prop · H80396 · 2021-03-02 00:00:00 — I artikel 44.1 i och rådets förordning (EU) nr 952/2013 av om fastställande av en tullkodex för unionen (unionstullkodexen) anges det exempelvis att en enskild ska ha rätt att överklaga ett beslut som har fattats av tullmyndigheten och att en enskild som inte erhållit ett beslut inom den gällande tidsgränsen också ska ha rätt att överklaga. Av de tre bestämmelserna om dröjsmålstalan som finns i yrkeskvalifikationsdirektivet följer i stället att det är beslutet eller 2020/21:96 underlåtenheten att meddela beslut eller avsaknaden av ett beslut som ska kunna överklagas. Vid genomförandet av unionstullkodexen anförde regeringen att det var förenligt med artikel 44.1 att skjuta upp den materiella domstolsprövningen så länge rätten att överklaga inte begränsades (prop. 2015/16:79 s. 138). Av lydelsen i de relevanta artiklarna i yrkeskvalifikationsdirektivet är det dock tydligare än i unionstullkodexen att rätten att väcka talan avser själva dröjsmålet och inte en rätt till materiell domstolsprövning så snart tidsgränserna löpt ut. En parallell kan även göras med den form av dröjsmålstalan som regleras i artikel 265 i EUF- fördraget (se avsnitt 5.1.1). prövning begränsas till att formellt fastställa om institutionens passivitet strider mot fördragets bestämmelser. Fördragets dröjsmålstalan medför därför ingen rätt till materiell domstolsprövning. Även vid bifall av en sådan talan är det den ansvariga institutionen som ska fatta beslut i sak. I detta avseende kan en jämförelse också göras med de andra dröjsmålsinstitut som förekommer inom sekundärrätten, nämligen bestämmelser om tyst beviljande eller fiktivt avslag (se avsnitt 5.1.3). Om avsikten i fråga om dröjsmålstalan enligt yrkeskvalifikationsdirektivet hade varit att ge den sökande en rätt att få sin talan prövad i sak så snart tidsgränsen har löpt ut, är det rimligt att dröjsmålsinstitutet fiktivt avslag skulle ha använts i stället för dröjsmålstalan. Modellen i förvaltningslagen tillgodoser inte fullt ut direktivets krav Enligt den modell som finns i 12 § förvaltningslagen kan en enskild part, efter det att ett ärende har inletts, begära att myndigheten avgör ärendet. Myndigheten har då på sig att antingen avgöra ärendet i sak eller avslå begäran i ett särskilt beslut. Avslås begäran kan avslagsbeslutet överklagas. Om en domstol eller en förvaltningsmyndighet bifaller ett sådant överklagande, ska den besluta att förelägga den myndighet som har meddelat avslagsbeslutet att , eller inom den tid som överinstansen bestämmer, avgöra ärendet. Modellen beskrivs mer utförligt i avsnitt 5.2.3. När rätten till dröjsmålstalan i förvaltningslagen utformades var det en utgångspunkt att regleringen skulle passa in i den svenska förvaltningsrättsliga strukturen (prop. 2016/17:180 s. 114). Av detta skäl leder inte förvaltningsmodellen till fiktiva beslut och enskilda har inte möjlighet att föra en självständig talan i fråga om myndighetens underlåtenhet att agera. I stället leder modellen till att myndigheten tvingas fatta ett beslut om att avslå en begäran om att avgöra ärendet och det beslutet kan sedan överklagas enligt gängse ordning. Denna modell har inte ensam använts för att genomföra krav i en sekundärrättsakt. Redan när modellen infördes i förvaltningslagen förutsåg regeringen att det vid ett genomförande av en unionsrättsakt t.ex. kan visa sig nödvändigt att reglera spärrtiden för en talan om långsam handläggning på ett sätt som avviker från förvaltningslagen. Regeringen anförde vidare att det i dessa fall ofta också är nödvändigt att särreglera rättsverkan av en fördröjning och att det i sådana fall är naturligt att hela regleringen tas in i en specialförfattning (prop. 2016/17:180 s. 120). För att förvaltningslagsmodellen ska kunna användas vid genomförandet av yrkeskvalifikationsdirektivet krävs det att tidsgränsen för när en enskild part har rätt att begära ett avgörande anpassas efter de tre artiklar Prop. 2020/21:96 som reglerar rätten till passivitetstalan. Det krävs även en förändring av tidsgränsen på så sätt att tiden räknas från det att det finns en komplett ansökan och inte, som är fallet i förvaltningslagen, från det att ärendet har inletts. Dessa anpassningar är naturligtvis möjliga. För ett korrekt genomförande av yrkeskvalifikationsdirektivets bestämmelser är det emellertid enligt regeringens uppfattning inte möjligt att kräva att yrkesutövaren först måste begära att myndigheten avgör ärendet och att rätten att överklaga uppkommer först när myndigheten har avslagit denna begäran. Enligt yrkeskvalifikationsdirektivet ska yrkesutövaren ha en ovillkorlig och en vid tidsfristernas utgång omedelbar rätt att väcka talan mot avsaknaden av ett beslut. Av detta följer att inte heller den modell som användes i samband med ändringar i utlänningsförordningen (se avsnitt 5.2.2) och som innebär att en hänvisning till 12 § förvaltningslagen fördes in i förordningen, dock med en anpassad spärrtid, uppfyller yrkeskvalifikationsdirektivets krav. En ny modell för dröjsmålstalan behövs Varken de modeller som har använts vid genomförande av dröjsmålstalan i EU:s sekundärrätt eller förvaltningslagens dröjsmålstalan tillgodoser sålunda fullt ut de krav som en dröjsmålstalan behöver uppfylla enligt yrkeskvalifikationsdirektivet. Mot denna bakgrund, och efter att ha analyserat de existerande modellerna i förhållande till yrkeskvalifikationsdirektivets krav, syftet med dröjsmålsförfarandet och den svenska förvaltningsrättsliga strukturen, kan regeringen konstatera att den bästa lösningen nås genom en kombination av dessa modeller. 6.2En ny modell för dröjsmålstalan 6.2.1En sökande får vid tidsfristens utgång rätt att begära en förklaring att ärendet uppehålls Regeringens förslag: En sökande i ett ärende om erkännande av yrkeskvalifikationer, överföring av ansökan om europeiskt yrkeskort till en annan stat eller utfärdande av europeiskt yrkeskort för yrkesutövning i en annan stat ska ha rätt att begära en förklaring av allmän förvaltningsdomstol att ärendet uppehålls, om en myndighet inte har meddelat beslut inom de tidsgränser som gäller för handläggningen. Regeringens bedömning: Det bör finnas en ovillkorlig rätt till dröjsmålstalan vid tidsfristens utgång. Prövningen bör endast avse dröjsmålet i sig. Promemorians förslag och bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker eller har inga synpunkter på promemorians förslag och bedömning. i avstyrker förslaget och ifrågasätter varför det ska finnas möjlighet till dröjsmålstalan rörande handläggning av vissa ärenden men inte för andra. Förvaltningsrätten i invänder mot den språkliga utformningen av bestämmelsen. Skälen för regeringens förslag och bedömning En ovillkorlig rätt till dröjsmålstalan vid tidsfristens utgång EU-medlemskapet medför ett krav på att skapa en möjlighet att föra en dröjsmålstalan i fråga om de ärendetyper som omfattas av yrkeskvalifikationsdirektivet. Att det saknas möjlighet till en motsvarande dröjsmålstalan för vissa andra ärenden, vilket i anför som en grund för att avstyrka förslaget, utgör inte ett skäl att avstå från att genomföra yrkeskvalifikationsdirektivet. Rätten till dröjsmålstalan enligt yrkeskvalifikationsdirektivet är en rättighet som tillkommer den sökande då den aktuella tidsfristen för ärendet har löpt ut. Detta gör att det inte är lämpligt att tillämpa förvaltningslagens ordning, där den sökande först måste begära att myndigheten ska avgöra ärendet och rätten att överklaga förutsätter ett uttryckligt beslut från myndigheten om att ärendet inte avgörs (se avsnitt 5.2.3), innan den sökande har rätt att väcka en talan om dröjsmål. Rätten till dröjsmålstalan bör därför uppkomma i samband med tidsfristens utgång, vid avsaknad av det beslut som tidsfristen avser. Den behöriga myndigheten kan i vissa fall till följd av yttre omständigheter vara förhindrad att meddela ett beslut inom de tidsramar som gäller. Exempelvis kan det vara så att en annan myndighet i , eller i ett annat land, inte har försett den behöriga myndigheten med den information som krävs för beslutet. Någon prövning av skälen till dröjsmålet ryms dock inte inom direktivets bestämmelser. Inom ramen för en dröjsmålstalan bör det därför endast prövas om den tidsgräns som gäller för det aktuella förfarandet har passerats. Om yttre faktorer påverkar handläggningstiden finns det flera olika sätt att gå tillväga för myndigheterna, t.ex. kan myndigheten ange särskilda tidsgränser i , kontakta IMI-samordnare i andra länder, utnyttja kontakterna inom rådet för reglerade yrken eller be Universitets- och högskolerådet att kontakta den samordnande myndigheten i ursprungslandet. Det bör i sammanhanget noteras att det, såvitt gäller beslut om erkännande av yrkeskvalifikationer, för vissa ärendetyper är möjligt att förlänga tidsfristen med om det finns särskilda skäl (4 kap. 7 § andra stycket förordningen om erkännande av yrkeskvalifikationer). Om myndigheten fattar ett sådant beslut om förlängning måste tidsgränsen anses ha passerats först efter utgången av den extra månaden. Ett beslut om förlängning av tidsfristen måste dock fattas innan de tre månaderna har gått och en myndighet bör därför inte inom ramen för handläggningen av en dröjsmålstalan kunna åberopa att det finns skäl att förlänga fristen. Det bör inte heller vara en fråga för domstolen att i efterhand överpröva om en förlängning varit motiverad, dvs. om det har funnits särskilda skäl. Till skillnad från vad som anges såväl i förvaltningslagen som i de olika bestämmelser som genomför dröjsmålstalan i EU:s sekundärrätt bör spärrtiden inte börja löpa när en ansökan kommer in, utan när ansökan är komplett. Att tidsfristen ska börja löpa när ansökan är fullständig framgår av artiklarna 4c.1, 4d.1 och 51.2 (se avsnitt 4.1). Talan bör avse dröjsmålet i sig En dröjsmålstalan som genomför yrkeskvalifikationsdirektivet bör alltså endast prövas med sikte på huruvida ett beslut har fattats inom de angivna Som anförts ovan anser regeringen inte att en ordning med något slag av fiktiva beslut är lämplig i detta sammanhang. beslut undviks risken för att en inledd dröjsmålstalan resulterar i att ärendets sakprövning förskjuts från den behöriga myndigheten till Fördelarna med denna ordning låg även till grund för utformningen av förvaltningslagens dröjsmålstalan. då att införandet av fiktiva beslut om möjligt bör undvikas av principiella skäl (prop. 2016/17:180 s. 126). En domstol skulle dessutom i flera fall sakna förutsättningar att avgöra sakfrågorna om en föregående prövning från den behöriga myndigheten saknas. Rättsföljden bör vara en förklaring att ärendet uppehålls Den modell för dröjsmålstalan som har längst historia i svensk rätt innebär, som framgår av avsnitt 5.2.2, att en sökande som inte har fått ett beslut inom från det att ansökan gavs in kan begära en förklaring att ärendet onödigt uppehålls. Eftersom någon prövning av skälet till fördröjningen enligt yrkeskvalifikationsdirektivet inte ska ske, är det inget krav för att bifalla en dröjsmålstalan att dröjsmålet har varit onödigt. Rättsföljden av en bifallen dröjsmålstalan bör därför vara en förklaring att Förvaltningsrätten i har anfört att ordet uppehålls, i avsaknad av prefixet onödigt, är svårbegripligt och att ordet i allmänspråkliga sammanhang används med ett flertal andra betydelser, varav samtliga är mycket mer vanligt förekommande än den nu avsedda. Mer lättförståeliga alternativ är enligt förvaltningsrättens mening alternativ som ”fördröjs” eller ”drar ut ”. att det finns ett värde i att så långt som möjligt ha ett enhetligt uttryckssätt i de olika genomförandebestämmelserna om dröjsmål. bestämmelsen anges det att en förklaring att ärendet uppehålls ska ges om en myndighet inte har meddelat beslut inom de tidsgränser som gäller för Det finns enligt regeringen därmed föga utrymme för en inte avsedd tolkning av ordet uppehålls, sett i sitt sammanhang. Skrivningen följer också den som använts i regleringen av andra varianter av dröjsmålstalan i svensk lagstiftning (se avsnitt 5.2.2). Regeringens förslag: En begäran om en förklaring att ärendet uppehålls ska göras hos den förvaltningsrätt som skulle ha varit behörig att pröva ett överklagande av ett beslut i ärendet. Regeringens bedömning: En talan om dröjsmål bör inte föras vid Det finns ett behov av att tydliggöra för enskilda vilken domstol som är behörig. Promemorians förslag och bedömning överensstämmer i huvudsak I promemorian föreslås en annan språklig utformning av bestämmelsen om i vilken domstol en begäran om en förklaring att ärendet uppehålls ska göras. 2020/21:96 Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna tillstyrker att en dröjsmålstalan ska föras i allmän förvaltningsdomstol eller lämnar förslaget utan invändning. Några instanser har lämnat synpunkter. Kammarrätten i , Förvaltningsrätten i och Förvaltningsrätten i anser att den föreslagna forumregeln inte kan tillämpas enligt sin ordalydelse och att det kan förutses att allmänheten kommer att ha svårt att veta vilken domstol de ska vända sig till. Förvaltningsrätten i föreslår att dröjsmålstalan ska handläggas av förvaltningsmyndighet i stället för av domstol. Skälen för regeringens förslag och bedömning Dröjsmålstalan bör väckas i domstol Artikel 51.3 i yrkeskvalifikationsdirektivet anger i den svenska språkversionen att dröjsmålstalan ska ske i domstol enligt nationell rätt. Någon uttrycklig hänvisning till domstol finns inte i artiklarna 4c.2 eller 4d.7. Som Förvaltningsrätten i anför finns det flera språkversioner där det inte heller i artikel 51.3 anges att en dröjsmålstalan ska föras i domstol. I dessa språkversioner anges det endast, i likhet med de motsvarande bestämmelserna i artiklarna 4c.2 och 4d.7, att avsaknaden av beslut ska kunna överklagas i enlighet med nationell rätt. Förvaltningsrätten i ifrågasätter därför om ärenden av den tillsynskaraktär som prövningen av de aktuella ansökningarna är, samt deras förväntat exceptionellt enkla beskaffenhet, bör belasta domstolarnas dömande verksamhet. Regeringen konstaterar att direktivet inte uttryckligen tycks kräva att en talan om dröjsmål ska prövas i domstol. Detta har också bekräftats av Europeiska kommissionen vid kontakter under lagstiftningsarbetet. Därmed bör det övervägas om det är möjligt och lämpligt att välja en förvaltningsmyndighet som behörig instans att pröva en dröjsmålstalan enligt yrkeskvalifikationsdirektivet. Det är inte självklart vilken myndighet eller vilka myndigheter som skulle vara lämplig att handlägga en sådan talan. Den aktuella instansen bör ha en beredningsorganisation för och en vana att hantera denna typ av ärenden. Det är enligt regeringens mening, mot bakgrund av den gängse svenska instansordningen, tveksamt i vilken utsträckning en överprövning av samma eller en parallell myndighet kan anses vara ett överklagande enligt nationell rätt i direktivets mening. I ljuset av syftet med bestämmelserna är det enligt regeringen önskvärt att en högre instans än den behöriga myndighet som gjort sig skyldig till dröjsmålet hanterar dröjsmålstalan. Eftersom förvaltningsrätterna redan handlägger den dröjsmålstalan som regleras i förvaltningslagen framstår det sammantaget som lämpligast att dessa domstolar också handlägger talan om dröjsmål enligt yrkeskvalifikationsdirektivet. Förfarandets likheter med de varianter av dröjsmålstalan som finns i svensk rätt innebär att domstolarna redan har en ordning för att hantera denna ärendetyp. I samband med införandet av dröjsmålstalan i förvaltningslagen anfördes att det rör sig om en enkel uppgift som lämpligen kan hanteras av ensamdomare (prop. 2016/17:180 s. 283). Enligt regeringen gäller det även för den dröjsmålstalan som här föreslås. Dröjsmålstalan bör väckas i den förvaltningsrätt som skulle ha varit behörig att pröva ett överklagande av ett beslut i ärendet Huvudregeln vid överklaganden av myndighetsbeslut är att ett överklagande ska lämnas in till den myndighet som har fattat det omstridda beslutet (6 a § förvaltningsprocesslagen [1971:291]). Något beslut finns av naturliga skäl inte vid en dröjsmålstalan, vilket innebär att andra förutsättningar råder. Eftersom ett korrekt genomförande av direktivet förutsätter att rätten till dröjsmålstalan ska uppstå och ovillkorligen när en myndighet inte har meddelat ett beslut inom den aktuella tidsfristen bör det, till skillnad från vad som gäller vid överklaganden, vara möjligt för en enskild att väcka en talan om dröjsmål direkt i domstol. Lagrådet påpekade i samband med genomförandet av bank- och kreditmarknadsreform att en dröjsmålstalan bör föras i samma instans som överklaganden av beslut i samma typ av ärenden (prop. Lagrådets yttrande i den delen har sedan föranlett ändringar i andra författningar som innehåller dröjsmålstalan, för att skapa enhetlighet mellan behörig domstol för överklagande och dröjsmålstalan (se bl.a. prop. 2012/13:45 s. 83 f.). Den rätt till dröjsmålstalan som infördes genom förvaltningslagen följer samma ordning, då det i 12 § andra stycket förvaltningslagen anges att en begäran om att avgöra ärendet som har avslagits kan överklagas till den domstol eller förvaltningsmyndighet som är behörig att pröva ett överklagande av avgörandet i ärendet. Beslut i ärenden om europeiskt yrkeskort och erkännande av yrkeskvalifikationer är sådana beslut som enligt 42 § förvaltningslagen kan överklagas av den som beslutet angår, om det har gått honom eller henne emot. I 11 kap. 2 § förordningen om erkännande av yrkeskvalifikationer finns också en upplysningsbestämmelse som hänvisar till 40 § förvaltningslagen, som anger att ett sådant beslut överklagas till allmän förvaltningsdomstol. I promemorian föreslås det mot denna bakgrund att en begäran om en förklaring ska göras hos den allmänna förvaltningsdomstol som är behörig att pröva ett överklagande av avgörandet i ärendet. Förvaltningsrätten i har anfört att denna formulering inte är lämplig eftersom den föreslagna bestämmelsen i normalfallet kommer att ges in i ett sådant tidsskede när någon första prövning av ärendet ännu inte ägt rum. 14 § lagen (1971:289) om allmänna förvaltningsdomstolar kan därmed inte tillämpas enligt sin ordalydelse. Kammarrätten i och Förvaltningsrätten i pekar vidare på en potentiell problematik som kan uppkomma när en myndighet har flera regionala kontor som alla är behöriga att fatta beslut i den aktuella ärendetypen. Frågan är då inom vilken domkrets en ansökan om dröjsmålstalan ska anses falla, särskilt om den väcks innan några konkreta handläggningsåtgärder har vidtagits. Enligt vad som framkommit under lagstiftningsarbetet har dock och Transportstyrelsen, vilka är de myndigheter där denna problematik skulle kunna bli aktuell, en ordning enligt vilken handläggningen av nu aktuella ärenden sker vid en särskilt anvisad enhet. Vidare framhåller remissinstanserna att domstolen kan ha svårt att i det enskilda fallet ta ställning till sin egen behörighet och att motsvarande kan befaras gälla för den enskilde, när denne ska välja vilken domstol att ge in 2020/21:96 ansökan till. Även Förvaltningsrätten i anför att det finns en risk för att den enskilde kommer att ha svårt att veta vilken domstol som är behörig att pröva dröjsmålstalan, vilket i sin tur kan leda till ett behov av överlämnanden av mål mellan olika domstolar. Förvaltningsrätten i anför att det kan övervägas om en enda domstol bör utses att handlägga samtliga ansökningar enligt bestämmelsen. Regeringen har viss förståelse för dessa synpunkter, men anser att svårigheterna inte bör överdrivas. Av 14 § andra stycket lagen om allmänna förvaltningsdomstolar följer att ett beslut ska överklagas till den förvaltningsrätt inom vars domkrets ärendet först har prövats, om det inte för ett visst slag av mål föreskrivs annat i lag eller förordning. Enligt huvudregeln har förvaltningsrätterna alltså generell kompetens som första instans. För att göra avsteg från denna princip bör det krävas att starka skäl talar för en annan ordning (se bl.a. prop. 1993/94:133 s. 32). Regeringen anser inte att sådana skäl föreligger i detta fall. Formellt sett är en dröjsmålstalan inte ett överklagande i den bemärkelse som avses i paragrafen. Även om det är möjligt att göra en analogisk tolkning bör det, för att garantera att den enskilde, myndigheten och förvaltningsrätten med säkerhet vet vid vilken domstol en dröjsmålstalan ska prövas, som Förvaltningsrätten i påpekar, tydliggöras att en dröjsmålstalan ska väckas vid den förvaltningsrätt i vars domkrets som ärendet skulle ha avgjorts i sak, dvs. om myndigheten hade fattat ett beslut i ärendet. Detta uppnås genom att lagtextens ordalydelse ändras så att den förvaltningsrätt som skulle ha varit behörig att pröva ett överklagande av ett beslut i ärendet anges som behörig domstol. I promemorian föreslås att ska tillhandahålla information om möjligheten till dröjsmålstalan genom den kontaktpunkt som anges i 7 kap. 5 § förordningen om erkännande av yrkeskvalifikationer. Avsikten med detta skulle vara att underlätta enskildas möjligheter att ta tillvara sina rättigheter. Som Förvaltningsrätten i föreslår skulle tillsammans med annan information också kunna tillhandahålla en lista över vilka förvaltningsrätter som är behöriga att pröva dröjsmålstalan för specifika myndigheter och ärenden. Regeringen anser att en sådan bestämmelse får övervägas inom ramen för det fortsatta förordningsarbetet. En ny bestämmelse om rätt till dröjsmålstalan förs in i lagen om erkännande av yrkeskvalifikationer Regeringens förslag: Rätten till dröjsmålstalan enligt yrkes- kvalifikationsdirektivet ska regleras i lagen om erkännande av yrkes- De ärendetyper som omfattas av dröjsmålstalan ska anges direkt i lagen. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna invänder inte mot Förvaltningsrätten i anser dock att rätten till dröjsmålstalan bör regleras i förordning. regleringen som avser advokatyrket hänvisas till avsnitt 6.2.4. Skälen för regeringens förslag Rätten till dröjsmålstalan bör regleras i lagen om erkännande av yrkeskvalifikationer Som framgår av avsnitt 6.2.2 anser regeringen att en dröjsmålstalan bör föras i domstol. Rätten till dröjsmålstalan rör därmed domstolarnas rättskipningsuppgifter. Dessa ska enligt 11 kap. 2 § regeringsformen framgå av lag. I och med regeringens ställningstagande kan rätten till dröjsmålstalan inte, som Förvaltningsrätten i föreslår, regleras i förordning. Direktivets bestämmelser om dröjsmålstalan bör i stället genomföras genom lag. Eftersom rätten till dröjsmålstalan avser alla yrkesregleringar som omfattas av yrkeskvalifikationsdirektivet är det lämpligt att reglera rätten till dröjsmålstalan i lagen om erkännande av yrkeskvalifikationer. Eftersom den rätt till dröjsmålstalan som följer av direktivet avser tre ärendetyper bör också tillämpningsområdet för bestämmelsen om dröjsmålstalan i den svenska regleringen begränsas till dessa slags ärenden. De tidsfrister som gäller för handläggningen av dessa ärenden finns angivna i förordningen om erkännande av yrkeskvalifikationer (4 kap. 7 §, 6 kap. 6 § första stycket och 6 kap. 8 § första stycket). Avgränsningen av tillämpningsområdet för en lag bör inte innehålla direkta hänvisningar till bestämmelser i förordning. Regleringen av dröjsmålstalan i lagen om erkännande av yrkeskvalifikationer bör därför avgränsas genom att ärendetyperna uttryckligen anges i lagen. De ärenden som berörs är, som redovisas i avsnitt 4.1, erkännande av yrkeskvalifikationer, överföring av ansökan om europeiskt yrkeskort till en annan stat och utfärdande av europeiskt yrkeskort för yrkesutövning i en annan stat. Däremot omfattas exempelvis inte ärenden om europeiskt yrkeskort för yrkesutövning i enligt 5 kap. förordningen om erkännande av yrkeskvalifikationer.