prop · H90350 · 2021-11-02 00:00:00 — Även har synpunkter i fråga om redovisningen från koncernbolag och pekar på att om rapportering ska ske enskilt från varje företag inom en koncern kommer det medföra större administration utan motsvarande nytta. Bolaget anser därför att det bör vara möjligt med en rapportering som täcker alla inköp från svenska företag som ingår i en och samma koncern. När det gäller frågan om rapportering bör tillåtas på konsoliderad koncernnivå, dvs. genom en samlad rapportering av en koncerns inköp, konstaterar regeringen att en sådan rapporteringsskyldighet skulle kunna leda till en otydlighet i fråga om vilka företag som tillämpar längst betalningstider. En sådan ordning skulle därmed kunna leda till en risk för att ett av syftena med den föreslagna lagstiftningen inte uppnås. En sådan ordning kan knappast heller innebära någon fördel för de koncerner där de ingående företagen inte använder samma redovisningssystem. Regeringen gör mot bakgrund av det anförda, och i likhet med promemorian, bedömningen att företag med minst 250 anställda bör 2021/22:50 rapportera sina betalningstider var för sig. Huruvida dessa företag är moderbolag eller dotterbolag i en koncern ska således sakna betydelse när det gäller att fastställa om de omfattas av rapporteringsskyldigheten. Regeringen anser att fördelarna med ett rapporteringssystem som är enkelt och inte utgör en alltför stor administrativ börda för företagen väger tyngre än att ta hänsyn till om ett företag ingår i en koncern vid avgörandet om det ska omfattas av rapporteringsskyldigheten. Av samma anledning anser regeringen, till skillnad från SCB, att det inte bör införas någon särreglering för företag som ingår i kommissionärsförhållanden. inom näringslivet som är bildade enligt svensk rätt När det gäller uttrycket företag delar regeringen bedömning att det bör tydliggöras att det endast är företag inom näringslivet som omfattas av rapporteringsskyldigheten. Det bör därför framgå av lagen att med rapporteringsskyldiga företag avses juridiska personer som yrkesmässigt bedriver ekonomisk verksamhet. Regeringen anser vidare att enbart företag som är bildade enligt svensk rätt ska vara skyldiga att rapportera uppgifter om betalningstider. Skälet till detta är att regeringen inte vill bidra till en situation där utländska företag tvingas ta fram olika rapporter för olika marknader. Som framgår av avsnitt 5 har kommissionen rekommenderat medlemsstaterna att vidta nationella åtgärder för att följa hur betalningstiderna utvecklas inom respektive land. Regeringens förslag: Rapporteringen ska ske en gång och avse fakturor som har betalats till och med följande kalenderår. Rapporten ska lämnas . Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. I promemorian föreslås att rapporten ska vara den ansvariga myndigheten till handa . Remissinstanserna: anser att rapportering ska ske i stället för eftersom en stor del av den tid då rapporten ska sammanställas annars infaller under semestertid. Ingen av de övriga remissinstanserna har några synpunkter på förslaget i denna del. Rapportens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: och Innovationsföretagen anser att det är rimligt att rapporteringen sker en gång . Enligt är det viktigt att det är enkelt att rapportera och eftersom företagen har olika räkenskapsår bör det vara möjligt för företagen att välja när som rapporten ska överlämnas till myndigheten. Även föredrar att rapporteringsperioden följer räkenskapsåret och anser att inrapporteringen till bör ske inom en rimlig tid därefter eftersom detta minskar den administrativa bördan betydligt. Intrum och Svensk Inkasso anser att rapporteringen bör kopplas till års- och hållbarhetsrapporteringen och att rapporteringstidpunkten bör vara Svensk Inkasso lyfter fram att rapporteringen bör ske på ett sådant Prop. 2021/22:50 sätt att det är lätt för företagen att bilda sig en uppfattning om betalningstider innan en kredit lämnas eller ett leveransavtal träffas med ett bolag som omfattas av rapporteringsskyldighet. Skälen för regeringens förslag: Enligt regeringens mening bör syftet med rapporteringen vara avgörande för hur ofta ett företag ska rapportera. Avsikten med att göra de inrapporterade uppgifterna tillgängliga är att skapa incitament för de företag som tillämpar längst betalningstider att förkorta betalningstiderna. Regeringen gör bedömningen att det är tillräckligt att rapporteringen sker en gång för att det syftet ska kunna uppnås. Uppgifter om betalningstider kan även användas av leverantörer som vill skaffa information om hur en potentiell kund sköter sina betalningar. För detta syfte är det viktigt att uppgifterna är aktuella. Även om leverantörer kan ha nytta av att få tillgång till aktuell information om hur en potentiell kund sköter sina betalningar får detta ses som en positiv bieffekt av det verkliga syftet med att införa ett rapporteringskrav. Leverantörernas behov av aktuell information utgör därför inte ett tillräckligt tungt vägande skäl för att motivera den ökade administrativa börda som ett krav att rapportera skulle innebära för företagen. Regeringen anser därför att rapporteringen bör ske en gång . Det är enligt regeringens mening angeläget att utvecklingen av betalningstiderna får den uppmärksamhet som krävs för att öka pressen på företagen att förkorta sina betalningstider. Den chansen ökar om alla företag redovisar sina uppgifter . En rapportering som sker vid en och samma tidpunkt innebär också – till skillnad från ett rapporteringskrav som är kopplat till räkenskapsåret – att det blir enkelt att följa hur betalningstiderna utvecklar sig år för år eftersom rapporteringen avser fakturor som betalas under samma rapporteringsperiod. Mot bakgrund av detta gör regeringen bedömningen att rapporteringsperioden bör vara densamma för samtliga företag. Rapporteringsperioden bör sträcka sig till och med följande kalenderår. Det är viktigt att de rapporteringsskyldiga företagen har tillräckligt med tid på sig för att efter rapporteringsperiodens slut sammanställa informationen som ska rapporteras. Regeringen delar rapportens bedömning att rapporteringstidpunkten bör vara . Därmed har företagen på sig att sammanställa informationen efter rapporteringsperiodens slut. Regeringens förslag: Underlaget för rapporteringen ska utgöras av det rapporteringsskyldiga företagets inköp av varor och tjänster från företag med färre än 250 anställda som bedriver verksamhet i . som bedriver verksamhet i avses fysiska eller juridiska personer som yrkesmässigt bedriver ekonomisk verksamhet och som ingår i SCB:s allmänna företagsregister. De uppgifter som ska rapporteras är den genomsnittliga avtalade betalningstiden, den genomsnittliga faktiska betalningstiden och den andel fakturor som har betalats efter utgången av avtalad betalningstid. Uppgifter som avser köp från ett företag inom samma koncern ska dock inte rapporteras. Uppgifterna ska avse fakturor som har betalats under den senaste rapporteringsperioden. Uppgifterna ska redovisas uppdelat på storlekskategorierna 1.företag som har 0–9 anställda, 2.företag som har 10–49 anställda, och 3.företag som har 50–249 anställda. Uppgifter om köp där avtal om omvänd factoring har träffats ska redovisas separat. Med betalningstid avses vid sådana köp tiden för köparens betalning till finansbolaget. Regeringens bedömning: bör förse ett rapporteringsskyldigt företag med de uppgifter som företaget behöver för att kunna avgöra vilka av dess leverantörer som är företag som är verksamma i samt för att kunna dela in sina leverantörer i de olika storlekskategorierna. Det bör i en förordning tas in närmare föreskrifter om rapporteringsskyldigheten. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag och bedömning. I promemorian föreslås inte något undantag för koncerninterna köp. Promemorian innehåller inte något förtydligande om att det i fråga om betalningstid vid avtal om omvänd factoring är köparens betalningstid som avses. Promemorian innehåller inte heller någon definition av faktisk betalningstid och avtalad betalningstid. Slutligen föreslås i promemorian att det i lagen ska tas in ett bemyndigande för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela ytterligare föreskrifter om omfattningen av rapporteringsskyldigheten. Remissinstanserna: , och anser att EU:s kriterier för små och medelstora företag bör användas för att definiera de företag som ska omfattas av rapporteringen. Det gör även , som menar att definitionerna i en eventuell lagstiftning bör stämma överens med definitionerna i den frivilliga uppförandekoden. anser att rapporteringskravet inte bör ta hänsyn till leverantörens storlek eftersom alla företag som får vänta på betalning drabbas av detta. Även Installatörsföretagen anser att rapportering bör ske för alla leverantörer, oavsett storlek. Det gör även Företagarna, som anser att det är viktigt att de inrapporterade uppgifterna redovisas fördelade på olika storlekskategorier, liksom , som dock anser att rapporteringen bör begränsas till tre kategorier enligt kommissionens rekommendation om SME-definition, dvs. små, medelstora och stora. anser däremot att uppdelningen av rapporteringen på storlekskategori bör tas bort och att det är tillräckligt om rapporteringen gäller företag som har färre än 250 anställda. På så sätt skulle administreringen kring rapporteringen kunna förenklas. anser att eftersom den föreslagna definitionen av små och medelstora företag baseras enbart på antalet anställda medför det bl.a. att företag med hög omsättning men med relativt få anställda kommer att ingå i gruppen som förväntas erhålla betalningstider , trots att en längre betalningstid gentemot dessa företag i många fall kan vara motiverad. , , och befarar att förslaget om att rapporteringsskyldigheten ska avse den genomsnittliga faktiska betalningstiden kan ge incitament att förkorta betalningstiderna för enbart några få större leverantörer i stället för att fokusera på de mindre leverantörerna, som oftast har ett större behov av kortare betalningstider. Dessa remissinstanser, samt även AB , anser därför att det vore bättre att rapportera hur stor andel av de små och medelstora leverantörerna som har upp till 30 dagars betalningstid. Även anser att rapporteringen bör avse hur stor andel av företagen som får 30 dagars betalningstid eftersom en mätning av genomsnittlig betalningstid innebär ökat administrativt arbete med rapporteringen. anser att det bör klargöras vad som avses med betalningstiden. Enligt bör dagen för när köpande bolag betalat genom överföring till leverantörens bankkonto eller på annat sätt möjliggjort betalning till leverantören anges som sluttidpunkt. Detta eftersom köparen endast känner till när betalningsuppdraget lämnas till banken. Mot bakgrund av detta anser även att avtal om omvänd factoring inte kan omfattas av rapporteringskravet vare sig när det gäller den faktiska betalningstiden eller när det gäller andelen fakturor som betalats efter den avtalade betalningstiden. Rapporteringskravet när det gäller andelen fakturor som betalats efter avtalad betalningstid bör därför enligt avse enbart sådana betalningar som köparen säkert vet har gjorts efter utgången av avtalad betalningstid. Även påtalar att det som i promemorian beskrivs som ”omvänd factoring” inte kommer att kunna rapporteras som beskrivet eftersom köparen endast känner till när betalning till banken ska ske och när betalningen är genomförd. anser därför att rapportering i denna del helt bör tas bort, alternativt att endast avtalad betalningstid från banken till leverantören anges. Även anser att det blir en utmaning att rapportera omvänd factoring. anser att företag som kontrakterats med finansiella lösningar som supply chain financing bör ingå i rapporteringen och då med den faktiska betalningstiden. Företagarna, anser att företag ska lämna information om huruvida de använder factoringlösningar eller andra finansieringslösningar och om någon avgift tas ut för detta. Företagarna och Sinf anser vidare att redovisningen bör inkludera huruvida företagen tar ut en avgift för möjligheten att vara med på en leverantörslista. FAR anser att det är svårt att avgöra om syftet med rapporteringskravet kommer att uppnås i och med det begränsade innehåll som rapporteringen föreslås få, men anser att det är rimligt att inte inledningsvis kräva alltför mycket av rapportens innehåll. Företagarna och Intrum anser att det utöver den föreslagna rapporteringen även bör införas krav på rapportering av längsta avtalade betalningstid och betalningstider i standardavtal. Installatörsföretagen anser att rapporteringen ska avse avtalstid i standardavtal, avtalad betalningstid och faktisk betalningstid. 2021/22:50 , , Företagarna, anser att för att inte riskera att svenska leverantörer får en konkurrensnackdel gentemot utländska företag bör rapporteringskravet avse köp där leveransen sker i . Företagarna och Innovationsföretagen anser vidare att om ett företag anlitar en mellanhand eller en extern inköpsorganisation så ska det företagets betalningstider ingå i rapporteringsskyldigheten. anser att det bör övervägas om rapporteringen ska baseras på belopp i stället för på antal fakturor eftersom antalet fakturor som ska ingå i rapporteringen kommer att vara så stort att det inte kommer vara möjligt att göra en individuell bedömning av den avtalade betalningstiden. påtalar också att det även kan vara svårt att särskilja dröjsmålsfakturor maskinellt. anser att rapporteringsskyldigheten bör begränsas till att avse transaktioner som överstiger . SCB påpekar att en faktura med ett stort belopp och med lång betalningstid kan ha avgörande påverkan för ett litet företag, men kan drunkna i en stor mängd av fakturor med små belopp och korta betalningstider och att en analys av betalningstid utan hänsyn taget till fakturabeloppet därför kan bli missvisande. Enligt SCB skulle rapportering enligt storleksintervall på fakturabelopp kunna vara ett alternativ som möjliggör värdering av de stora företagens påverkan på sina leverantörer. Sinf anser att en rapportering av enbart medelvärden inte kommer att stävja problematiken med långa betalningstider och påvisa det som rapporteringen har för avsikt att synliggöra. Enligt Sinf bör därför den övre kvartilen eller den övre tiondelen av normalfördelningskurvan synliggöras särskilt. Även Företagarna, anser att rapporteringskravet bör utökas till att även avse betalningstider för den övre tiondelen av normalfördelningskurvan. anser att om rapporteringskravet införs bör kravet på rapportering av genomsnittlig avtalad betalningstid tas bort eftersom en sådan rapportering skulle innebära omfattande konsekvenser för företagens itutveckling och väsentligt större kostnader än vad som föreslagits i promemorian. anser att direkt felaktiga fakturor kommer ingå i statistiken eftersom tvistiga fakturor föreslås ingå. Enligt innebär förslaget om att de inrapporterade uppgifterna ska publiceras och vara sökbara att en sådan lista kommer att innehålla konkurrenskänslig information samt att listan kommer att ge en missvisande bild av eftersom den inte innehåller alla parametrar såsom t.ex. leveranstider och pris. Även IFF har synpunkter på att rapporteringen kan komma att närma sig konkurrenskänslig eller företagshemlig information om det blir fråga om få företag i en kategori. Enligt IFF kan rapporteringen i dessa fall komma att omfatta information som annars bedöms som företagshemligheter eller för vilken avtalad sekretess kan gälla. anser att den föreslagna lagstiftningen bör kompletteras med ett krav på att fakturabelopp som understiger direktupphandlingsgränsen enligt lagen (2016:1145) om offentlig upphandling alltid ska betalas senast efter det att köparen framställt krav på betalning och att kravet ska sanktioneras med böter. Ett stort antal remissinstanser har synpunkter när det gäller tillämpningen på företag som ingår i en koncern. är tveksamt till att mindre dotterbolag i stora koncerner inkluderas i ett eventuellt regelverk. anser att hänsyn bör tas till koncernbegreppet vid definitionen av små och medelstora företag. Det gör även som anser att det är besvärande att företag som har få anställda som de ingår i koncerner med en hög omsättning omfattas av definitionen för små och medelstora företag. menar att det är olyckligt att det sätt på vilket en leverantör som ingår i en koncern väljer att strukturera sin organisation påverkar i vilken utsträckning denne omfattas av rapporteringen. Även och anser att rapporteringen bör grunda sig på antalet anställda i hela koncernen och att rapportering bör ske en gång per koncern, inte bolag för bolag i en koncernstruktur. Även och gruppen lyfter fram att den föreslagna avgränsningen inte tar hänsyn till koncernbegreppet, vilket innebär att även stora internationella koncerner med enbart ett försäljningskontor i kommer att omfattas av förslaget. Enligt och gruppen strider detta mot intentionen både enligt den frivilliga uppförandekoden och lagförslaget. , och anser vidare att betalningar mellan företag inom en koncern bör undantas från rapporteringsskyldigheten. Några remissinstanser har synpunkter på det föreslagna bemyndigandet. anser att det i lagen bör skapas tillräcklig klarhet i vad rapporteringsplikten omfattar eftersom det krävs förutsebarhet och tydlighet för att de rapporteringsskyldiga företagen ska kunna planera och organisera sin verksamhet. vid föreslår att bemyndigandet omformuleras så att det tydligare framgår att kretsen av uppgifter som omfattas av rapporteringsskyldigheten inte efter delegation kan utökas genom ytterligare föreskrifter. Skälen för regeringens förslag och bedömning: Utgångspunkten för förslagen är att rapporteringsskyldigheten inte ska vara mer omfattande än vad som är nödvändigt för att syftet med rapporteringen uppnås. Som framgår av avsnitt 7.1 föreslår regeringen att rapporteringsskyldigheten endast ska gälla uppgifter om betalningstider vid köp av varor eller tjänster. Det är just i rollen som köpare som de större företagen kan använda sin starka förhandlingsposition för att kräva långa betalningstider. Ett syfte med rapporteringsskyldigheten är att kunna mäta hur betalningstiderna utvecklas i . Om rapporteringsunderlaget även innefattar fakturor från företag som inte bedriver verksamhet i kommer statistiken att bli missvisande. Regeringen anser därför, till skillnad från , Företagarna, , att rapporteringen endast ska avse företag som bedriver verksamhet i . Uppgifter om företag som bedriver verksamhet i finns i det allmänna företagsregistret som förs av SCB i enlighet med förordningen (1984:692) om det allmänna företagsregistret. I registret ingår samtliga juridiska personer som tilldelats ett organisationsnummer, vissa fysiska personer samt vissa dödsbon. De fysiska personer som ingår är de som har inregistrerad firma, är arbetsgivare, är momsregistrerade eller F- skatteregistrerade samt utländska fysiska personer som inte är bosatta i men som bedriver näringsverksamhet här. juridiska personer kan tilldelas ett organisationsnummer. Det sker t.ex. när en utländsk juridisk person begär ett godkännande för F-skatt för att utföra ett uppdrag i . Även filialer till utländska juridiska personer tilldelas ett organisationsnummer. De utländska företag som ingår i registret är därmed sådana som bedriver verksamhet i . avgränsa rapporteringsunderlaget till fakturor från företag som finns med i SCB:s allmänna företagsregister kommer statistiken att visa hur betalningstiderna i utvecklas. Det allmänna företagsregistret omfattar inte bara näringsidkare utan även t.ex. myndigheter. För att det ska vara tydligt att rapporterings- underlaget enbart omfattar fakturor från näringsidkare bör det anges i lagen att med företag avses fysiska eller juridiska personer som yrkesmässigt bedriver ekonomisk verksamhet. Det övergripande syftet med den föreslagna rapporteringsskyldigheten är att komma till rätta med de allt längre betalningstider som drabbar små och medelstora företag. Regeringen anser därför, till skillnad från Företagarna och , att rapporteringen endast bör omfatta betalningstider mellan rapporteringsskyldiga företag och dess leverantörer som har färre än 250 anställda. På så sätt blir det tydligt att fokus är på de små och medelstora företagen. Rapporteringskravets syfte bör även styra vilka uppgifter som ska Eftersom rapporteringens övergripande syfte är att komma till rätta med långa avtalstider och försenade betalningar anser regeringen, till skillnad från bl.a. Företagarna och Intrum, att det är tillräckligt om de rapporteringsskyldiga företagen lämnar uppgift om genomsnittlig avtalad betalningstid, genomsnittlig faktisk betalningstid samt andelen fakturor Med hjälp av dessa uppgifter är det möjligt att följa hur betalningstiderna utvecklas som det skapas ett incitament för de företag som tillämpar längst betalningstider och som betalar sent att ändra sitt beteende. Det finns därmed enligt regeringens mening inte skäl att kräva att företagen specificerar uppgifterna ytterligare så att de t.ex. även omfattar uppgifter om den övre tiondelen av normal- fördelningskurvan som några av remissinstanserna föreslår. krav skulle dessutom ytterligare öka den administrativa bördan som Genom att begränsa kraven till att endast omfatta statistik, och inte kräva information om exempelvis standardavtal som Innovationsföretagen förespråkar, förbättras även möjligheterna att skapa ett helt automatiserat uppgiftslämnande, vilket underlättar för de rapporteringsskyldiga företagen. betalningstider som följer av standardavtalen ändå återspeglas i de genomsnittliga avtalade betalningstiderna. har efterfrågat en gränsdragning som gäller fakturabelopp. Regeringen konstaterar att ett sådant krav skulle innebära ökad administration för de rapporteringsskyldiga företagen. inte heller när det gäller fakturabelopp finns något underlag som visar hur stor betydelse ett fakturabelopp har för ett företags möjlighet att förlänga Flera remissinstanser är kritiska till att avtal om s.k. omvänd factoring omfattas av rapporteringsskyldigheten eller efterlyser ett klargörande av vilka uppgifter som ska rapporteras i fråga om sådana avtal. Vid omvänd factoring erbjuder en köpare sina leverantörer att via ett finansbolag få betalt så snart köparen godkänt fakturan. På förfallodagen betalar sedan köparen fakturan direkt till finansbolaget. Vid omvänd factoring är det vanligt med längre avtalade betalningstider, men i praktiken är den betalningstid som följer av avtalet den tid köparen har på sig att betala till finansbolaget och inte den tid leverantören måste vänta på att få betalt för den vara eller tjänst denne har levererat. Detta innebär att det vid omvänd factoring vanligtvis är så att den avtalade betalningstiden är betydligt längre än den tid som leverantören får vänta på sin ersättning. I rapporteringshänseende kan denna typ av avtal hanteras på två sätt. Beräkningen av den faktiska betalningstiden kan antingen utgå från den tidpunkt då det köpande företaget betalar finansbolaget eller den tidpunkt då finansbolaget betalar leverantören. Oavsett vilket alternativ som väljs leder dock förekomsten av omvänd factoring till att den totala statistiken blir svårtolkad och därmed kan ifrågasättas. Bland de rapporteringsskyldiga företagen kommer det att finnas företag som erbjuder omvänd factoring och sådana som inte gör det. Vidare kommer ett och samma företag att ha både leverantörer som erbjuds omvänd factoring och leverantörer som av olika anledningar inte kvalificerar sig. Om allt redovisas som ett genomsnitt kommer det därför att bli svårt att göra jämförelser mellan företag och att dra slutsatser om vilka betalningstider ett enskilt företag faktiskt erbjuder. För att syftet med rapporteringsskyldigheten ska uppnås är det centralt att statistiken inte kan ifrågasättas.