prop · H803204 · 2021-05-28 00:00:00 — Enligt lagen ska den dömas för terroristbrott som begår en gärning som preciseras närmare i 3 §, om gärningen allvarligt kan skada en stat eller en mellanstatlig organisation och avsikten med gärningen är att injaga allvarlig fruktan hos en befolkning eller en befolkningsgrupp, otillbörligen tvinga offentliga organ eller en mellanstatlig organisation att vidta eller att avstå från att vidta en åtgärd eller allvarligt destabilisera eller förstöra grundläggande politiska, konstitutionella, ekonomiska eller sociala strukturer i en stat eller i en mellanstatlig organisation. Enligt lagen är dessutom försök, förberedelse eller stämpling till samt underlåtenhet att avslöja eller förhindra terroristbrott straffbart. Även 5 § i lagen innehåller vissa ansvars- bestämmelser. Enligt gällande rätt föreligger domsrätt över terroristbrott på så sätt att terroristbrott, försök, förberedelse och stämpling till sådant brott liksom brott som avses i 5 § i lagen. Svensk domstol är således behörig att döma över dessa brott, oberoende av var brottet är begånget och av vem. Även fortsättningsvis bör universell jurisdiktion över terroristbrott säkerställas. lämnade sitt betänkande, En ny terroristbrottslag (SOU 2019:49). Utredningen föreslår bl.a. att den nuvarande lagen om straff för terroristbrott samt finansieringslagen och rekryteringslagen ersätts av en ny gemensam lag som samlat reglerar straffansvar för sådan brottslighet. Utredningen föreslår också att domsrättsregleringen samlas i de allmänna bestämmelserna om domsrätt i andra kapitel och att det ska gälla universell jurisdiktion över samtliga brott i den föreslagna lagen. Förslagen bereds i . har, i enlighet med FN:s konvention mot tortyr (SÖ 1986:1) , åtagit sig att straffbelägga tortyr. Vid tillträdet till konventionen konstaterades att de svenska förpliktelserna i detta avseende kunde anses vara uppfyllda genom olika straffbestämmelser rörande vålds- eller sexualbrott. Ett förslag om att införa ett särskilt tortyrbrott i svensk rätt finns i departementspromemorian Ett särskilt tortyrbrott? (Ds 2015:42). Promemorian innehåller även ett förslag om införande av en särskild bestämmelse om universell jurisdiktion för ett sådant tortyrbrott. Förslagen bereds i . Regeringen anser, i likhet med utredningen, att det, oavsett vilka beslut som kommer att fattas med anledning av dessa förslag, nu finns starka skäl för att införa en särskild domsrättsregel för de gärningar som omfattas av konventionen (jfr Ds 2015:42 s. 167–170). Sådana gärningar bör enligt regeringens bedömning, i linje med vad som stadgas i konventionen, omfattas av universell jurisdiktion. Som anför har den lagstiftningsteknik som utredningen föreslår med en hänvisning i domsrättsregeln till en bestämmelse i en internationell överenskommelse inte någon direkt motsvarighet bland befintliga domsrättsregler. En konsekvens av utredningens förslag är också att olika regler om domsrätt kan gälla för 2020/21:204 samma typ av brott beroende på om de särskilda rekvisiten för tortyrbrott är för handen. Bedömningen av om dessa rekvisit är uppfyllda eller inte kan bli föremål för komplicerade rättsliga överväganden. Det finns dock enligt regeringen inte några principiella hinder mot att i straffrättslig eller straffprocessrättslig lagstiftning hänvisa till internationella överenskommelser (jfr t.ex. 2 § rekryteringslagen och 2 § finansieringslagen). För att säkerställa att på ett robust sätt lever upp till tortyrkonventionens krav talar övervägande skäl för att en särskild domsrättsregel som knyter an till konventionen bör införas även om konstruktionen kan anses som något ovanlig. Domsrätt över brott med ett minimistraff fängelse eller mer Svensk domstol är enligt gällande rätt behörig att döma för brott om det lindrigaste straff som i svensk rätt är föreskrivet för brottet är fängelse eller däröver (2 kap. 3 § 7 , den så kallade fyraårsregeln). Något krav på anknytning till ställer bestämmelsen inte upp. Utredningen föreslår att bestämmelsen ska upphävas men att de brott som omfattas av regelns tillämpningsområde ska undantas från krav på dubbel straffbarhet. Utredningen motiverar sitt förslag med att bestämmelsens tillämpningsområde sträcker sig längre än vad folkrätten tillåter och att det inte skulle vara ett berättigat intresse för att svensk domstol ska kunna döma över brott som helt saknar anknytning hit i andra fall än då det är fråga om allvarliga brott mot den internationella rätten. Som regeringen anför i avsnitt 5.1.2 bör svenska domsrättsregler som utgångspunkt utformas med beaktande av de folkrättsliga anknytningsprinciperna. finns det ett allmänt samhälleligt intresse av att allvarliga brott inte förblir obestraffade. , och menar att ett upphävande av fyraårsregeln kan leda till att allvarliga brott som begåtts av personer som inte kan anses ha förvärvat hemvist i , t.ex. nyanlända flyktingar, inte kan lagföras här, vilket enligt i vissa fall kan framstå som uppenbart stötande. Det gäller särskilt om den särskilda domsrätten för brott som begåtts av utlänningar som vistas här och straffet för brottet i kan bestämmas till fängelse (sexmånadersregeln) ersätts med andra bestämmelser (se avsnitt 5.2.4). Regeringen instämmer i denna bedömning. Som framgår av avsnitt 5.2.4 är regeringens uppfattning att det finns så starka skäl för att behålla sexmånadersregeln att det finns anledning att frångå utredningens förslag i den delen. Det innebär att domsrätt kommer att finnas även för brott som omfattas av fyraårsregeln, om än med begränsningen att personen måste befinna sig i . Regeringen anser därför att det saknas anledning att behålla regeln om domsrätt över brott med ett minimistraff på fängelse , särskilt med beaktande av att de fall där svensk domsrätt med stöd av fyraårsregeln utnyttjas i princip uteslutande är fall där gärningsmannen finns i . Sådana fall bör däremot inte omfattas av ett krav på dubbel straffbarhet i enlighet med utredningens förslag, vilket utvecklas i avsnitt 5.2.8. Regeringens förslag: Svensk domstol ska vara behörig att döma över brott som har begåtts av någon som befinner sig i om en annan stat har begärt att lagföringen för brottet ska överföras hit. ska gälla om en begäran från en annan stat om utlämning eller överlämnande för brottet har lämnats utan bifall. föreligga om brottet omfattas av en internationell överenskommelse eller annan förpliktelse som är bindande för och enligt vilken det finns en skyldighet att utan undantag pröva frågan om åtal om den misstänkte inte utlämnas eller överlämnas. Utredningens förslag stämmer överens med regeringens. Remissinstanserna: En stor majoritet av remissinstanserna tillstyrker eller har inte några synpunkter på utredningens förslag. väcker frågan om det inte bör krävas att det har fattats ett beslut i om övertagande av lagföring och att den förutsättningen framgår av Det är enligt hovrätten också oklart hur punkten om domsrätt om en begäran om utlämning eller överlämnande lämnas utan bifall förhåller sig till punkten om skyldighet enligt en internationell överenskommelse att väcka åtal om den misstänkte inte utlämnas eller överlämnas, som på ett tydligare sätt ger uttryck för skyldigheten enligt vissa internationella avtal för en stat som inte utlämnar att själv lagföra. Det kan vidare enligt hovrätten ifrågasättas om det är en lämplig metod att i den senare bestämmelsen hänvisa till internationella åtaganden. Skälen för regeringens förslag: Behörighet för svensk domstol att döma över ett brott kan under vissa förutsättningar föreligga enligt bestämmelser som grundas på principen om ställföreträdande I dessa fall grundar sig behörigheten inte på någon särskild anknytning till , utan domsrätten härleds från en annan Domsrätt som på detta sätt härleds från en annan stat utgår från det faktum att det enligt allmän folkrätt inte finns någon generell skyldighet att utlämna misstänkta gärningsmän till en annan stat. Den stat som inte utlämnar någon kan i stället, i den andra statens intresse, lagföra den Principen om ställföreträdande straffrättskipning förekommer inte endast i den allmänna folkrätten, utan också ofta i internationella överenskommelser på straffrättens område. Utredningen föreslår att det bör införas en behörighetsregel som ger svensk domstol rätt att döma över brott där domsrätten härleds från en annan stat. Regeringen ansluter sig till Bestämmelsen bör lämpligen, som utredningen föreslår, utformas med precisering av i vilka tre situationer domsrätt kan aktualiseras. förutsättning för domsrätt är att den person som ska lagföras befinner sig i Svensk domstol är, i det första typfallet, behörig att döma om en annan stat har begärt att lagföringen ska överföras hit. denna bestämmelse kan bl.a. det samarbete om lagföring som gäller mellan de nordiska länderna, och som enligt gällande rätt gett upphov till den särskilda domsrätten för medborgare i de nordiska länderna som befinner sig här, fortgå i samma utsträckning som är möjligt med nuvarande Enligt gällande rätt är svensk domstol behörig att döma med stöd av reglerna i lagen (1976:19) om internationellt samarbete rörande lagföring för brott (lagföringslagen), se hittillsvarande 2 kap. 3 a § Med den mer generella behörighetsregel som föreslås – att en annan stat har begärt att lagföring ska ske i – finns något behov av en särskild bestämmelse som tar sikte lag. väcker frågan om det här inte även bör förutsättas att det har fattats ett beslut i om övertagande av lagföring och att den förutsättningen framgår av lagbestämmelsen. hittillsvarande 2 kap. 3 a § sägs att domsrätten är subsidiär och bara får utövas efter en framställning om överförande av lagföring från den En ytterligare förutsättning är att framställningen har bifallits med stöd av bestämmelserna i Vidare sägs att om rätten till lagföring för gärningen av någon orsak återgått till den andra staten, upphör naturligtvis också den svenska straffrättsliga behörigheten (prop. 1975/76:3 Regeringens proposition med förslag till lag om internationellt samarbete rörande lagföring för brott m.m. s. 56). Förslaget till den nya bestämmelsen är inte tänkt att innebära någon förändring i detta avseende. det därmed saknas behov av ytterligare preciseringar i lagtexten. Svensk domstol bör vidare vara behörig att döma i de fall då en begäran från en annan stat om utlämning eller överlämnande av en misstänkt gärningsman har lämnats utan bifall. Det bör inte ställas upp något krav på att en särskild framställan om överförande av lagföring ska göras. hovrätt anför att den domsrättsgrund som tar sikte på fall där en begäran om utlämning eller överlämnande lämnats utan bifall framstår som rimlig, men att det i avsaknad av närmare motiv eller förklaringar är svårt att ta ställning till om och i så fall vilka svårigheter en sådan bestämmelse kan föra med sig. Det är enligt hovrätten också oklart hur den punkten förhåller sig till punkten c om skyldighet enligt en internationell överenskommelse att väcka åtal om den misstänkte inte utlämnas eller överlämnas, som på ett tydligare sätt ger uttryck för principen om aud dedere, aut judicare – alltså skyldigheten enligt vissa internationella avtal för en stat som inte utlämnar att själv lagföra. Regeringen anser dock att det är motiverat med en särskild bestämmelse av detta slag, inte minst av praktiska skäl. utlämningsärende finns möjligheter att använda tvångsmedel. framställan om utlämning avslås upphör grunden för användning av dessa tvångsmedel och för att lagföring då ska kunna ske i krävs att svensk domstol är behörig på en annan grund. Om det även i de senare fallen skulle krävas en särskild framställan om överförande av lagföring skulle det kunna innebära att möjligheterna att använda tvångsmedel upphör till dess att en sådan framställan skett, alltså i tiden från det att en begäran om utlämning lämnats utan bifall till dess ett eventuellt beslut om lagföring i har fattats. domsrätt föreligger i dessa situationer är det möjligt att fatta ett nytt beslut om tvångsmedel med stöd av den behörighetsgrunden. Det är inte heller i alla fall det finns någon sådan särskild överenskommelse som avses i det tredje typfallet att falla tillbaka på. Det tredje fallet av domsrätt med stöd i principen om ställföreträdande straffrättskipning avser de situationer då ett brott omfattas av en internationell överenskommelse eller annan förpliktelse som är bindande för och enligt vilken det föreligger skyldighet att utan undantag pröva frågan om åtal om den misstänkte inte utlämnas eller överlämnas. dessa fall krävs inte att den stat som primärt har domsrätt över det aktuella Prop. 2020/21:204 brottet agerar. En sådan skyldighet att lagföra kan bl.a. framgå av internationella konventioner som har tillträtt eller av EU-rättsliga förpliktelser. I motsats till när det gäller överförande av lagföring eller utlämningsbegäran grundar sig behörigheten alltså inte på en annan stats intresse i ett enskilt fall utan på det generella intresset att brott av det aktuella slaget blir lagförda. Eftersom regeringen frångår utredningens förslag om att upphäva den s.k. sexmånadersregeln kan det i vissa fall förekomma att domsrätt med stöd av denna regel överlappar domsrätt enligt de nya reglerna om härledd jurisdiktion. Regeringen anser emellertid att de nya reglerna om härledd jurisdiktion på ett tydligare sätt ger uttryck för denna folkrättsliga anknytningsprincip och menar därför att denna överlappning får godtas. 5.2.8Krav på dubbel straffbarhet Regeringens förslag: Svensk domstol ska, om domsrätten grundas på anknytning till svensk gärningsman, svenskt enskilt intresse eller annan stats intresse, vara behörig att döma över brott som begåtts på en annan stats område endast om gärningen är straffbar även enligt lagen på gärningsorten (dubbel straffbarhet). Krav på dubbel straffbarhet ska dock inte gälla för bl.a. vissa sexualbrott och vissa andra särskilt angivna brott. Undantag ska också göras för brott för vilka det lindrigaste straff som är föreskrivet enligt svensk lag är fängelse . I de fall då kravet på dubbel straffbarhet är uppfyllt, ska inte dömas till påföljd som är strängare än det svåraste straff som är föreskrivet för brott enligt lagen på gärningsorten. Har brottet begåtts på ett område som inte tillhör någon stat ska svensk domstol vara behörig endast om fängelse kan följa på brottet enligt svensk lag, utom i fall där domsrätten grundas på anknytning till svenskt fartyg eller luftfartyg. Utredningens förslag stämmer överens med regeringens. Remissinstanserna: Remissinstanserna tillstyrker eller har inte några synpunkter på utredningens förslag. pekar på att en regel om lokalisering av brott även behöver gälla för brott som begåtts utomlands. och anser att det bör förtydligas hur kravet på dubbel straffbarhet ska uppfattas såvitt gäller preskription. Skälen för regeringens förslag Allmänt om kravet på dubbel straffbarhet För att ett brott som har begåtts utomlands ska kunna lagföras i krävs enligt hittillsvarande 2 kap. 2 § andra stycket som huvudregel att gärningen är straffbar både i och i det land där brottet begåtts. Denna princip om dubbel straffbarhet vilar bl.a. på synsättet att allmän folkrätt och internationella överenskommelser sätter vissa gränser för rätten att utöva nationell domsrätt. straffbarhet grundas också i viss mån på den straffrättsliga 2020/21:204 legalitetsprincipen, som innebär bl.a. att det ska vara möjligt att förutse vad som utgör ett handlande som kan leda till straff. krav på dubbel straffbarhet kan även sägas visa respekt för individen och dennes rättigheter på så sätt att individen ges möjlighet att utnyttja de friheter som ges på den plats där han eller hon befinner sig. myndigheter kan i många brottsutredningar beträffande gärningar som begåtts utomlands komma att behöva rättslig hjälp från andra staters myndigheter för att inhämta bevis, t.ex. avseende förhör. sådan rättslig hjälp torde många länder utanför ställa upp krav på Ett krav på dubbel straffbarhet bör, som utredningen föreslår, i vissa situationer även gälla fortsättningsvis. Kravet på dubbel straffbarhet är enligt gällande rätt formulerat så att domsrätt inte föreligger om gärningen är ”fri från ansvar” enligt lagen på Kravet på dubbel straffbarhet bör enligt regeringen, i enlighet med utredningens förslag, i stället formuleras så att det krävs att gärningen ”är straffbar” enligt lagen på gärningsorten. För att kravet på dubbel straffbarhet ska vara uppfyllt bör krävas att gärningen är straffbar enligt lagen på gärningsorten i det enskilda fallet. En tanke med kravet på dubbel straffbarhet kan sägas vara att begränsa den svenska domsrätten till fall där gärningen skulle kunna leda till straffrättsligt ansvar om åtal hade väckts på gärningsorten i stället för i . förutsättningar bör det alltså inte spela någon roll i vilket av länderna Det innebär att gärningen i princip måste vara straffbar enligt lagen på gärningsorten såväl när den begås som när dom meddelas (jfr 5 § lagen [1964:163] om införande av ). av om gärningen är straffbar enligt lagen på gärningsorten ska även gärningslandets preskriptionsregler och andra materiella straffbarhets- Avseende preskription bör det dock – till skillnad från enligt gällande rätt – vara tillräckligt för att kravet på dubbel straffbarhet ska vara uppfyllt att preskription inte inträtt om lagföring i stället skett i det andra landet (jfr NJA 2008 s. 930). framstår enligt regeringen som motiverad och får också anses rymmas inom ramen för den föreslagna lagändringen. Om ett brott har begåtts på flera staters område, bör kravet på dubbel straffbarhet anses vara uppfyllt om gärningen är straffbar enligt lagen på åtminstone en av de andra gärningsorterna. Utredningen föreslår att det av bestämmelsen ska framgå under vilka förutsättningar ett brott ska anses vara begånget i . föreslår dock inte att det ska tas in en generell bestämmelse om var ett brott ska anses begånget på sätt som finns i hittillsvarande 2 kap. 4 §. prövning av dubbel straffbarhet kan det, som framhåller, komma att uppstå situationer då det finns anledning att ta ställning till i vilket av flera andra länder ett brott har begåtts när ingen del av brottet När det gäller lokalisering av brott tillämpar staterna Vid bedömningen av om ett brott ska anses vara begånget på en annan stats område, bör exempelvis inte mer långtgående lokaliseringsregler än de svenska läggas till grund för prövningen. stat har mindre långtgående lokaliseringsregler än de svenska bör dock dessa, och inte de svenska, läggas till grund för prövningen. anser därför, i likhet med utredningen, att bestämmelserna om lokalisering av brott formellt bör begränsas till frågan om ett brott ska anses vara Detta utesluter inte att bestämmelserna kan vara vägledande även när det gäller andra lokaliseringsfrågor, t.ex. vid bedömning av frågor om dubbel straffbarhet. Kravet på dubbel straffbarhet bör knytas till vissa domsrättsgrunder Det finns enligt gällande rätt ett antal domsrättsgrunder där kravet på dubbel straffbarhet inte gäller. Så är bl.a. fallet med brott som begåtts på ett svenskt fartyg eller luftfartyg eller om det begåtts i tjänsten av befälhavaren eller någon som tillhörde besättningen på ett sådant fartyg. Detsamma gäller i fråga om brott som på närmare angivet sätt riktat sig mot som stat eller mot något annat svenskt allmänt intresse. Inte heller för internationella brott gäller något krav på dubbel straffbarhet. Efter att ha konstaterat att dessa undantag från kravet på dubbel straffbarhet är i överensstämmelse med folkrätten, föreslår utredningen att motsvarande ska gälla också framöver. Regeringen gör ingen annan bedömning än den utredningen gjort. Detta innebär att något krav på dubbel straffbarhet inte ska gälla då domsrätt föreligger enligt flaggstatsprincipen, statsskyddsprincipen eller universalitetsprincipen. Krav på dubbel straffbarhet bör dock i linje med folkrättsliga gränser för utövandet av nationell domsrätt som huvudregel gälla där domsrätten grundas på anknytning till svensk gärningsman, svenskt enskilt intresse eller annan stats intresse. Som regeringen återkommer till nedan finns dock även i dessa fall skäl att göra vissa undantag från kravet på dubbel straffbarhet. Undantag vid vissa internationella insatser Enligt gällande rätt gäller inte något krav på dubbel straffbarhet för brott som någon som tillhör Försvarsmakten har begått på ett område där en avdelning av Försvarsmakten befann sig eller om det begåtts av någon annan på ett sådant område och avdelningen befann sig där för annat ändamål än övning. Denna bestämmelse bör, som regeringen föreslår i avsnitt 5.2.4, ändras på så sätt att den inte längre utgör en självständig domsrättsbestämmelse. Däremot bör brott som någon som tillhör Försvarsmakten har begått på ett område där en avdelning av Försvarsmakten befann sig, även fortsatt undantas från kravet på dubbel straffbarhet. Vidare gäller ett undantag för brott som begås vid tjänstgöring vid utlandsstyrka inom Försvarsmakten eller Polis- myndigheten. Det är då fråga om deltagande i internationella militära insatser eller internationella civila krishanteringsinsatser. Bestämmelserna bör, liksom utredningen föreslår, i sak behållas oförändrade. I detta sammanhang bör även inkluderas personer som, utan att tillhöra Försvarsmakten eller , deltar i sådana internationella insatser. Detta kan uttryckas som ”någon som är anställd av en svensk myndighet”, vilket avser personer som är anställda inom försvaret eller polisen, men också andra personer, som exempelvis domare eller åklagare. Undantag från kravet på dubbel straffbarhet bör, i likhet med vad som är fallet enligt gällande rätt, också göras för brott som har begåtts i tjänsten utom riket av en polisman, tulltjänsteman eller tjänsteman vid Kust- bevakningen, som utför arbetsuppgifter enligt en internationell överens- kommelse som har tillträtt. Utredningens förslag, vilket regeringen instämmer i, innebär emellertid att brott som begåtts i utövningen av tjänst eller uppdrag som innefattar svensk allmän ställning generellt, även vid t.ex. statens anlitande av privata företag för bevakningsuppgifter, hänförs till statsskyddsprincipen (se avsnitt 5.2.5). Sådana brott omfattas över huvud taget inte av kravet på dubbel straffbarhet. Undantag för vissa särskilt angivna eller särskilt allvarliga brott Enligt utredningens förslag ska det även gälla undantag från kravet på dubbel straffbarhet för vissa närmare angivna brott. Det gäller bl.a. vissa brott som enligt gällande rätt är reglerade som internationella brott, men där det folkrättsliga stödet för att brotten ska omfattas av universalitets- principen är tveksamt och som därför inte längre bör omfattas av universell jurisdiktion. Dit hör penningförfalskning och försök till sådant brott samt olovlig befattning med kemiska vapen och olovlig befattning med minor. För dessa brott bör det inte gälla något krav på dubbel straffbarhet. har kretsen av brott som inte omfattas av krav på dubbel straffbarhet utvidgats. Det gäller bl.a. en rad olika sexualbrott mot personer som inte fyllt , människohandel och äktenskapstvång. Det bakomliggande syftet med avskaffandet av kravet på dubbel straffbarhet i dessa fall har huvudsakligen angetts vara att möjligheterna till bestraffning i därigenom ökar, vilket ansetts angeläget då det är fråga om brottslighet som bedömts vara av allvarlig art. Mot den bakgrunden, och då någon inskränkning i gällande rätt inte bör göras i detta avseende, bör även fortsättningsvis undantag göras från kravet på dubbel straffbarhet för sådana brott. Brott för vilka ett så högt straffminimum som fängelse eller mer har föreskrivits är av allvarligt slag. I de fall då svensk domstol är behörig att döma över brotten, bör svensk domsrätt säkerställas utan risk för att straffbestämmelser på gärningsorten kan innebära att lagföringen här i landet hindras.