prop · H803194 · 2021-05-25 00:00:00 — Det bör till exempel inte kunna bli aktuellt med en situation där en enskild förvaltningsdomstol inleder ett förfarande för sådana typer av överlåtelser eller upplåtelser av säkerhetskänslig verksamhet och viss egendom som omfattas av de föreslagna bestämmelserna. Beslut om förbud och vissa beslut om förelägganden ska få överklagas till regeringen När det gäller överklagande av tillsynsmyndighetens beslut om förbud mot överlåtelser och andra förfaranden gör sig vissa andra argument gällande än när det rör sig om ett överklagande av ett föreläggande under samrådet. Liksom i ärenden enligt lagen (1991:572) om särskild utlänningskontroll kan det antas att ärenden om förbud kan kräva känsliga utrikespolitiska bedömningar och innehålla känslig information, som till exempel utländsk underrättelseinformation (jfr prop. 2009/10:31 s. 237 f.). Sådana ärenden kan antas ha stor betydelse för säkerhet. Dessutom kan en prövning av ett beslut om ett förbud ofta aktualisera den sorts utrikes-, försvars- och säkerhetspolitiska överväganden som bör hanteras av regeringen. Mot bakgrund av regeringens övergripande ansvar för säkerhet talar därför starka skäl för att sådana beslut ska överklagas till regeringen. Till saken hör också att det sannolikt kommer att vara relativt få ärenden där det blir aktuellt med ett beslut om förbud mot en överlåtelse eller ett annat förfarande. Som utredningen framför bör samrådet i de allra flesta fall vara tillräckligt för att verksamhetsutövare självmant ska avstå från förfaranden som tillsynsmyndigheten anser vara olämpliga från säkerhetsskyddssynpunkt. Kammarrätten i anser att ordningen med två instanser för överklagande bör utredas vidare, bl.a. när det gäller risken för parallella processer om samma sak. Regeringen instämmer i det problematiska om en sådan situation skulle uppstå men bedömer att frågan om ett föreläggande under samråd ofta bör ha förfallit när ett slutligt beslut om att ett visst förfarande inte får genomföras väl har fattats. Om parallella processer skulle uppkomma kan detta vidare hanteras genom sedvanliga handläggningsåtgärder, exempelvis genom ett beslut om vilandeförklaring. Det skulle inte heller vara en lämplig ordning att låta alla beslut enligt de föreslagna bestämmelserna överklagas till antingen regeringen eller en allmän förvaltningsdomstol. Regeringen anser sammantaget att beslut om förbud bör få överklagas till regeringen. Det gäller oavsett om förbudet beslutas avseende ett planerat förfarande eller efter att en överlåtelse redan har genomförts. Även förelägganden som avser en genomförd och ogiltig överlåtelse eller ett pågående förfarande som är olämpligt från säkerhetsskyddssynpunkt bör överklagas till regeringen. Regeringens beslut kan bli föremål för rättsprövning enligt lagen (2006:304) om rättsprövning av vissa regeringsbeslut, om beslutet innefattar en prövning av enskildas civila rättigheter och skyldigheter enligt artikel 6 i . 2020/21:194 krav på domstolsprövning som följer av artikel 6 i konventionen tillgodoses. Övriga beslut enligt säkerhetsskyddslagen ska inte få överklagas Enligt regeringen bör andra beslut som fattas med stöd av säkerhetsskyddslagen (2018:585) inte få överklagas. Det gäller till exempel beslut om säkerhetsprövning, om att placera en anställning i säkerhetsklass och Säkerhets- och integritetsskyddsnämndens beslut om huruvida uppgifter som kommit fram vid en registerkontroll och särskild personutredning ska lämnas ut för säkerhetsprövning. Detta överensstämmer med vad som gäller på säkerhetsskyddsområdet (prop. 1995/96:129 s. 64 f.). I sammanhanget bör det dock noteras att de sedvanliga möjligheterna enligt annan lagstiftning att få ett beslut om uppsägning eller omplacering prövat av domstol kan gälla även om beslutet baseras på information som framkommit vid en säkerhetsprövning (jfr. AD 39/2019). Regeringens bedömning: Förslagen medför inga behov av ändringar i offentlighets- och sekretesslagen. Det behövs inte några inskränkningar av reglerna i förvaltningslagen och förvaltningsprocesslagen om partsinsyn och kommunikation. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna gör samma bedömning som utredningen eller har inte något att invända mot bedöm- Ett fåtal remissinstanser har synpunkter som avser frågor om sekretess i förhållande till förslagen om tillsyn. institut (FOI) framhåller att det inom försvars- och säkerhetsskydds- området finns särskilt skyddsvärd verksamhet med höga sekretesskrav och att en reglering om undersökningsbefogenheter för tillsynsmyndigheten måste utformas så att dessa verksamheter inte lider skada. därför att undersökningsbefogenheterna måste begränsas och inte vara lika långtgående som utredningen föreslår. produkter (ISP) anser att det kan finnas behov av en särskild sekretess- reglering på förordningsnivå till skydd för enskilda intressen när det gäller tillsyn av enskilda verksamhetsutövare. tillsynsmyndigheternas möjlighet att lämna sekretessbelagda uppgifter till samordningsmyndigheten, t.ex. rörande ett enskilt tillsynsobjekt, bör Skälen för regeringens bedömning I ärenden om samråd kan det förekomma uppgifter som är mycket känsliga och som omfattas av sekretess hos verksamhetsutövaren. gäller, som FOI påpekar, hos tillsynsobjekten i tillsynsärenden. sekretessgrunder kan antas vara primärt utrikessekretess, sekretess i det internationella samarbetet och försvarssekretess enligt 15 kap. 1, 1 a och 2 §§offentlighets- och sekretesslagen (2009:400), OSL. I vissa fall kan även underrättelsesekretess enligt 18 kap. 2 § OSL aktualiseras. Sekretess enligt de nu nämnda paragraferna gäller oavsett hos vilken myndighet uppgifterna finns. Om tillsynsmyndigheten genom samrådet respektive tillsynen får tillgång till uppgifter som är sekretessbelagda enligt dessa bestämmelser, kommer uppgifterna därför att ha samma sekretesskydd hos tillsynsmyndigheten som de haft hos verksamhetsutövaren respektive tillsynsobjektet. Vidare kan, när det gäller tillsyn, eventuell sekretess enligt andra bestämmelser överföras från tillsynsobjektet till tillsynsmyndigheten enligt 11 kap. 1 § OSL. Regeringen anser därför, till skillnad från FOI, inte att förekomsten av sådana känsliga uppgifter som myndigheten pekar på ger anledning ett begränsa tillsynsbefogenheterna. Det finns enligt regeringens bedömning inte heller skäl att utöka det befintliga sekretesskyddet för allmänna intressen genom ändringar i OSL. När det gäller sekretess med hänsyn till enskildas intressen för uppgifter som lämnas till tillsynsmyndigheterna inom ramen för samråd och tillsyn, skulle ett kompletterande skydd, som ISP anför, kunna åstadkommas genom ändringar i offentlighets- och sekretessförordningen (2009:641). Utlämnande av uppgifter i samband med samråd och tillsyn En annan fråga är i vilken mån en verksamhetsutövare eller ett tillsynsobjekt som omfattas av OSL över huvud taget kan överlämna uppgifter som omfattas av sekretess till tillsynsmyndigheten i ett ärende om samråd eller tillsyn. Sekretess gäller nämligen även mellan myndigheter, vilket innebär att uppgifter som omfattas av sekretess hos en verksamhetsutövare eller ett tillsynsobjekt inte kan överlämnas till tillsynsmyndigheten med mindre än att det tillåts med stöd av en sekretessbrytande bestämmelse. När det gäller tillsynsärenden kan uppgifter som begärs från tillsynsmyndigheten och som omfattas av sekretess hos tillsynsobjektet lämnas över med stöd av 10 kap. 17 § OSL, som bl.a. föreskriver att sekretess inte hindrar att en uppgift lämnas till en myndighet om uppgiften behövs där för tillsyn över den myndighet där uppgiften förekommer. I ärenden om samråd finns ingen lika uppenbart tillämplig sekretessbrytande bestämmelse. Av 10 kap. 2 § OSL följer dock att sekretess inte hindrar att en uppgift lämnas till en enskild eller till en annan myndighet, om det är nödvändigt för att den utlämnande myndigheten ska kunna fullgöra sin verksamhet. Eftersom myndigheten i de aktuella fallen har en skyldighet att samråda med tillsynsmyndigheten bör ett överlämnande av sekretessbelagda uppgifter inom ramen för samrådet regelmässigt kunna ske med stöd av 10 kap. 2 § OSL. Ett överlämnande bör i många fall också kunna ske enligt 10 kap. 27 § OSL, den s.k. generalklausulen, som medger utlämnande om det är uppenbart att intresset av att uppgiften lämnas har företräde framför det intresse som uppgiften ska skydda. Det finns därmed stöd för de verksamhetsutövare respektive tillsynsobjekt som omfattas av OSL att lämna över de sekretessbelagda uppgifter som krävs för samrådet respektive tillsynen till tillsynsmyndigheten. När det gäller frågan i vilken utsträckning tillsynsmyndigheten kan lämna sekretessbelagda uppgifter till samordningsmyndigheten, som tar upp, kan konstateras att regeringen inte lämnar 2020/21:194 några förslag om samordning i denna proposition. Med utgångspunkt i de förslag som utredningen har lämnat rörande samordningsmyndigheternas roll (se avsnitt 8.1) bedömer regeringen dock att sådant överlämnande bör kunna ske med stöd av 10 kap. 27 § OSL. Regeringen får vid behov återkomma till frågan. Vid tillsynsmyndighetens handläggning enligt den föreslagna regleringen om samråd gäller förvaltningslagen (2017:900). När ett beslut om föreläggande i ett samrådsärende överklagas till förvaltningsdomstol gäller förvaltningsprocesslagen (1971:291). De nu nämnda lagarna innehåller vissa bestämmelser om partsinsyn och kommunikation. I 10 § förvaltningslagen föreskrivs att den som är part i ett ärende har rätt att ta del av allt material som har tillförts ärendet. Av 25 § samma lag följer att en myndighet innan den fattar beslut i ett ärende, om det inte är uppenbart obehövligt, ska underrätta den som är part om allt material av betydelse för beslutet och ge parten tillfälle att inom en bestämd tid yttra sig över materialet. Av 18 § förvaltningsprocesslagen framgår att en part, innan ett mål avgörs, som huvudregel ska ha fått kännedom om det som tillförts målet genom annan än honom eller henne själv och fått tillfälle att yttra sig över det. Även enligt 10 § första stycket och 12 § förvaltningsprocesslagen gäller en viss underrättelseskyldighet gentemot part. De nu nämnda bestämmelserna gäller, enligt 10 § och 25 § tredje stycket förvaltningslagen respektive 19 § förvaltningsprocesslagen, med de begränsningar som följer av 10 kap. 3 § OSL. Av 10 kap. 3 § första stycket OSL framgår att sekretess inte hindrar att en enskild, som är part i ett mål eller ärende hos domstol eller annan myndighet och som på grund av sin partsställning har rätt till insyn i handläggningen, tar del av en handling eller annat material i målet eller ärendet. En sådan handling eller ett sådant material får dock inte lämnas ut till parten i den utsträckning det av hänsyn till allmänt eller enskilt intresse är av synnerlig vikt att sekretessbelagd uppgift i materialet inte röjs. I sådana fall ska parten på annat sätt få upplysning om vad materialet innehåller i den utsträckning det behövs för att parten ska kunna ta till vara sin rätt och det kan ske utan allvarlig skada för det intresse som sekretessen ska skydda. Upplysningsskyldigheten kan fullgöras både skriftligen och muntligen, t.ex. genom en muntlig redogörelse för innehållet i vissa handlingar (prop. 1971:30 s. 431 och 443). Som framgår ovan kan det i ett samrådsärende förekomma sekretessbelagda uppgifter av mycket känslig natur. Ett röjande av sådana uppgifter, även till någon som är part i ärendet, skulle i vissa fall kunna skada säkerhet. säkerhet är ett synnerligen starkt allmänt intresse. När det finns anledning att ingripa med stöd av de föreslagna bestämmelserna torde därför en tillämpning av 10 kap. 3 § OSL regelmässigt resultera i bedömningen att det är av synnerlig vikt att inte röja uppgifter av sådan karaktär att det skulle innebära skada för säkerhet att lämna ut dem. En annan bedömning kan göras när det gäller mindre känsliga uppgifter av mer teknisk karaktär, som t.ex. vilken typ av säkerhetsskyddsåtgärd som är nödvändig för att uppnå ett väl anpassat säkerhetsskydd i det planerade förfarandet. Regeringen anser mot denna bakgrund att bestämmelserna i förvaltningslagen och förvaltnings- processlagen tillsammans med kravet på synnerlig vikt i 10 kap. 3 § OSL Prop. 2020/21:194 på ett rimligt sätt balanserar intresset av partsinsyn och kommunikation mot intresset av att skydda känsliga uppgifter i de aktuella ärendena. Mot denna bakgrund bedöms det inte behövas några inskränkningar av reglerna om partsinsyn och kommunikation. Den slutliga bedömningen av Regeringens förslag: Transportstyrelsen ska göra den slutliga bedöm- ningen av säkerhetsprövningen när det gäller personer som ska genomgå säkerhetsprövning till följd av ett internationellt säkerhetsskyddsåtagande på området luftfartsskydd. Transportstyrelsens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna tillstyrker eller har inte något att invända mot förslaget. det finns ett behov av att förtydliga regleringen men föreslår att ansvaret för säkerhetsprövningen inom området luftfartsskydd i stället ska vara delat mellan Transportstyrelsen och verksamhetsutövaren i syfte att inte det kommunala perspektivet ska gå förlorat vid säkerhetsprövningen. kommun framhåller att kommuner i regel har större möjlighet att hålla fysiska möten med personer som ska genomgå säkerhetsprövning och att kommuner och regioner i och med det flyttade ansvaret kan komma att förlora kompetens och resurser som har byggts upp för att kunna hantera dessa ärenden. Kommuner och Regioner (SKR) och menar att gränsdragningen mellan Transport- styrelsens olika roller inom säkerhetsskyddet bör förtydligas. län anser att de arbetsrättsliga och bolagsrättsliga konsekvenserna måste utredas närmare innan slutlig ställning kan tas till förslaget. remissinstanser, bl.a. SKR, lyfter behovet av kompletterande anvisningar i olika avseenden, bl.a. när det gäller vilket underlag verksamhetsutövaren ska tillhandahålla Transportstyrelsen och hur uppgifterna ska förmedlas. Skälen för regeringens förslag I vilken mån en anställning eller något annat deltagande i säkerhetskänslig verksamhet ska placeras i säkerhetsklass regleras i 3 kap. 6–10 §§ säker- hetsskyddslagen (2018:585). Av 3 kap. 9 § säkerhetsskyddslagen följer att en anställning eller något annat deltagande i säkerhetskänslig verksamhet också i andra fall än de som följer av 6–8 §§ ska placeras i en säkerhets- klass som motsvarar de krav på säkerhetsprövning som följer av ett inter- nationellt åtagande om säkerhetsskydd. Sådana krav på säkerhetsprövning finns inom det EU-rättsliga regelverket för luftfartsskydd, närmare bestämt i och rådets förordning (EG) nr 300/2008 av om gemensamma skyddsregler för den civila luftfarten upphävande av förordning (EG) nr 2320/2002, samt i 2020/21:194 Kommissionens genomförandeförordning (EU) 2015/1998 av om detaljerade bestämmelser för genomförande av de gemensamma grundläggande standarderna avseende luftfartsskydd. Transportstyrelsen är enligt förordningen (1994:1808) om behöriga myndigheter på den civila luftfartens område ansvarig för att utföra de uppgifter som åligger i detta avseende. Som huvudregel ska den som beslutar om anställning eller annat deltagande i den säkerhetskänsliga verksamheten enligt 3 kap. 4 § andra stycket säkerhetsskyddslagen också göra bedömningen av säkerhetsprövningen. Om en myndighet har det bestämmande inflytandet över den prövades lämplighet att delta i säkerhetskänslig verksamhet hos en enskild verksamhetsutövare, är det dock i stället myndigheten som gör den slutliga bedömningen. Detta undantag infördes bl.a. med hänvisning till den ordning som gäller inom luftfartsskyddet, där Transportstyrelsen har att dels besluta om registerkontroll som en följd av att internationella konventioner anger villkor för tillträde till olika slag av behörighetsområden på flygplatser, dels lämna sitt godkännande av säkerhetsprövningen (prop. 2017/18:89 s. 99 f.). På detta område går säkerhetsprövningen därför till på så vis att verksamhetsutövaren ansvarar för att en grundutredning genomförs och utifrån den gör en första bedömning. Om den prövade bedöms vara pålitlig, begärs sedan att Transportstyrelsen ansöker om att en registerkontroll ska genomföras. Efter genomförd registerkontroll beslutar Transportstyrelsen om den som kontrollen avser ska få delta i verksamheten. På grundval av myndighetens beslut kan sedan ett behörighetsbevis i enlighet med internationella regelverk utfärdas. Transportstyrelsens ansvar för den slutliga bedömningen av säkerhetsprövningen bör gälla alla flygplatser Att Transportstyrelsen enligt 3 kap. 4 § säkerhetsskyddslagen endast ska göra den slutliga bedömningen av den prövades lämplighet när det gäller enskilda verksamhetsutövare som myndigheten har ett bestämmande inflytande över, får till följd att Transportstyrelsen inte har ett sådant ansvar när det gäller flygplatser som ägs eller drivs av en kommun eller region. Transportstyrelsens ansvar för EU-rättsliga skyldigheter i fråga om säkerhetsprövning av personal gäller dock även dessa flygplatser. Transportstyrelsen bör därför även enligt säkerhetsskyddslagen ha ansvar för att göra den slutliga bedömningen av säkerhetsprövningen i dessa fall. Transportstyrelsen bör alltså göra den slutliga bedömningen av säkerhetsprövningen i alla fall som personer ska genomgå säkerhetsprövning till följd av ett internationellt säkerhetsskyddsåtagande på området luftfartsskydd. Till skillnad från anser regeringen inte att det finns skäl att nu ändra systematiken som gäller för säkerhetsprövning på luftfartsskyddsområdet. Verksamhetsutövarens bör även fortsättningsvis ha ansvaret för att göra en grundutredning enligt 3 kap. 4 § säkerhetsskyddslagen och utifrån den göra en första bedömning av säkerhetsprövningen. Som kommun påpekar är det verksamhetsutövarna (kommunerna) som i regel har bäst möjlighet att hålla fysiska möten och vidta andra åtgärder inom ramen för säkerhetsprövningen. bibehålla den systematik som gäller på området blir det även i fortsätt- ningen en fråga för de kommunala verksamhetsutövarna att genomföra Prop. 2020/21:194 dessa moment. Enligt regeringen saknas det också skäl att ytterligare för- tydliga gränsdragningen mellan Transportstyrelsens olika roller inom säkerhetsskyddet, som SKR och framför. Eftersom förslaget endast gäller säkerhetsprövning till följd av ett internationellt säkerhetsskyddsåtagande på området luftfartsskydd, påverkar det inte möjligheten att även fortsättningsvis placera en anställning eller något annat deltagande i säkerhetskänslig verksamhet i säkerhetsklass på annan grund. Förslaget påverkar inte heller Transportstyrelsens möjligheter att enligt regelverket för luftfartsskydd ta ut avgifter från de kommuner och regioner som berörs. Vidare anser inte regeringen att förslaget påverkar de arbetsrättsliga eller bolagsrättsliga ansvarsförhållandena för flygplatserna i fråga. Något skäl att utreda de arbetsrättsliga och bolagsrättsliga konsekvenserna av förslaget, vilket Region län framför, finns därför inte. Flera remissinstanser, bl.a. SKR, lyfter behovet av kompletterande anvisningar i olika avseenden. Det blir dock en fråga för Transportstyrelsen att bedöma behovet av sådana föreskrifter. 13Säkerhetsskyddslagens struktur och följdändringar Regeringens förslag: Det ska införas nya kapitel i säkerhetsskyddslagen och vissa befintliga bestämmelser ska flyttas, delas upp eller tas bort. Till följd av omstruktureringen ska följdändringar göras i säkerhetsskyddslagen, lagen om ansvar för vissa säkerhetsfrågor vid statsministerns tjänstebostäder och lagen om säkerhetsskydd i och dess myndigheter. Vidare ska samråd inför överlåtelse av säkerhetskänslig verksamhet eller viss egendom ske med tillsynsmyndigheten i stället för med samrådsmyndigheten. ska få inleda samråd samt besluta om förelägganden och förbud i samband med sådana överlåtelser. Dessutom ska det tydliggöras att med ”verksamhetsutövare” i säkerhetsskyddslagen avses den som till någon del bedriver säkerhetskänslig verksamhet. Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Utredningen föreslår också nya kapitel men kapitlen har en något annorlunda struktur. Vidare föreslår utredningen inte att befintliga bestämmelser ska flyttas på ett sådant sätt att det behövs följdändringar. Dessutom föreslår utredningen inte att det ska tydliggöras vad som avses med ”verksamhetsutövare” i säkerhetsskyddslagen. Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna yttrar sig inte över förslaget. Några remissinstanser, som Transportstyrelsen och , har synpunkter på vilka myndigheter som samråd bör ske med. 2020/21:194 Kammarrätten i anser att begreppet verksamhetsutövare bör definieras i säkerhetsskyddslagen. Skälen för regeringens förslag För att säkerhetsskyddslagen (2018:585) ska vara överskådlig även med de bestämmelser som föreslås i denna proposition, bör det införas tre nya kapitel i vilka vissa befintliga och föreslagna bestämmelser tas in. Vidare bör två befintliga kapitel flyttas och betecknas om. Dessutom bör vissa bestämmelser flyttas, delas upp eller tas bort. På grund av att vissa bestämmelser i säkerhetsskyddslagen flyttas behöver följdändringar göras i säkerhetsskyddslagen, lagen (2014:514) om ansvar för vissa säkerhetsfrågor vid statsministerns tjänstebostäder och lagen (2019:109) om säkerhetsskydd i och dess myndigheter. Samråd inför överlåtelser ska ske med tillsynsmyndigheten i stället för med samrådsmyndigheten Enligt 2 kap. 7–9 §§ säkerhetsskyddslagen är en verksamhetsutövare som avser att överlåta säkerhetskänslig verksamhet eller viss egendom skyldig att i vissa fall samråda med en samrådsmyndighet. I avsnitt 7.3 gör regeringen bedömningen att en verksamhetsutövare inför vissa utkontrakteringar, upplåtelser och andra förfaranden som kräver säkerhetsskyddsavtal ska samråda med sin tillsynsmyndighet. Regeringen anser att samråd bör ske med samma myndighet oavsett om det är fråga om överlåtelse, utkontraktering eller något annat liknande förfarande. Samrådsansvaret och samrådsmyndighetens befogenheter vid överlåtelse av säkerhetskänslig verksamhet och viss egendom bör därmed flyttas över till tillsynsmyndigheten. Kraven i säkerhetsskyddslagstiftningen avser i huvudsak ”den som till någon del bedriver säkerhetskänslig verksamhet”. Det innefattar enligt 1 kap. 1 § första stycket säkerhetsskyddslagen både den som till någon del bedriver verksamhet som är av betydelse för säkerhet och den som till någon del bedriver verksamhet som omfattas av ett för förpliktande internationellt åtagande om säkerhetsskydd. Av formuleringen ”den” som bedriver säkerhetskänslig verksamhet framgår att alla verksamheter, oavsett verksamhetsform, kan omfattas. Den som bedriver säkerhetskänslig verksamhet kan följaktligen vara en myndighet, en kommun, en region eller en enskild oberoende av verksamhetsform (prop. 2017/18:89 s. 47 och 133). I flera bestämmelser i säkerhetsskyddslagen och säkerhetsskyddsförordningen (2018:658) används begreppet ”verksamhetsutövare” synonymt med ”den som till någon del bedriver säkerhetskänslig verksamhet”. Begreppet verksamhetsutövare används också ofta i den betydelsen i föreskrifter och andra sammanhang. Regeringen anser – i linje med vad Kammarrätten i anför – att det i säkerhetsskyddslagen bör anges vad som avses med verksamhetsutövare, bl.a. för att göra lagen tydligare. Kammarrätten föreslår att det införs en definitionslista i början av lagen där det bl.a. anges vad som avses Prop. 2020/21:194 med uttrycket verksamhetsutövare. Regeringen anser dock att det är lämpligare att i 2 kap. 1 § första stycket säkerhetsskyddslagen förtydliga att med verksamhetsutövare avses den som till någon del bedriver säkerhetskänslig verksamhet, i enlighet med 1 kap. 1 § första stycket säkerhetsskyddslagen. Regeringens förslag: De föreslagna lagändringarna ska träda i kraft .