrapenning som lämnas till föräldern, när han eller hon avstår från förvärvsarbete för vård av barn som anges där. Skulle den sjukpenninggrundande inkomsten som gällde innan sänkningen skedde ha överstigit 10,0 prisbasbelopp, om inkomsten alltjämt hade beräknats utan begränsningen i 25 kap. 5 § andra stycket första meningen, tillämpas det beräkningssätt som anges i 26 §. 30 § Har efter tid som avses i 26 kap. 15 § (SGI-skyddad tid för föräldraledighet) sänkning inte skett av den sjukpenninggrundande inkomst som avses i 25 kap. på grund av att den årliga inkomsten överstiger 10,0 prisbasbelopp, gäller i tillämpliga delar bestämmelserna i 25–29 §§. Bestämmelserna i 12 kap. 25, 27 och 30 §§ reglerar beräkning av föräldrapenning på sjukpenningnivån. Bestämmelserna ändras som en konsekvens av ändringen i 25 kap. 5 §. Ändringarna påverkar inte hur föräldrapenning beräknas. Övervägandena finns i avsnitt 3.9. 33 § Tillfällig föräldrapenning beräknas enligt bestämmelserna om sjukpenning på normalnivån och sjukpenninggrundande inkomst i 25–28 kap. samt 34–38 §§ i detta kapitel, dock med undantag av bestämmelserna i –25 kap. 5 § om bortseende från inkomst av anställning och annat förvärvsarbete överstigande 10,0 prisbasbelopp, –27 kap. 27 §, 27 a § och 28 b § första stycket om karensavdrag och karensdagar, –27 kap. 29–33 a §§ om karenstid, och –28 kap. 7 § 2 om beräkningsunderlag för sjukpenning på fortsättningsnivån. Vid beräkning av tillfällig föräldrapenning ska det vid beräkningen av den sjukpenninggrundande inkomsten bortses från inkomst av anställning och annat förvärvsarbete till den del summan av dessa inkomster överstiger 7,5 prisbasbelopp. Det ska vid denna beräkning i första hand bortses från inkomst av annat förvärvsarbete. För hel tillfällig föräldrapenning motsvarar ersättningsnivån förälderns beräkningsunderlag för sjukpenning på normalnivån enligt 28 kap. 7 § 1 grundat på en sjukpenninggrundande inkomst beräknad enligt första och andra styckena (beräkningsunderlaget). I paragrafen finns föreskrifter om hur tillfällig föräldrapenning på sjukpenningnivån beräknas. Ändringen i första stycket första strecksatsen är en konsekvens av ändringen i 25 kap. 5 §. gäller att inkomsttaket i 25 kap. 5 § inte ska tillämpas vid beräkning av tillfällig föräldrapenning. Övervägandena finns i avsnitt 3.9. 2021/22:1 Utgiftsområde 10 5 § När sjukpenninggrundande inkomst beräknas ska inkomst av anställning och inkomst av annat förvärvsarbete var för sig beräknas och avrundas till närmast lägre hundratal kronor. Vid beräkningen ska det bortses från inkomst av anställning och inkomst av annat förvärvsarbete till den del summan av dessa överstiger 10,0 prisbasbelopp. Det ska därvid i första hand bortses från inkomst av annat förvärvsarbete. I paragrafen finns en avrundningsregel och ett inkomsttak för beräkningen av sjukpenninggrundande inkomst. Ändringen i andra stycket innebär att taket vid beräkning av sjukpenninggrundande inkomst höjs från 8,0 till 10,0 prisbasbelopp. Den sjukpenninggrundande inkomsten ligger till grund för beräkning av bl.a. sjukpenning, rehabiliteringspenning, smittbärarpenning och närståendepenning (jfr 24 kap. 2 och 3 §§). Övervägandena finns i avsnitt 3.9. 27§ För en försäkrad som avses i 26 § ska den sjukpenninggrundande inkomsten beräknas på grundval av lönen närmast före pensionsavgången. Om den försäkrade inte har för avsikt att förvärvsarbeta i samma omfattning som tidigare, ska den sjukpenninggrundande inkomsten beräknas på grundval av den inkomst han eller hon kan antas få av arbete som svarar mot arbetsutbudet. Vid beräkningen ska det iakttas att den sjukpenninggrundande inkomsten inte får överstiga 10,0 prisbasbelopp. Vid beräkningen ska den försäkrades inkomst minskas med tjänstepensionen. Minskningen får dock inte leda till att en försäkrad som är endast delvis arbetslös får lägre sjukpenninggrundande inkomst än om beräkningen skulle ha gjorts enligt 25 §. 31 § Omräkningen ska göras med den procentuella förändringen i det allmänna prisläget räknad från det senast fastställda talet för konsumentprisindex jämfört med motsvarande tal . En omräkning som innebär en sänkning av den sjukpenninggrundande inkomsten ska inte beaktas. Den sjukpenninggrundande inkomsten får aldrig fastställas till ett belopp som överstiger 10,0 prisbasbelopp. Bestämmelserna reglerar beräkning och omräkning av den sjukpenninggrundande inkomsten i vissa situationer. Bestämmelserna ändras som en konsekvens av ändringen i 25 kap. 5 §. Övervägandena finns i avsnitt 3.9. 1 § I detta kapitel finns bestämmelser om –rätten till sjukpenning i 2–8 §§, –samordning med sjuklön i 9 §, –sjukpenning för anställda och vissa andra vid kortare sjukdomsfall, m.m. i 10–16 a §§, –sjukanmälan i 17 och 18 §§, –ersättningsnivåer i 19 §, –förmånstiden och karens i 20–38 §§, 2021/22:1 Utgiftsområde 10 –allmänt högriskskydd i 39 och 39 a §§, –särskilt högriskskydd i 40–44 §§, –förmånsnivåer och arbetsförmåga i 45 §, –bedömning av arbetsförmågans nedsättning (rehabiliteringskedjan) i 46–55 b §§, och –arbetsgivarinträde m.m. i 56–61 §§. Paragrafen upplyser om innehållet i 27 kap. I tredje strecksatsen införs en hänvisning till den nya 16 a §. 16 a § Med behovsanställd avses i detta kapitel en försäkrad som vid behov kallas in för att arbeta i en tidsbegränsad anställning eller som är anställd för att arbeta vid behov. Sjukpenning till en försäkrad i egenskap av behovsanställd lämnas i sjukperioden endast under förutsättning att det kan antas att den försäkrade skulle ha förvärvsarbetat om han eller hon inte hade varit sjuk. Paragrafen, som är ny, reglerar den försäkrades rätt till sjukpenning i egenskap av behovsanställd. Bestämmelsen hindrar inte att den behovsanställde kan ha rätt till sjukpenning på annan grund, t.ex. i egenskap av anställd (se nedan). Det finns ingen vedertagen arbetsrättslig definition av vad som avses med en behovsanställning. I första stycket definieras dock vad som avses med begreppet behovsanställd vid tillämpning av bestämmelserna om sjukpenning i 27 kap. Med behovsanställd avses enligt bestämmelsen en försäkrad som vid behov kallas in för att arbeta i en tidsbegränsad anställning eller som är anställd för att arbeta vid behov. Att ”vid behov kallas in för att arbeta i en tidsbegränsad anställning” tar bl.a. sikte på sådana företeelser som brukar benämnas dag-för-dag-anställning, timanställning, anställning enstaka dagar eller SMS-anställning. Den försäkrade har i dessa fall varken rättighet eller skyldighet att arbeta utan att en överenskommelse görs med arbetsgivaren i varje enskilt fall om en tidsbegränsad anställning. Mellan arbetsperioderna finns inget anställningsförhållande. Det centrala för behovsanställningar av detta slag är att det är arbetsgivarens behov av att få arbete utfört som är styrande. Som ett exempel på behovsanställning kan nämnas s.k. intermittent anställning. Kännetecknande för en sådan anställning anses normalt vara a) att arbetstagaren endast arbetar kortare perioder i taget, b) att arbetstagaren endast arbetar på kallelse från arbetsgivaren, c) att det är ett nytt anställningsförhållande vid varje arbetstillfälle, d) att tiden mellan arbetstillfällena inte räknas som anställningstid och e) att arbetstagaren har möjlighet att säga nej till arbete. Utanför begreppet behovsanställning faller exempelvis vikariat och andra tidsbegränsade anställningar som pågår . Man kan i dessa fall inte anse att arbetstagaren ”kallas in” för att utföra arbete. Det får ytterst avgöras i rättstillämpningen vad som ska anses innefattas i begreppet behovsanställning. Med ”anställd för att arbeta vid behov” avses att den försäkrade har en anställning (antingen tills vidare eller ) men inget fastlagt arbetstidsmått. Det finns således i dessa fall i grunden ett bindande avtal om anställning mellan arbetsgivaren och arbetstagaren. Enligt andra stycket lämnas sjukpenning till en försäkrad i egenskap av behovsanställd i sjukperioden endast under förutsättning att det kan antas att den försäkrade skulle ha förvärvsarbetat om han eller hon inte hade varit sjuk. Bestämmelsen är tillämplig . Eftersom sjukpenning är en dagersättning görs bedömningen enligt bestämmelsen dag för dag i sjukperioden. 2021/22:1 Utgiftsområde 10 Kravet i bestämmelsen gäller för samtliga behovsanställda, dvs. såväl för försäkrade som vid behov kallas in för att arbeta i en tidsbegränsad anställning som för försäkrade som är anställda för att arbeta vid behov. En försäkrad som vid behov kallas in för att arbeta i en tidsbegränsad anställning är rent faktiskt arbetslös under tid då det inte finns någon överenskommelse om att utföra arbete. Om det kan antas att den försäkrade skulle ha förvärvsarbetat om han eller hon inte hade blivit sjuk men saknar avtal om anställning för tiden i fråga, kan han eller hon enligt bestämmelsen ha rätt till sjukpenning i egenskap av behovsanställd under sjukperiodens första . Den nya bestämmelsen i 49 b § första stycket reglerar hur arbetsförmågan ska bedömas i dessa fall (se kommentaren till den bestämmelsen). Om den behovsanställde har en överenskommelse om att utföra arbete för en särskilt angiven tid (t.ex. inbokade arbetspass) behandlas han eller hon som anställd och omfattas av bestämmelserna i 46–49 §§ om bedömning av arbetsförmåga i rehabiliteringskedjan (se 49 c §). Om det inte kan antas att den behovsanställde skulle ha förvärvsarbetat om han eller hon inte hade blivit sjuk under sjukperiodens första kan den behovsanställde i stället ha rätt till sjukpenning på samma sätt som gäller för den som är arbetslös. Arbetsförmågan prövas då mot sådant förvärvsarbete som är normalt förekommande på arbetsmarknaden från och med i sjukperioden (jfr prop. 2007/08:136 s. 59). i sjukperioden bedöms arbetsförmågan för en behovsanställd försäkrad mot sådant förvärvsarbete som är normalt förekommande på arbetsmarknaden oavsett om han eller hon skulle ha förvärvsarbetat om sjukfallet inte hade inträffat (se 49 b § andra stycket). Om den behovsanställde omfattas av en överenskommelse om att utföra arbete under en särskilt angiven tid gäller dock de vanliga bestämmelserna om bedömning av arbetsförmåga för anställda i 46–49 §§, vilket innebär att bedömningen mot sådant förvärvsarbete som är normalt förekommande på arbetsmarknaden som utgångspunkt ska göras efter dag 180 i sjukperioden (jfr den nya 49 c § samt 48 och 49 §§). ”Kan antas” är ett lägre beviskrav än styrkt, sannolikt och övervägande skäl. Beviskravet innebär att det vid en sammantagen bedömning ska framstå som troligt att den försäkrade skulle ha förvärvsarbetat i behovsanställningen om han eller hon inte hade blivit sjuk. Den försäkrade behöver således inte visa att han eller hon hade ett inbokat arbetspass under den aktuella sjukdagen. bör göra en helhetsbedömning av omständigheterna i ärendet och kan därvid behöva beakta bl.a. arbetsgivarens inställning och hur den försäkrade har arbetat närmast före sjukfallet. Vid behandlingen av 11 § ansåg socialförsäkringsutskottet att det vid bedömningen i regel är tillräckligt med en jämförelseperiod som sträcker sig 1–3 månader tillbaka i tiden (bet. 1999/00:SfU12 s. 8). Motsvarande bör gälla vid bedömningen enligt 16 a §. I 10–16 §§ finns bestämmelser med krav på att den försäkrade ska ha avstått från förvärvsarbete för att vara berättigad till sjukpenning. Om det inte kan utredas hur den försäkrade skulle ha förvärvsarbetat under sjukperiodens första gäller enligt 11 § att sjukpenning får lämnas efter vad som kan anses skäligt med ledning av hur den försäkrade har förvärvsarbetat före sjukperioden, om det kan antas att den försäkrade skulle ha förvärvsarbetat i motsvarande omfattning under de första Bestämmelsen är en specialreglering för behovsanställda under sjukperiodens första och infördes för att förbättra försäkringsskyddet för försäkrade med korta anställningar och tillfälliga uppdrag (se prop. 1999/2000:95 s. 17). Av 28 kap. 5 § första stycket 1 framgår att sjukpenning enligt 27 kap. 11 § arbetstidsberäknas. Från och med dag 15 i sjukperioden lämnas i stället 2021/22:1 Utgiftsområde 10 kalenderdagsberäknad sjukpenning till en behovsanställd försäkrad enligt huvudregeln i 28 kap. 3 §. Övervägandena finns i avsnitt 3.11.3. 46 § Vid bedömningen av om arbetsförmågan är nedsatt ska det beaktas om den försäkrade på grund av sjukdomen inte kan utföra sitt vanliga arbete eller annat lämpligt arbete som arbetsgivaren tillfälligt erbjuder honom eller henne. Om den försäkrade på grund av sjukdomen behöver avstå från förvärvsarbete under minst en fjärdedel av sin normala arbetstid en viss dag, ska hans eller hennes arbetsförmåga anses nedsatt i minst motsvarande grad . Vid bedömningen av i vilken omfattning arbetsförmågan är nedsatt enligt 45 § 2–4 gäller att arbetstiden ska minskas i motsvarande grad, eller, om arbetstiden förläggs på ett annat sätt, att arbetstidens förläggning inte får försämra möjligheterna till återgång i arbete. Paragrafen reglerar hur den försäkrades arbetsförmåga ska bedömas i ärenden om sjukpenning. Tredje stycket är nytt. Bestämmelsen behandlar förutsättningarna för att lämna partiell sjukpenning till en deltidssjukskriven försäkrad. Rätten till sjukpenning vid deltidssjukskrivning förutsätter som huvudregel att den försäkrade minskar sin normala arbetstid i motsvarande mån . En annan förläggning av arbetstiden har krävt att arbetstidsförläggningen syftar till att ta till vara den arbetsförmåga som den försäkrade har och är medicinskt motiverad (se avgörandet HFD 2011 ref. 30). Genom tredje stycket utökas möjligheten att lämna sjukpenning när arbetstiden är förlagd på ett annat sätt än genom en jämn reducering . Bestämmelsen innebär att arbetstiden ska minskas i motsvarande grad, eller, om arbetstiden förläggs på ett annat sätt, att arbetstidens förläggning inte får försämra möjligheterna till återgång i arbete. Det uppställs således inte längre något krav på att arbetstidens förläggning måste vara medicinskt motiverad. Om arbetstidens förläggning försämrar möjligheterna till återgång i arbete, ska den dock inte ligga till grund för partiell sjukpenning. Så kan vara fallet om arbetstidens förläggning påverkar den försäkrades hälsotillstånd negativt eller motverkar rehabiliteringen. En bedömning måste alltid göras utifrån förhållandena i det enskilda fallet. En sökande av en förmån ska som utgångspunkt visa att han eller hon uppfyller förutsättningarna för att erhålla denna. Den försäkrade har således att visa de omständigheter som talar för att arbetstidens förläggning inte försämrar möjligheterna till återgång i arbete. I normalfallet torde det vara tillräckligt att den försäkrade lämnar in ett läkarintyg där en sådan bedömning har gjorts. har enligt 110 kap. 13 § en skyldighet att se till att ärendet blir utrett i den omfattning som dess beskaffenhet kräver (jfr prop. 2008/09:200 s. 554 f. och avgörandet RÅ 2010 ref. 120). Vid en annan förläggning av arbetstiden än genom en jämn reducering behöver bedömningen av om arbetets omfattning är högre än vad som kan tillåtas i förhållande till sjukskrivningens omfattning göras utifrån (bedömningsperiod). I flertalet fall torde bedömningen kunna göras utifrån en period om . När det finns skäl för det i det enskilda fallet bör bedömningen dock kunna göras utifrån . Sådana skäl kan exempelvis hänga samman med sjukdomens art, den försäkrades arbetsförhållanden, kommunikationer och restidens längd (jfr avgörandena FÖD 1986:11 och HFD 2011 ref. 30). Bestämmelsen innebär t.ex. att en fjärdedels sjukpenning skulle kunna lämnas för i bedömningsperioden vid en förläggning av arbetstiden som innebär att den 2021/22:1 Utgiftsområde 10 försäkrade under en arbetsvecka arbetar , och inte arbetar alls . Förutsättningen för detta är att den försäkrades arbetsförmåga anses vara nedsatt med minst en fjärdedel sett till hela bedömningsperioden. Övervägandena finns i avsnitt 3.11.3. 48 § Från och med den tidpunkt då den försäkrade har haft nedsatt arbetsförmåga ska det dessutom beaktas om den försäkrade har sådan förmåga att han eller hon kan försörja sig själv genom 1.sådant förvärvsarbete som är normalt förekommande på arbetsmarknaden, eller 2.annat lämpligt arbete som är tillgängligt för honom eller henne. Vid bedömningen tillämpas 47 § andra stycket. Den försäkrades arbetsförmåga ska, trots det som sägs i första stycket, från och med den tidpunkt då han eller hon har haft nedsatt arbetsförmåga bedömas enligt 46 och 47 §§ om 1.övervägande skäl talar för att den försäkrade kan återgå till arbete som avses i 46 och 47 §§ före den tidpunkt då han eller hon har haft nedsatt arbetsförmåga , 2.det finns särskilda skäl som grundas på att den försäkrade kan förväntas återgå till arbete som avses i 46 och 47 §§ före den tidpunkt då han eller hon har haft nedsatt arbetsförmåga , eller 3.det kan anses oskäligt att bedöma den försäkrades arbetsförmåga enligt första stycket. I paragrafen regleras hur bedömningen av arbetsförmågan ska göras i ärenden om sjukpenning när den försäkrade har haft nedsatt arbetsförmåga . I det oförändrade första stycket anges huvudregeln för hur arbetsförmågan ska bedömas efter dag 180 i sjukperioden. I tredje stycket regleras undantagen från första stycket (se prop. 2020/21:78). Om något av undantagen är tillämpligt ska den försäkrades arbetsförmåga inte bedömas enligt första stycket utan enligt 46 och 47 §§. Ändringen av bestämmelsens tredje stycke innebär att det införs ytterligare ett undantag genom en ny andra punkt. Enligt punkten ska den försäkrades arbetsförmåga bedömas enligt 46 och 47 §§, om det finns särskilda skäl som grundas på att den försäkrade kan förväntas återgå till arbete som avses i de angivna paragraferna före den tidpunkt då han eller hon har haft nedsatt arbetsförmåga . Om det inte finns övervägande skäl för återgång till arbete hos arbetsgivaren senast dag 365 i sjukperioden enligt första punkten kan prövningen enligt första stycket ändå skjutas upp om särskilda skäl talar för en återgång till sådant arbete senast den dag då arbetsförmågan varit nedsatt . Andra punkten kan tillämpas när som helst från och med dag 181 i sjukperioden. Den nuvarande andra punkten blir genom ändringen tredje punkten i stycket. En redaktionell ändring görs även i nämnda punkt. För att göra ett undantag på grund av särskilda skäl ska det finnas stor sannolikhet att den försäkrade kan återgå i arbete hos arbetsgivaren senast dag 550 i sjukperioden (jfr prop. 2007/08:136 s. 68 f.). Detta innebär att det mot bakgrund av det medicinska underlaget eller utredningen i övrigt ska finnas en välgrundad anledning att anta att återgången kan ske senast dag 550 i sjukperioden och det ska finnas en tidsplan för när så förväntas kunna ske. Prognosen för återgång i arbete måste vara tydlig. Särskilda skäl kan finnas vid alla typer av diagnoser. Det förhållandet att en diagnos är diffus innebär inte i sig att det inte kan finnas särskilda skäl. I de fall det finns begränsad kunskap om sjukdomens läkningsförlopp, som exempelvis gällande post- 2021/22:1 Utgiftsområde 10 covid, kan t.ex. betydande framsteg i den enskildes medicinska rehabilitering tala för att kravet på särskilda skäl är uppfyllt. En bedömning måste göras i varje enskilt fall. Övervägandena finns i avsnitt 3.11.3. 49 § Från och med den tidpunkt då den försäkrade har haft nedsatt arbetsförmåga ska det beaktas om han eller hon har sådan förmåga som avses i 48 § första stycket. Vid bedömningen tillämpas 47 § andra stycket. Den försäkrades arbetsförmåga ska, trots det som sägs i första stycket, från och med den tidpunkt då han eller hon har haft nedsatt arbetsförmåga bedömas enligt 46 och 47 §§ om 1.det finns särskilda skäl som grundas på att den försäkrade kan förväntas återgå till arbete som avses i 46 och 47 §§ före den tidpunkt då han eller hon har haft nedsatt arbetsförmåga , eller 2.det kan anses oskäligt att bedöma den försäkrades arbetsförmåga enligt 48 § första stycket. I paragrafen regleras hur bedömningen av arbetsförmågan ska göras i ärenden om sjukpenning när den försäkrade har haft nedsatt arbetsförmåga . Enligt första styckets hittillsvarande lydelse ska en prövning av arbetsförmågan efter dag 365 i sjukperioden göras på det sätt som anges i 48 § första stycket, om det inte kan anses oskäligt. Genom en ändring i första stycket flyttas det angivna undantaget vid oskälighet till det nya tredje stycket. I tredje stycket regleras undantagen från första stycket. Om något av undantagen är tillämpligt ska den försäkrades arbetsförmåga inte bedömas enligt 48 § utan enligt 46 och 47 §§. Enligt första punkten ska den försäkrades arbetsförmåga bedömas enligt 46 och 47 §§, om det finns särskilda skäl som grundas på att den försäkrade kan förväntas återgå till arbete som avses i de angivna paragraferna före den tidpunkt då han eller hon har haft nedsatt arbetsförmåga . Bestämmelsen motsvarar den nya 48 § tredje stycket andra punkten (se kommentaren till den paragrafen). Bestämmelsen i andra punkten har flyttats från första stycket (jfr kommentaren till det stycket). Ändringen är endast redaktionell. Övervägandena finns i avsnitt 3.11.3. 49 a § Om den försäkrades vård eller rehabilitering har försenats på grund av effekter av sjukdomen covid-19 och övervägande skäl talar för att han eller hon kan förväntas återgå i sitt vanliga arbete i samma omfattning som före sjukfallet när vården eller rehabiliteringen har slutförts, gäller inte bestämmelserna om bedömning av arbetsförmågans nedsättning i 48 och 49 §§. För en försäkrad som är arbetstagare ska annat tillgängligt arbete hos arbetsgivaren likställas med den försäkrades vanliga arbete. För tid efter det att vården eller rehabiliteringen har slutförts gäller dock 48 och 49 §§. En försening av vård eller rehabilitering ska anses vara orsakad av effekter av sjukdomen covid-19, om inte utredningen i ärendet visar något annat. Paragrafen är ny och innehåller undantag från bestämmelserna om bedömning av arbetsförmågan i 48 och 49 §§. Bestämmelserna i paragrafen har funnits i förordningen (2020:711) om undantag från vissa bestämmelser om sjukpenning med anledning av sjukdomen covid-19. Bestämmelsernas ordalydelse har inte ändrats. Paragrafen gäller för alla försäkrade som har ett förvärvsarbete, dvs. för såväl arbetstagare som egenföretagare. Om 48 och 49 §§ inte gäller, ska arbetsförmågan i stället bedömas enligt 46 och 47 §§.