prop · H803129 · 2021-03-23 00:00:00 — I försäkringsrörelselagen bör det därför anges att Finansinspek- tionen, när inspektionen inte är grupptillsynsmyndighet, ska överlämna ansökningar om tillstånd till användning av en intern modell inom en grupp i samtliga fall då sökanden har rätt att göra en sådan ansökan. Tillämplig lag vid prövningen av en tillståndsansökan I försäkringsrörelselagen finns det en bestämmelse om tillämplig lag vid prövning av en ansökan om tillstånd till användning av interna modeller inom en grupp (19 kap. 24 §). När prövar en ansökan om tillstånd att använda en intern modell för beräkning av det gruppbase- rade solvenskapitalkravet och solvenskapitalkravet för försäkringsföretag eller EES-försäkringsgivare som ingår i gruppen tillämpas försäkrings- rörelselagen. får dock även tillämpa bestämmelser som enligt författningar i en annan stat inom EES gäller för en sådan intern modell som avses i ansökan. När ansökan har lämnats in till inspektionen, gäller detta dock bara om det är nödvändigt för en effektiv tillsyn över försäkringsföretag eller EES-försäkringsgivare. Det finns dock ytterligare ansökningar om tillstånd till användning av interna modeller inom en grupp som ska ges in till . När är grupptillsynsmyndighet ska inspektionen också ta emot ansökningar om tillstånd att använda en intern modell för beräk- ningen av solvenskapitalkravet för de försäkringsföretag och EES-försäk- ringsgivare som ingår i gruppen (19 kap. 23 § tredje stycket FRL). Bestämmelsen om tillämplig lag bör ändras så att den även gäller för sådana ansökningar. ska ges möjlighet att begära hjälp av Eiopa vid sin prövning av en ansökan om tillstånd att använda en intern modell inom en grupp Genom ändringsdirektivet har det införts en bestämmelse i Solvens II- direktivet om att Eiopa på begäran av en eller flera berörda tillsynsmyn- digheter får tillhandahålla tekniskt stöd, i enlighet med artikel 8.1 b i Eiopa-förordningen, till den eller de tillsynsmyndigheter som begärde stöd i samband med beslutet om ansökan (artikel 231.1 tredje stycket andra meningen i Solvens II-direktivet, i lydelsen enligt artikel 2.4 a i ändrings- direktivet). En motsvarande bestämmelse har införts för ansök- ningar om tillstånd att använda en intern modell i ett enskilt företag (artikel 112.3a andra meningen, i lydelsen enligt artikel 2.2 i ändrings- direktivet). Den bestämmelsen behandlas i avsnitt 4.2.1. Det finns inte någon bestämmelse i försäkringsrörelselagen om att , när inspektionen prövar en ansökan om tillstånd att använda en intern modell inom en grupp, får begära hjälp av Eiopa. För att fullt ut genomföra ändringarna av Solvens II-direktivet i denna del bör det införas en ny bestämmelse i försäkringsrörelselagen. Bestämmelsen bör ge möjlighet att begära hjälp av Eiopa vid prövningen av en ansökan om tillstånd att använda en intern modell inom en grupp. 2020/21:129 I Solvens II-direktivet anges att Eiopa på begäran av en eller flera berörda tillsynsmyndigheter får tillhandahålla tekniskt stöd till den eller de tillsynsmyndigheter som begärde stöd i samband med beslutet om ansökan (artikel 231.1 tredje stycket andra meningen). Utgångspunkten för ansök- ningar som rör tillstånd att använda en intern modell på gruppnivå är att de berörda behöriga myndigheterna ska komma överens om vilket beslut som bör fattas. Detta ska ske . Därefter ska grupptill- synsmyndigheten fatta ett beslut i enlighet med överenskommelsen (19 kap. 25 § första stycket FRL). Det vanliga torde därmed vara att hjälp begärs på ett tidigt stadium, inom sexmånadersfristen och innan myndig- heterna har kommit överens om vilket beslut som bör fattas. Det borde således i första hand vara i dessa fall som bör få möj- lighet att begära hjälp från Eiopa. Denna möjlighet bör gälla såväl i de fall då är grupptillsynsmyndighet och ska fatta ett slutligt beslut som när en behörig myndighet är grupptillsynsmyndighet, dvs. i de fall då en utländsk myndighet som har behörighet att utöva tillsyn över en utländsk försäkringsgivare ska vara grupptillsynsmyndighet för en viss grupp. möjlighet att begära hjälp från Eiopa bör således inte vara begränsad till de fall då inspektionen är grupptillsyns- myndighet och ska fatta ett slutligt beslut med anledning av ansökan. Det torde inte finnas något hinder mot att hjälp begärs först efter det att sexmånadersfristen löpt ut. Tvärtom kan det i dessa fall finnas ett särskilt behov av hjälp då och de berörda behöriga myndighe- terna inte har kunnat komma överens om vilket beslut som bör fattas. I dessa fall är det även så att ensam ska fatta ett slutligt beslut (19 kap. 25 § andra stycket FRL). bör därför få möjlighet att begära hjälp från Eiopa när inspektionen, som grupptillsyns- myndighet, ensam ska pröva en ansökan om tillstånd att använda en intern modell på gruppnivå. Detta torde dock endast inträffa i särskilda fall efter- som och de berörda behöriga myndigheterna inom får hänskjuta ett ärende till Eiopa för tvistlösning (19 kap. 26 § första stycket FRL). Om ett ärende hänskjuts till Eiopa för tvistlösning och den myndigheten har fattat ett beslut, ska grupptillsynsmyndigheten fatta ett slutligt beslut i enlighet med Eiopas beslut. Det torde inte finnas något ytterligare behov av hjälp från Eiopa då i ett sådant fall ska fatta ett beslut i enlighet med Eiopas beslut. Om Eiopa inte fattar ett beslut inom den föreskrivna tiden på en månad, ska fatta ett slutligt beslut (artikel 231.3 i Solvens II- direktivet). I enlighet med direktivets ordalydelse bör även i dessa fall ha möjlighet att begära hjälp från Eiopa. ISolvens II-direktivet finns det olika typer av ansökningar som rör in- terna modeller. Bestämmelsen i direktivet omfattar i första hand en an- sökan om tillstånd att använda en intern modell för beräkning av det grupp- baserade solvenskapitalkravet och solvenskapitalkravet för försäkrings- företag eller EES-försäkringsgivare som ingår i gruppen (artikel 231). Bestämmelser om sådana ansökningar finns i försäkringsrörelselagen (19 kap. 23 § andra stycket). bör således få begära hjälp av Eiopa vid ansökningar om tillstånd att använda en intern modell för beräkning av det gruppbaserade solvenskapitalkravet och solvens- kapitalkravet för försäkringsföretag eller EES-försäkringsgivare som ingår Prop. 2020/21:129 i gruppen. Det finns emellertid ytterligare en typ av ansökningar om interna model- ler i Solvens II-direktivet: ansökningar om tillstånd att beräkna solvens- kapitalkraven för de enskilda försäkrings- och återförsäkringsföretagen i en grupp med en intern modell. För dessa ansökningar ska det som anges ovan gälla i tillämpliga delar (artikel 233.5). bör därför få möjlighet att begära hjälp från Eiopa också vid sin prövning av sådana ansökningar. bör alltså även få möjlighet att begära hjälp från Eiopa om en ansökan rör tillstånd att använda en intern modell för beräkningen av solvenskapitalkravet för de enskilda försäkringsföretag och EES-försäkringsgivare som ingår i gruppen (dvs. en ansökan som avses i 19 kap. 23 § tredje stycket FRL). För ansökningar om tillstånd att använda en intern modell bara för att beräkna det gruppbaserade solvenskapitalkravet gäller att grupptillsyns- myndigheten, efter att ha hört de övriga tillsynsmyndigheterna, ska fatta ett eget beslut om ansökan (artikel 345.1 i Solvens II-förordningen). Även i dessa fall bör få begära hjälp från Eiopa när en ansökan ska prövas. Detta torde dock ske med stöd av de grundläggande bestämmelserna för interna modeller på gruppnivå (se 19 kap. 21 § FRL). När Eiopa har fattat ett beslut En ansökan om tillstånd att använda en intern modell inom en grupp ska behandlas i tillsynskollegiet (19 kap. 25 § FRL). Tillsynskollegiet består av och de behöriga myndigheterna som ska delta i grupptillsynen över en viss grupp (1 kap. 12 § 12 FRL). Om Finansinspek- tionen och de behöriga myndigheterna i tillsynskollegiet inte kan komma överens om vilket beslut som ska fattas, har inspektionen en möjlighet att hänskjuta ärendet till Eiopa för tvistlösning (19 kap. 26 § första stycket FRL). Såväl grupptillsynsmyndigheten som de andra myndigheterna i tillsynskollegiet har möjlighet att hänskjuta ett ärende till Eiopa. Om ett ärende hänskjuts till Eiopa ska den myndigheten fatta ett beslut inom en månad (artikel 231.3 andra stycket i Solvens II-direktivet). När ett ärende har hänskjutits till Eiopa ska , om inspektionen är grupptillsynsmyndighet, invänta det beslut som Eiopa kan komma att fatta (19 kap. 26 § första stycket första meningen FRL). ISolvens II-direktivet anges att grupptillsynsmyndigheten ska skjuta upp sitt beslut och invänta ett eventuellt beslut som får fattas av Eiopa om någon av de berörda tillsynsmyndigheterna har hänskjutit ärendet till Eiopa. ska sedan fatta sitt beslut i enlighet med Eiopas beslut (artikel 231.3 första stycket). Det finns inte någon bestämmelse i försäkringsrörelselagen om att ska fatta sitt slutliga beslut i enlighet med Eiopas beslut. Sådana bestämmelser finns däremot för andra typer av ärenden som får hänskjutas till Eiopa för tvistlösning (se t.ex. 19 kap. 10 a § FRL som rör upprättande av en samordningsöverenskommelse). För att fullt ut genomföra de nu aktuella reglerna i Solvens II-direktivet (artikel 231.3) bör det införas en ny bestämmelse i försäkringsrörelselagen. I bestämmel- sen bör det anges att ska fatta sitt slutliga beslut i 2020/21:129 enlighet med Eiopas beslut, om Eiopa har fattat ett beslut som rör en an- sökan om tillstånd att använda en intern modell inom en grupp. När Eiopa inte fattar något beslut Genom ändringsdirektivet har det gjorts en ändring i bestämmelsen i Solvens II-direktivet om det som ska gälla om Eiopa inte fattar något beslut när ett ärende om intern modell inom en grupp har hänskjutits till den myndigheten. I bestämmelsen anges nu att det slutliga beslutet ska fattas av grupptillsynsmyndigheten, om Eiopa inte fattar ett beslut (artikel 231.3 tredje stycket första meningen i Solvens II-direktivet, i lydelsen enligt artikel 2.4 b i ändringsdirektivet). Bestämmelsen i Solvens II-direktivet, i den tidigare lydelsen, är i svensk rätt genomförd i en motsvarande bestämmelse i försäkringsrörelselagen (19 kap. 26 § andra stycket). I den bestämmelsen anges att Finansinspek- tionen ska fatta det slutliga beslutet om ett ärende har hänskjutits till Eiopa och det beslut som föreslås av panelen avvisas. Bestämmelsen i försäkringsrörelselagen bör justeras för att genomföra Solvens II-direktivet i lydelsen enligt ändringsdirektivet. Det bör därför anges att ska fatta det slutliga beslutet om ett ärende om tillstånd att använda en intern modell inom en grupp har hänskjutits till Eiopa och den myndigheten inte fattar något beslut i ärendet. 4.3Sekundäretablering och gränsöverskridande verksamhet 4.3.1Underrättelse om ansökan om tillstånd att driva försäkringsrörelse Regeringens förslag: ska, innan inspektionen beslutar i fråga om tillstånd att driva försäkringsrörelse, underrätta Europeiska försäkrings- och tjänstepensionsmyndigheten och den be- höriga myndigheten i ett annat land inom EES, om företaget avser att driva gränsöverskridande verksamhet eller inrätta en sekundäretable- ring i det landet, och det med hänsyn till det som anges i företagets verksamhetsplan är sannolikt att dess verksamhet kommer att vara rele- vant för marknaden i det landet. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har inget att invända mot Skälen för regeringens förslag Enligt Solvens II-direktivet krävs auktorisation för att starta direkt försäk- rings- eller återförsäkringsverksamhet (artikel 14). En auktorisation ska gälla inom hela gemenskapen och ge försäkrings- och återförsäkringsföre- tag rätt att bedriva verksamhet där (artikel 15.1). Auktorisationen ger där- med etableringsfrihet och frihet att tillhandahålla tjänster. ges vidare att vissa villkor måste vara uppfyllda för att auktorisation ska kunna beviljas. Ett företag som ansöker om auktorisation måste bl.a. ge in en verksamhetsplan med vissa uppgifter om och prognoser för den plane- rade verksamheten (artiklarna 18.1 c och 23). Det är tillsynsmyndigheten i den medlemsstat där försäkrings- eller återförsäkringsföretaget har sitt huvudkontor, benämnd hemmedlemsstaten, som ska pröva ansökan (artik- larna 13.8 och 14.2). Dessa bestämmelser i direktivet har genomförts i svensk rätt genom bestämmelser om tillstånd i försäkringsrörelselagen, försäkringsrörelseförordningen (2011:257) och före- skrifter och allmänna råd (FFFS 2015:8) om försäkringsrörelse. ISolvens II-direktivet finns även närmare bestämmelser om försäkrings- företags etableringsfrihet och frihet att tillhandahålla tjänster (avdelning I kapitel VIII). Ett försäkringsföretag som önskar etablera en filial inom en annan med- lemsstats territorium, benämnd värdmedlemsstaten, ska underrätta till- synsmyndigheterna i hemmedlemsstaten om detta och tillhandahålla vissa uppgifter (artikel 145). Myndigheterna ska därefter sända över informa- tionen till värdmedlemsstatens tillsynsmyndigheter om det inte finns an- ledning att ifrågasätta att försäkringsföretaget uppfyller vissa krav i sam- band med den planerade verksamheten (artikel 146). Innan försäkrings- företaget får etablera sin filial ska tillsynsmyndigheterna i värdmedlems- staten underrätta myndigheten i hemmedlemsstaten om vilka villkor som gäller för verksamheten. På liknande sätt ska ett försäkringsföretag som första gången önskar ut- nyttja rätten, att inom ramen för friheten att tillhandahålla tjänster, bedriva verksamhet i en eller flera medlemsstater anmäla detta till tillsyns- myndigheterna i hemmedlemsstaten och ange vissa uppgifter (artikel 147). Myndigheterna ska därefter överlämna viss information om försäkrings- företaget och den planerade verksamheten till värdmedlemsstaten. får påbörja verksamheten då det tagit emot underrättelse om att informationen överlämnats (artikel 149). I försäkringsrörelselagen finns bestämmelser om försäkringsföretags verksamhet i ett annat land inom EES och uppgifter i egenskap av hemlandsmyndighet (3 kap.). Vid genomförandet av Solvens II-direktivet gjordes bedömningen att bestämmelserna huvudsak- ligen uppfyllde direktivets krav (prop. 2015/16:9 s. 218–221). Bestämmel- serna gäller i enlighet med direktivet endast för försäkringsföretag som inte är återförsäkringsbolag. Försäkringsaktiebolag och ömsesidiga försäkringsbolag som har fått tillstånd för försäkringsrörelse som bara avser återförsäkring omfattas alltså inte av kravet på underrättelse till om sekundäretablering eller gränsöverskridande verksamhet i ett annat land inom EES (1 kap. 10 § och 3 kap. 1 och 15 §§ FRL). Sådana försäkringsföretag omfattas därmed inte heller av för- farandet med överföring av uppgifter mellan och behörig myndighet i det andra landet (3 kap. 2–7 och 16–21 §§ FRL). Detta har motiverats med att återförsäkring i de flesta fall är en inter- nationell verksamhet mellan företag och att det därför inte finns behov av konsumentskyddsregler i det sammanhanget (prop. 2007/08:40 s. 63). En utökad underrättelseskyldighet vid planerad sekundäretablering eller gränsöverskridande verksamhet Genom ändringsdirektivet har det införts ytterligare en bestämmelse i Solvens II-direktivet om tillsynsmyndigheternas förfarande vid planerad verksamhet i flera medlemsstater (artikel 152a.1 i Solvens II-direktivet, i lydelsen enligt artikel 2.3 i ändringsdirektivet). Enligt den nya bestämmel- sen ska tillsynsmyndigheten i hemmedlemsstaten underrätta Eiopa och tillsynsmyndigheten i den berörda värdmedlemsstaten om den avser att auktorisera ett försäkrings- eller återförsäkringsföretag i vars verksamhets- plan det anges att en del av dess verksamhet kommer att grundas på fri- heten att tillhandahålla tjänster eller etableringsfriheten i en annan med- lemsstat, och om det i verksamhetsplanen också anges att denna verksam- het sannolikt kommer att vara relevant när det gäller värdmedlemsstatens marknad. Det finns inte någon bestämmelse i försäkringsrörelselagen som direkt motsvarar den nya bestämmelsen i Solvens II-direktivet. Som anges i avsnitt 4.2.1 finns det en allmän bestämmelse om skyldighet att samarbeta och utbyta information med bl.a. behöriga myn- digheter och Eiopa i den utsträckning som följer av medlemskap iunionen (17 kap. 3 § FRL). Den samarbets- och informationsskyldig- heten omfattar i och för sig det nu aktuella kravet på underrättelse om vissa ansökningar om tillstånd. Det finns dock skäl att i lag förtydliga Finans- inspektionens underrättelseskyldighet i detta avseende och därför bör det införas en uttrycklig bestämmelse om detta i försäkringsrörelselagen. Ett av syftena med ändringsdirektivet är att stärka samarbetet mellan de nationella tillsynsmyndigheterna och Eiopa på ett tidigt stadium (se avsnitt 4.1). Till skillnad från den nuvarande regleringen inträder därmed den ut- ökade underrättelseskyldigheten redan innan ett beslut att ge tillstånd har meddelats. Enligt Solvens II-direktivet, i lydelsen enligt ändringsdirek- tivet, ska underrättelse nämligen ske när en tillsynsmyndighet avser att auktorisera ett försäkrings- eller återförsäkringsföretag som planerar att driva gränsöverskridande försäkringsverksamhet. Frågan är hur detta krav ska genomföras i svensk rätt. Det är inte lämpligt med en ordning där avsikt att ge tillstånd att driva försäkringsrörelse utgör en förutsättning för myndighetens underrättelse. En underrättelse om planerad sekundäretablering eller gränsöverskridande verksamhet skulle i sådana fall kunna uppfattas som ett förhandsbesked i frågan om tillstånd. Innan har meddelat beslut kan dock myndigheten inte anses ha tagit ställning i frågan. Den nya bestämmelsen i försäkrings- rörelselagen bör därför utformas så att är skyldig att underrätta Eiopa och berörd värdlandsmyndighet innan inspektionen be- slutar i fråga om tillstånd. Underrättelse bör ske oavsett vilken preliminär bedömning som inspektionen gör avseende ansökan om tillstånd. En sådan utformning av underrättelseskyldigheten får anses ligga väl i linje med syftet med den nya bestämmelsen i Solvens II-direktivet. Det bör i sammanhanget framhållas att den nu föreslagna underrättelse- skyldigheten även gäller vid ansökningar om tillstånd för rörelse som bara avser återförsäkring, dvs. verksamhet som drivs av återförsäkringsbolag. Som anges ovan omfattar det nuvarande underrättelseförfarandet inte så- dan verksamhet (3 kap. 1 och 15 §§ FRL). Enligt den nya bestämmelsen i Solvens II-direktivet gäller hemlands- Prop. 2020/21:129 myndighetens underrättelseskyldighet endast om det i ett företags verk- samhetsplan anges att den planerade verksamheten sannolikt kommer att vara relevant när det gäller värdmedlemsstatens marknad. En rimlig tolk- ning av direktivet är att det är hemlandsmyndigheten som utifrån uppgifter i verksamhetsplanen ska bedöma om det finns ett krav på att lämna en underrättelse. Det bör alltså inte vara en förutsättning för underrättelse att det ansökande företaget har gjort en bedömning av den planerade verk- samhetens omfattning. Direktivets krav på att verksamheten ska vara relevant när det gäller marknaden i värdmedlemsstaten får anses innebära att företaget som ansöker om auktorisation kan förväntas driva gränsöver- skridande försäkringsverksamhet i mer betydande omfattning (jfr skäl 7 i ändringsdirektivet). Vid denna bedömning borde exempelvis uppgifter om företagets uppskattade intäkter från verksamheten i värdmedlemsstaten i förhållande till företagets totala uppskattade intäkter samt de förväntade effekterna på värdmedlemsstatens försäkringsmarknad kunna beaktas. Beträffande sekretess vid underrättelse från till Eiopa eller en tillsynsmyndighet i ett annat land inom EES, se avsnitt 4.4. Av framgår att underrättelsen till Eiopa och till- synsmyndigheten i värdmedlemsstaten ska vara tillräckligt detaljerad för att möjliggöra en korrekt bedömning (artikel 152a.3, i lydelsen enligt artikel 2.3 i ändringsdirektivet). Direktivets krav på innehållet i under- rättelsen bör genomföras genom verkställighetsföreskrifter. 4.3.2Underrättelse om brister och hänskjutande till Eiopa Regeringens förslag: ska underrätta Europeiska försäkrings- och tjänstepensionsmyndigheten och den behöriga myn- digheten i ett annat land inom EES, om inspektionen konstaterar för- sämringar av de ekonomiska förhållandena eller andra framväxande risker i ett försäkringsföretag som driver gränsöverskridande verksam- het eller verksamhet som sekundäretablering i det landet och riskerna kan ha en gränsöverskridande effekt. ska få underrätta den behöriga myndigheten i en EES-försäkringsgivares hemland om inspektionen har anledning att be- fara att det finns allvarliga brister i fråga om konsumentskydd hos försäkringsgivaren. ska få hänskjuta frågor till Europeiska försäk- rings- och tjänstepensionsmyndigheten och begära hjälp av den myn- digheten i de fall som framgår av artikel 152a i Solvens II-direktivet. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har inget att invända mot Skälen för regeringens förslag ISolvens II-direktivet finns flera bestämmelser om ansvarsfördelningen mellan de nationella tillsynsmyndigheterna och om deras samarbete med varandra och med Eiopa. Medlemsstaterna ska se till att tillsynsmyndigheterna samarbetar med Eiopa och förser myndigheten med de uppgifter som den behöver för att utföra sina uppgifter i enlighet med Eiopa-förordningen (artikel 65 a i Solvens II-direktivet). När det gäller ansvarsfördelningen mellan medlemsstaterna är hemmed- lemsstaten ensam ansvarig för den finansiella tillsynen över försäkrings- och återförsäkringsföretag, vilket även innefattar den del av verksamheten som ett företag bedriver i en annan medlemsstat (artikel 30 i Solvens II- direktivet). Denna finansiella tillsyn ska omfatta kontroll avseende försäk- rings- eller återförsäkringsföretagets hela verksamhet, inbegripet dess solvens och upprättande av försäkringstekniska avsättningar samt dess till- gångar och medräkningsbara kapitalbas, enligt de regler som medlems- staten fastställt eller den praxis som tillämpas i hemmedlemsstaten med iakttagande av de bestämmelser som har antagits på gemenskapsnivå. Om tillsynsmyndigheterna i värdmedlemsstaten har anledning att anta att verk- samheten i ett försäkrings- eller återförsäkringsföretag kan påverka dess finansiella sundhet, ska de informera tillsynsmyndigheterna i hemmed- lemsstaten. För tillsynen i övrigt gäller ett delat ansvar mellan tillsynsmyndigheterna i hem- och värdmedlemsstaten. Om ett försäkringsföretag inte följer de rättsregler som är tillämpliga i värdmedlemsstaten, ska tillsynsmyn- digheterna i denna stat anmoda företaget att vidta rättelse (artikel 155 i Solvens II-direktivet, i lydelsen enligt Omnibus II-direktivet). Om före- taget inte vidtar nödvändiga åtgärder, ska tillsynsmyndigheterna i värd- medlemsstaten underrätta tillsynsmyndigheterna i hemmedlemsstaten om detta. Tillsynsmyndigheterna i hemmedlemsstaten ska vidta alla åtgärder som behövs för att försäkringsföretaget ska vidta rättelse. Om för- säkringsföretaget fortsätter att överträda rättsreglerna i värdmedlems- staten, får tillsynsmyndigheterna i värdmedlemsstaten, efter att ha under- rättat tillsynsmyndigheterna i hemmedlemsstaten, vidta ytterligare åtgärd- er. Tillsynsmyndigheterna i hem- eller värdmedlemsstaten får även hän- skjuta ärendet till Eiopa och begära myndighetens hjälp i enlighet med artikel 19 i Eiopa-förordningen. Ett liknande förfarande gäller i fråga om återförsäkringsföretag (artikel 158 i Solvens II-direktivet, i lydelsen enligt Omnibus II-direktivet). Bestämmelserna i har i svensk rätt genomförts genom bestämmelser om hemlandstillsyn i försäkringsrörelselagen (17 och 18 kap.) och bestämmelser om värdlandstillsyn i lagen om utländska försäkringsgivares och tjänstepensionsinstituts verksamhet i (3 kap.). underrättelse om brister i pågående verksamhet