prop · H803205 · 2021-06-03 00:00:00 — Genom att motverka att olämpliga aktörer anordnar assistans ska tillståndskravet bidra till att förhindra att assistans utförs bristfälligt eller inte alls. Av 51 kap. 2 § andra stycket SFB följer att tillståndskravet även omfattar enskilda yrkesmässiga verksamheter som tillhandahåller personlig assistans som berättigar till statlig assistansersättning. Med stöd av 51 kap. 19 § SFB kan utbetalning direkt till en anordnare som saknar tillstånd nekas. Däremot saknas lagstöd för att neka en assistansberättigad assistansersättning eller ekonomiskt stöd enligt 9 § 2 LSS på den grunden att denne anlitat en anordnare utan tillstånd. Promemorian har föreslagit att assistansersättning respektive ekonomiskt stöd till skäliga kostnader för personlig assistans inte ska betalas ut för assistans som har utförts i en verksamhet utan tillstånd enligt 23 § LSS. Ingen remissinstans invänder mot förslaget. Regeringen konstaterar att tillståndskravet är uppställt för att säkra kvaliteten på den personliga assistansen och att det inte bör vara möjligt att kringgå kravet på tillstånd i 23 § LSS genom att den assistansberättigade själv ersätter anordnaren för dennes kostnader för lämnad assistans. Regeringen anser vidare att en statlig förmån, eller en ersättning, inte bör kunna användas för att ersätta en anordnare som bedriver verksamhet utan erforderligt tillstånd, något som dessutom är straffbelagt enligt 28 § LSS. Regeringen konstaterar att förslaget innebär en begränsning i den assistansberättigades möjlighet att själv välja anordnare, men bedömer att det förstärkta skydd för den assistansberättigade som förslaget innebär, i likhet med införandet av krav på tillstånd (prop. 2009/10:76 s. 25), uppväger denna begränsning. och kommunerna bör därför ges möjlighet att neka utbetalning i de fall där tillstånd saknas. anser att ersättning inte heller ska lämnas för assistans som har utförts när verksamheten är tillfälligt förbjuden enligt 2020/21:205 26 h § LSS. Regeringen konstaterar att promemorian, med utgångspunkt i skrivelse, har tagit sikte på fall som motsvarar de som omfattas av 51 kap. 19 § SFB, dvs. där assistansanordnaren saknar tillstånd. Regeringen anser inte att bestämmelserna i denna proposition bör utvidgas till att omfatta även assistans som utförts i strid med 26 h § LSS. framför vidare att 51 kap. 16 b § SFB bör formuleras så att bestämmelsen gäller verksamhet som saknar tillstånd i stället för verksamhet utan tillstånd för att tydliggöra att det inte omfattar även offentlig verksamhet, som inte kräver tillstånd. Regeringen instämmer i synpunkt att lagtexten bör omformuleras för att tydliggöra att den inte omfattar även offentlig verksamhet. Regeringen föreslår därför att ekonomiskt stöd till skäliga kostnader för personlig assistans respektive assistansersättning inte ska betalas ut för assistans som har utförts i en yrkesmässig enskild verksamhet utan tillstånd enligt 23 § LSS. Den assistansberättigade måste underrättas om ändrade förhållanden När eller en kommun får information om att en anordnares tillstånd att bedriva verksamhet har upphört att gälla bör eller kommunen underrätta den assistansberättigade om de ändrade förhållandena innan ett beslut om att neka utbetalning fattas. Promemorian har anfört att denna situation omfattas av kommunikationsskyldigheten i 25 § förvaltningslagen (2017:900) och att det inte behövs någon närmare reglering av hur underrättelse ska göras. Av 25 § förvaltningslagen följer att en myndighet, om det inte är uppenbart obehövligt, som huvudregel ska underrätta den som är part om allt material av betydelse för beslutet och ge parten tillfälle att inom en bestämd tid yttra sig över materialet, innan den fattar ett beslut i ett ärende. Myndigheten får avstå från kommunikation bl.a. om ett väsentligt allmänt eller enskilt intresse kräver att beslutet meddelas . instämmer i att det inte finns skäl att ytterligare reglera hur underrättelsen ska lämnas utöver den kommunikationsskyldighet som föreskrivs i 25 § förvaltningslagen. å andra sidan framför i sitt remissvar att skyldigheten att underrätta den assistansberättigade enligt myndighetens mening följer av dess serviceskyldighet och inte av kommunikationsskyldigheten enligt förvaltningslagen. Regeringen konstaterar att myndigheterna ska uppfylla sin skyldighet att kommunicera enligt förvaltningslagen. Bedömningen av vilket krav på kommunicering som får anses följa av 25 § förvaltningslagen måste dock göras i rättstillämpningen. Bestämmelserna i 9 d § LSS och 51 kap. 16 b § SFB innehåller ingen uttrycklig skyldighet att underrätta en assistansberättigad, som anlitat en verksamhet med tillstånd att utföra personlig assistans enligt 23 § LSS, om att verksamhetens tillstånd har upphört att gälla. För att eller en kommun ska ha rätt att neka ersättning för assistans som har utförts i en verksamhet som haft tillstånd , måste dock den assistansberättigade först underrättas om att tillståndet inte längre gäller. Ersättning ska lämnas för assistans som har utförts innan den assistansberättigade har underrättats om att tillståndet återkallats Genom att anlita en enskild anordnare för att utföra personlig assistans träffar den assistansberättigade ett avtal med anordnaren om köp av en tjänst. Det finns inga föreskrifter som direkt reglerar hur ett sådant avtal ska utformas eller vad det ska innehålla. I samband med att avtalet träffas bör dock den assistansberättigade kontrollera att anordnaren har det tillstånd som krävs enligt 23 § LSS. Om anordnaren senare förlorar sitt tillstånd att bedriva verksamhet med personlig assistans går det inte att utesluta att den assistansberättigade ändå krävs på ersättning för kostnader för assistans som anordnaren har lämnat, trots att tillståndet hade återkallats. Om utgången i en sådan tvist helt eller delvis skulle utfalla till den assistansberättigades nackdel kan kostnaden bli mycket betungande för den assistansberättigade, även om assistans endast har utförts i strid med beslutet att återkalla tillståndet. IVO:s beslut att återkalla ett tillstånd börjar gälla . Den assistansberättigade kan vara helt ovetande om att utreder anordnarens tillstånd eller har beslutat att återkalla detta. Promemorian har därför, som tidigare nämnts, föreslagit att assistans som har utförts i en verksamhet som haft tillstånd ska ersättas fram till att den assistansberättigade har underrättats om att verksamhetens tillstånd har upphört att gälla. Regeringen instämmer i att ersättning bör kunna lämnas även för assistans som har utförts efter att anordnaren förlorat sitt tillstånd, men innan den assistansberättigade har underrättats om detta. För att ersättning ska kunna lämnas bör det krävas att anordnaren har haft tillstånd att bedriva den överenskomna verksamheten. Tillståndet att bedriva verksamhet med personlig assistans måste givetvis vara korrekt och exempelvis avse den assistansberättigades personkrets. Majoriteten av remissinstanserna tillstyrker promemorians förslag eller har ingenting att invända mot det. avstyrker dock förslaget om att ersättning ska kunna betalas ut fram till dess att den assistansberättigade har underrättats om att tillståndet återkallats. framhåller bl.a. att det kan bli svårt att avgöra när underrättelse faktiskt har skett vilket riskerar att medföra felaktiga utbetalningar och fler domstolsprocesser. Även Kammarrätten i framför att det i tillämpningen kan uppstå svårigheter att avgöra när en assistansberättigad har underrättats om att ett tillstånd återkallats, och om underrättelsen har gjorts på ett korrekt sätt. Kammarrätten anser dock att dessa frågor kan överlämnas till rättstillämpningen. Regeringen instämmer i kammarrättens synpunkt att bedömningen av hur en underrättelse ska genomföras för att vara godtagbar bör lämnas till rättstillämpningen. Kammarrätten i anser att inledningen till det andra stycket i 51 kap. 16 b § SFB för enhetlighetens skull bör utformas på motsvarande sätt som inledningen till det tredje stycket i bestämmelsen 9 d § LSS. Regeringen instämmer i kammarrättens synpunkt. framhåller att det finns en risk att den assistansberättigade behöver underrättas under en pågående domstolsprövning av anordnarens tillstånd, beroende på utgången i respektive instans. För att undvika sådana konsekvenser i rätts- 2020/21:205 tillämpningen som pekar på föreslog regeringen i lagrådsremissen att undantaget inte skulle omfatta fall då den assistansberättigade tidigare i samma tillståndsprocess har underrättats om att verksamheten saknade tillstånd. Regeringen anförde i lagrådsremissen att kravet på underrättelse syftar till att skydda assistansberättigade, som anlitat en verksamhet med tillstånd och därmed saknar skäl att befara att verksamheten saknar tillstånd. När tillståndet är föremål för domstolsprövning skulle det därmed åligga den enskilde att hålla sig uppdaterad kring hur prövningen föll ut. Lagrådet avstyrker förslaget i denna del. Lagrådet uttalar att det krävs en närmare analys av hur bestämmelsen påverkar den assistansberättigades möjligheter att ta till vara sin rätt och att mildra de negativa konsekvenserna av att assistansanordnarens tillstånd har återkallats. Lagrådet anser också att förslaget är oklart utformat och att det inte har beretts tillräckligt. Med beaktande av dessa synpunkter anser regeringen att underrättelseskyldigheten inte bör begränsas på det sätt som föreslogs i lagrådsremissen. Ersättning ska kunna lämnas för assistans som utförs efter att den assistansberättigade har underrättats om att tillståndet återkallats Rätten till personlig assistans påverkas inte av om den anordnare som den assistansberättigade har anlitat mister sitt tillstånd. Den assistansberättigades behov ska tillgodoses utan avbrott, även om anordnarens tillstånd dras in. Om den assistansberättigades anordnare mister sitt tillstånd har den assistansberättigade möjlighet att vända sig till en privat anordnare med tillstånd att bedriva verksamhet med personlig assistans, till kommunen i dess egenskap av anordnare eller att själv anställa assistenter. Kommunen har alltid ett basansvar för insatsen personlig assistans och är skyldig att på den assistansberättigades begäran anordna assistansen, även i de fall den enskilde beviljats assistansersättning från (prop. 1992/93:159 s. 72 och 73). Att anordnarens tillstånd dras in kan vara en både plötslig och oväntad händelse för den assistansberättigade, om inte anordnaren har informerat honom eller henne om att utreder tillståndet. Majoriteten av de tillstånd som återkallat 2017–2019 har återkallats på grund av ekonomisk misskötsamhet, något som inte nödvändigtvis påverkar kvaliteten på den personliga assistansen och heller inte behöver innebära att den assistansberättigade uppmärksammat de missförhållanden som leder till att tillståndet dras in. I promemorian och lagrådsremissen föreslås två undantag från huvudregeln om att ersättning inte lämnas för assistans som har utförts utan tillstånd. Enligt det första undantaget ska ersättning lämnas till dess att den assistansberättigade har underrättats om att anordnarens tillstånd har upphört att gälla. Det andra undantaget anger att ersättning ska lämnas för assistans som har utförts utan tillstånd om det finns särskilda skäl. Vårdföretagarna, anser att den enskilde bör ges skäligt rådrum för att byta assistansanordnare utan att det uppställs krav om särskilda skäl. anför att enskilda som tillhör LSS:s personkrets ofta har behov av kontinuitet och av att assistenterna har viss kompetens och kunskap om den enskilde. en ny anordnare med rätt kunskap kan enligt ta tid. skriver att kommunen med hänvisning till kommunens basansvar för insatsen personlig assistans har den beredskap som krävs för att med kort varsel kunna anordna assistans men att en längre förberedelsetid främjar ett rättssäkert anordnade med god kvalitet för den assistansberättigade. I lagrådsremissen föreslogs inte någon sådan generell frist som remissinstanserna efterfrågar. Regeringen bedömde att ett generellt rådrum för assistansberättigade att byta assistansanordnare, oavsett om det finns särskilda skäl eller inte, skulle medföra att undantaget blev alltför omfattande. Lagrådet konstaterar att kommunerna visserligen alltid har det yttersta ansvaret för att ombesörja att den som behöver personlig assistans också erbjuds sådan assistans, men att assistansberättigade har kvalificerade behov av mycket skiftande karaktär. Det medför enligt Lagrådet en uppenbar risk att kommunen inte , då ett behov oväntat eller plötsligt uppstår, kommer att kunna ”föranstalta om sådant personligt utformat stöd som utgör grunden för personlig assistans i den utsträckning som krävs för att lagrådsremissens intention att skydda de assistansberättigade ska uppfyllas”. Lagrådet bedömer att behovet av övergångslösningar med stöd av särskilda skäl kommer bli betydligt större än vad som antyds i lagrådsremissen och att bestämmelsen sannolikt kommer att behöva tillämpas i flertalet av de fall där en enskild underrättas om att ett tillstånd har dragits in. Enligt Lagrådet är det mindre lämpligt att använda en reglering med prövning av särskilda skäl för att omhänderta situationer som mer eller mindre regelmässigt kommer att uppstå. Lagrådet konstaterar vidare att eftersom frågan om det finns särskilda skäl ska prövas individuellt och i efterhand kommer den enskilde vid underrättelsen att ha mycket svårt att själv bedöma om stöd kommer att betalas ut på grund av att det föreligger sådana skäl. Det finns därmed enligt Lagrådet en risk att den enskilde gör en felbedömning och själv blir betalningsskyldig för den assistans som ges efter underrättelsen. Lagrådet framhåller att om de uttalanden i lagrådsremissen, som tar sikte på i vilka fall särskilda skäl ska anses föreligga, tolkas snävt finns det en risk för att den assistansberättigade inte får någon respit för att byta assistansanordnare. Det syfte som lagstiftningen är avsedd att fylla, att skydda den enskilde från att utan egen förskyllan hamna i en svår situation, uppnås därför enligt Lagrådet inte genom förslagen. Lagrådet föreslår i stället att ersättning till den enskilde ska kunna betalas ut under en viss kortare övergångstid, exempelvis , efter underrättelse, eventuellt med tillägg av en möjlighet att få ytterligare stöd med hänvisning till särskilda skäl. De särskilda skälen kan enligt Lagrådet då koncentreras till omständigheter som inte beror på att den enskilde måste ges rimlig tid att byta assistansanordnare. Enligt Lagrådet torde en sådan tidsfrist också innebära att prövningarna hos och domstolarna av om ersättning kan betalas ut på grund av särskilda skäl blir betydligt färre. Regeringen kan inledningsvis konstatera att det kommunala basansvaret för personlig assistans är en väletablerad praxis och att regeringen inte har anledning att tro att kommunerna inte, trots kort varsel, skulle kunna uppfylla sina skyldigheter att utföra personlig assistans åt den som är 2020/21:205 berättigad därtill och så önskar. Huvuddelen av de kommuner som yttrar sig över promemorians förslag kommenterar inte kommunens ansvar att säkerställa personlig assistans för den assistansberättigade med kort varsel. kommun anger i allmänna ordalag att de har den beredskap som krävs för förslaget. kommun skriver att det kommer att behövas utökad beredskap när anordnare förlorar tillstånd, vilket kan leda till svårigheter vid personalplanering och ökning av kostnader. kommun och skriver att de har den beredskap som krävs utifrån det kommunala basansvaret. skriver att promemorians förslag därför sannolikt inte skulle vara förenat med någon större omställning, ökad arbetsbelastning eller kostnad. Regeringen anser att det är viktigt att upprätthålla tillståndskravet för verksamheter som bedriver personlig assistans, men att det inte får medföra allvarliga negativa konsekvenser för de assistansberättigade som tillståndskravet syftar att skydda. I promemorian och lagrådsremissen görs bedömningen att detta uppnås genom att utbetalning av ersättning tillåts till och med den dag som den assistansberättigade har underrättas om att tillståndet återkallats för den anordnare han eller hon anlitat, samt bestämmelsen om särskilda skäl. En generell tidsfrist kan visserligen innebära att anordnare som fått tillståndet återkallat kan ta emot ersättning i fler fall jämfört med lagrådsremissens förslag om särskilda skäl. mellan de två förslagen är dock troligen liten. Detta mot bakgrund av Lagrådets bedömning att bestämmelsen om särskilda skäl sannolikt skulle få en betydligt mer vidsträckt tillämpning än vad som avsetts i lagrådsremissen, om den assistansberättigade inte kan medges en frist på någon annan grund. Den vanligaste orsaken till att ett tillstånd återkallas är ekonomisk misskötsamhet eller att bolaget försatts i konkurs. på grund av missförhållanden som innebar fara för liv, hälsa eller säkerhet skedde endast två gånger –2019. skulle återkallas på grund av sådana missförhållanden finns det en risk att en tidsfrist skulle förlänga den tid då assistans utförs under dessa oönskade En tidsfrist begränsar dock inte kommunens basansvar. Kommunen ska alltid vara beredd att träda in och tillhandahålla assistans på begäran från den enskilde. även möjlighet att neka utbetalning och i förekommande fall återkräva utbetald ersättning enligt 9 d och 12 §§ LSS samt 51 kap. 4 § och 108 kap. 2 § SFB om den assistansberättigade inte får den assistans personen har Lagrådets förslag om en tidsfrist är avsett att täcka de fall där den assistansberättigade måste ges rimlig tid att byta assistansanordnare. Förslaget skulle även underlätta för kommunerna att uppfylla sin skyldighet att ordna personlig assistans för den som inte kan eller vill ordna sin assistans på annat sätt. En generell frist skulle även innebära att och kommunerna under fristen kan bedöma om den assistansberättigades behov är sådana att det finns särskilda skäl för en något förlängd frist, i de undantagsfall där det skulle vara aktuellt. senare skulle även åtgärda den av Lagrådet noterade osäkerhet som en bedömning av särskilda skäl i efterhand skulle innebära för den assistans- Som Lagrådet anför är det troligt att prövningarna hos och domstolarna av om ersättning kan betalas ut på Prop. 2020/21:205 grund av särskilda skäl blir betydligt färre om en generell tidsfrist införs. Mot bakgrund av det anförda instämmer regeringen i Lagrådets förslag att det, utöver möjligheten att i undantagsfall medge en tidsfrist på grund av särskilda skäl, bör finnas en generell tidsfrist. Lagrådet föreslår att tidsfristen ska uppgå men för inget vidare resonemang om varför detta är en lämplig längd. För att uppnå sitt syfte behöver tidsfristen vara så lång att den i de flesta fall ger de assistansberättigade ett sådant rådrum som gör att de får en reell möjlighet att undvika de negativa konsekvenser ett hastigt byte av anordnare kan medföra. Hur som krävs kan variera beroende på den assistansberättigades behov, tillgången till anordnare på bostadsorten med mera. STIL anför att en tidsfrist bör uppgå . IfA och Fremia skriver att en tidsfrist bör uppgå till en full kalendermånad efter den månad då den assistansberättigade underrättades. Syftet med huvudbestämmelsen i förslaget är dock att upprätthålla tillståndsplikten och att verksamheter utan tillstånd inte ska kunna få ersättning, vilket alla remissinstanser som yttrar sig och Lagrådet ställer sig bakom. En tidsfrist bör därför inte vara längre än nödvändigt. Regeringen bedömer att en tidsfrist bör vara tillräcklig för de allra flesta för att genomföra ett byte av anordnare utan att drabbas av allvarliga negativa konsekvenser. Kommunens basansvar innebär en skyldighet att ha en beredskap för att tillhandahålla personlig assistans och bör vara tillräcklig för att en kommun ska kunna ombesörja att sådant personligt utformat stöd som utgör grunden för personlig assistans kan tillhandahållas. I de undantagsfall där inte är tillräckligt bör det vara möjligt att pröva om det finns särskilda skäl för en förlängd frist. Ersättning bör kunna betalas ut vid särskilda skäl I promemorian har, som framgår av föregående avsnitt, föreslagits att ersättning ska lämnas för assistans som har utförts utan tillstånd om det finns särskilda skäl. Promemorian har anfört att det kan finnas omständigheter som medför att den assistansberättigade riskerar att försättas i en utsatt situation om den personliga assistans som anordnaren tillhandahåller skulle upphöra. Den assistansberättigade kan exempelvis ha speciella behov som bara kan tillgodoses av assistenter med viss kompetens eller erfarenhet. Utbetalning med stöd av bestämmelsen om särskilda skäl bör enligt promemorian inte bli aktuell annat än under en kortare övergångsperiod som inte bör uppgå . Regeringen konstaterar att den generella tvåveckorsfrist som regeringen nu föreslår i hög grad kommer att begränsa behovet av att medge undantag på grund av särskilda skäl. av de fall där en tidsfrist krävs för att undvika allvarliga negativa konsekvenser för den assistansberättigade bör de negativa följderna kunna begränsas i tillräcklig utsträckning genom tvåveckorsfristen. I undantagsfall bör det dock vara möjligt att medge utbetalning på grund av särskilda skäl antingen på grund av att bestämmelsen om en generell frist inte är tillämplig, eller för att fristen behöver förlängas något för att undvika de allvarligaste negativa konsekvenserna för den assistansberättigade. Har en tvåveckorsfrist löpt ut bör det inte bli fråga om annat än en kort förlängning av denna. 2020/21:205 därför i promemorians förslag om att det bör finnas möjlighet till undantag från huvudregeln på grund av särskilda skäl. De flesta remissinstanser tillstyrker promemorians förslag eller har inga synpunkter på det. framför att det är rimligt att kräva att den assistansberättigade alltid kontrollerar att den anordnare som han eller hon sluter avtal med har rätt tillstånd och föreslår därför att särskilda skäl endast ska anses finnas om verksamheten har haft tillstånd enligt 23 § LSS . Regeringen anser, i likhet med , att det är viktigt att upprätthålla tillståndskravet för verksamheter som bedriver personlig assistans, men anser att det inte får medföra allvarliga negativa konsekvenser för de assistansberättigade som tillståndskravet syftar till att skydda. Behov av att tillämpa bestämmelsen i fall där anordnaren inte har haft tillstånd kommer sannolikt endast uppstå i enstaka undantagsfall. Regeringen instämmer i promemorians förslag att undantaget vid särskilda skäl bör vara tillämpligt oavsett om verksamheten har haft tillstånd . Vissa remissinstanser, däribland kommun, anser att det bör förtydligas vad som avses med särskilda skäl. Regeringen anser dock inte att det bör exemplifieras närmare vad som ska kunna utgöra särskilda skäl, eftersom det då finns en risk att tillämpningen begränsas till de angivna exemplen. Bedömningen av vad som ska kunna utgöra särskilda skäl bör därför lämnas till rättstillämpningen. Både kommun och efterlyser ett förtydligande av vad som avses med en kortare övergångsperiod och bedömer att det kan vara nödvändigt med en övergångsperiod som är längre än . framför att det är oklart från vilken tidpunkt den kortare övergångsperioden ska beräknas och framför att det kan ta tid innan får kännedom om att assistans utförs av en anordnare som saknar tillstånd, vilket kan medföra att övergångsperioden blir lång om den ska räknas från att den enskilde har underrättats om att tillståndet inte längre gäller. Av remissinstansernas synpunkter framgår att det både kan finnas skäl som talar för och sådana som talar för en mer begränsad. Regeringen anser dock att den frist som medges sammantaget, med en eventuell tvåveckorsfrist inräknad, inte bör uppgå . Den exakta längden på den frist som medges på grund av särskilda skäl måste bedömas i det enskilda fallet och utgå från den assistansberättigades behov.