prop · H90318 · 2021-10-07 00:00:00 — 13 § Den som uppsåtligen eller av grov oaktsamhet, genom misshandel, överansträngning eller vanvård eller på annat sätt, otillbörligen utsätter djur för lidande, döms för djurplågeri till böter eller fängelse i högst . Om brottet är grovt döms för grovt djurplågeri till fängelse i lägst och högst . Vid bedömningen av om brottet är grovt ska det särskilt beaktas om gärningen 1.har inneburit allvarligt lidande för djuret eller djuren, 2.har omfattat ett större antal djur, eller 3.annars har varit av särskilt hänsynslös eller farlig art. I paragrafen regleras straffansvar för djurplågeri. Ändringarna innebär att brottet delas in i två svårhetsgrader genom att det införs en bestämmelse om grovt djurplågeri. De allmänna övervägandena finns i avsnitt 5. I första stycket behandlas djurplågeri av normalgraden. De ändringar som görs är språkliga. I paragrafens andra stycke, som är nytt, införs en särskild brottsbeteckning och straffskala – fängelse i lägst och högst – för grovt djurplågeri. I bestämmelsen anges de omständigheter som särskilt ska beaktas vid bedömningen av om ett djurplågeribrott är att anse som grovt. Enligt punkten 1 i andra stycket ska det vid bedömningen av om ett brott är att anse som grovt särskilt beaktas om gärningen har inneburit allvarligt lidande för djuret eller djuren. Då kvalifikationsgrunden direkt anknyter till bestämmelsens skyddsintresse är det naturligt att detta är den omständighet som ska tillmätas störst betydelse vid bedömningen av om det är fråga om grovt brott. En svår kroppsskada tyder på att gärningen har inneburit ett allvarligt lidande för djuret eller djuren. Är skadan som ett djur otillbörligt orsakats så allvarlig att avlivning enligt djurskyddslagen blir aktuell bör det lidande som djuret utsatts för genom skadan regelmässigt anses som allvarligt. Att ett djur har varit tvunget att avlivas till följd av det lidande det orsakats eller har dött till följd av gärningen är dock inte en förutsättning för att lidandet ska anses vara allvarligt. För att komma till slutsatsen att lidandet har varit allvarligt kan det t.ex. vara tillräckligt att konstatera att djuret orsakats bestående skador, vilka har en omfattande negativ och dominerande inverkan på djurets liv. Med det avses både fysiska förändringar och psykisk påverkan, t.ex. att djuret upplever allvarlig smärta eller rädsla och att lidandet allvarligt påverkar djurets liv, t.ex. genom att djurets rörelsefrihet eller möjlighet att äta begränsas. En skada eller annat tillstånd som lett till att ett djur har dött, är inte alltid att anse som allvarligare än det lidande som ett överlevande djur som utsatts för en liknande behandling orsakats. Om den behandling som djuret utsatts för har lett till döden eller inte behöver alltså inte vara avgörande för bedömningen av hur allvarligt djurlidandet varit, utan ett överlevande djur kan ha utsatts för ett mer utdraget lidande som således är mer allvarligt från djurskyddssynpunkt, än om djuret avlider snabbt. Ett lidande som pågår , dvs. ett utdraget lidande, ska också kunna innebära att lidandet ska bedömas som allvarligt, även om lidandet vid ett enskilt tillfälle inte är av en sådan intensitet att det är att bedöma som allvarligt. Utdraget lidande kan t.ex. förekomma i fall av vanvård av djur som pågår , t.ex. genom underutfodring. Om ett djur inte får foder under en enstaka dag eller , kan detta medföra viss stress eller visst lidande. Det kan dock inte sägas utgöra sådant lidande som kan betraktas som allvarligt, utan kan ofta ses som ett mer begränsat lidande. Om underutfodring, oregelbunden utfodring eller annan vanvård pågår kan det dock anses som ett utdraget lidande, som alltså i sig är att bedöma som allvarligt. Vid bedömningen av om ett lidande är allvarligt ska en sammanvägning göras av hur ett lidande har pågått och vilken intensitet det haft. Vid bedömning av om ett djur utsatts för allvarligt lidande, kan det vara lämpligt att hämta viss ledning från bestämmelser om klassificering av djurförsök i samband med prövning av etiskt godkännande av försöket. Sådana bestämmelser finns i Statens jordbruksverks föreskrifter och allmänna råd (SJVFS 2019:9) om försöksdjur. En bedömning måste dock göras utifrån omständigheterna i det enskilda fallet. Enligt punkten 2 i andra stycket ska det vid bedömningen av om ett brott är att anse som grovt särskilt beaktas om gärningen har omfattat ett större antal djur. Bestämmelsen har fått sin utformning efter synpunkter från Lagrådet. Kvalifikationsgrunden avser det förhållandet att ett större antal djur har utsatts för lidande. Exempel på en sådan situation skulle kunna vara vanvård i form av att en djurhållare underlåter att utfodra och ta hand om sin djurbesättning eller att en person håller ett stort antal katter eller andra sällskapsdjur på ett sådant sätt att han eller hon inte hinner se till och sköta djuren och att djuren därför orsakas lidande. 2021/22:18 Vid bedömningen av hur många djur som utgör ett större antal bör hänsyn bl.a. tas till vilken typ av djur det är fråga om. Vid bedömningen kan viss ledning hämtas ur Statens jordbruksverks föreskrifter (SJVFS 2019:27) om tillståndsplikt för viss djurhållning av sällskapsdjur, häst och pälsdjur, som reglerar under vilka förutsättningar en verksamhet med djur ska anses vara av större omfattning och därmed vara tillståndspliktig enligt 6 kap. 4 § djurskyddslagen. Ytterligare ledning kan hämtas i siffror avseende storlek på genomsnittsbesättningar för olika djurslag. Sådan statistik sammanställs av . Om ett djurplågeribrott har omfattat ett större antal djur kan det alltså bedömas som grovt, även om det inte orsakat djuren allvarligt lidande. Om gärningen bara åsamkat djuren ett mer begränsat lidande bör dock inte ett djurplågeribrott bedömas som grovt, även om gärningen omfattat ett större antal djur. Enligt punkten 3 i andra stycket ska det vid bedömningen av om ett brott är att anse som grovt särskilt beaktas om gärningen annars har varit av särskilt hänsynslös eller farlig art. Kvalifikationsgrunden att gärningen varit av särskilt hänsynslös art är avsedd att tillämpas vid försvårande omständigheter som rör djurets situation eller karaktären på angreppet mot djuret. Här avses bl.a. uppsåtlig våldsanvändning mot djur som haft tortyrliknande inslag eller som inneburit en allvarlig misshandel. Misshandeln kan t.ex. ha begåtts genom användning av olika former av tillhyggen eller skett under ett utdraget förlopp. Även vanvård kan anses vara av särskilt hänsynslös art. En gärningsperson som t.ex. uppsåtligen vanvårdar ett djur genom att svälta det bör också anses ha agerat särskilt hänsynslöst. Kvalifikationsgrunden att gärningen varit av särskilt farlig art ger utrymme att beakta försvårande omständigheter som t.ex. är hänförliga till det sammanhang i vilket gärningen företagits. Djurplågeri kan t.ex. anses vara av särskilt farlig art om gärningen utförs som ett led i brottslig verksamhet som är välplanerad eller sker systematiskt. Organiserad illegal införsel och därefter försäljning av djur, på sätt som orsakar djuren lidande, är exempel på brottslighet av aktuellt slag. Djurplågeribrott som kan anses vara av särskilt hänsynslös eller farlig art kan ofta även falla in under kvalifikationsgrunden allvarligt lidande men så behöver inte alltid vara fallet. Det bör betonas att även andra omständigheter än de nämnda kan tillmätas betydelse vid rubriceringen. Uppräkningen är inte uttömmande. Vidare bör framhållas att förekomsten av en av de uppräknade omständigheterna inte med automatik innebär att brottet är att bedöma som grovt. Det ska alltid göras en helhetsbedömning av omständigheterna i det enskilda fallet. Såväl uppsåtliga som grovt oaktsamma gärningar kan omfattas av det grova brottet. Straffet för grovt djurplågeri är fängelse i lägst och högst . I fråga om påföljdsval bör brottslighetens art motivera att påföljden bestäms till fängelse även om varken straffvärdet i sig eller tidigare brottslighet skulle motivera det. Det ska dock vara möjligt att döma till andra påföljder. Styrkan av fängelsepresumtionen måste bestämmas med beaktande av omständigheterna i det enskilda fallet. Förslaget till lag om ändring i djurskyddslagen Prop. Offentlig kontroll och myndigheternas uppgifter Skyldighet att vidta åtgärder mot överträdelser 5 § Kontrollmyndigheterna ska vidta lämpliga åtgärder med anledning av överträdelser av lagen. Detsamma gäller överträdelser av föreskrifter eller beslut som har meddelats med stöd av lagen och de EU-bestämmelser som lagen kompletterar. Kontrollmyndigheterna ska alltid anmäla överträdelser till eller –när överträdelserna har lett till djurs lidande eller inneburit en konkret risk för lidande, eller –när det annars finns särskilda skäl för en anmälan. Bestämmelsen reglerar kontrollmyndigheternas skyldighet att agera vid överträdelser av regelverket på djurskyddsområdet. Övervägandena finns i avsnitt 7. Första stycket ändras på så sätt att kontrollmyndigheterna ska vidta lämpliga åtgärder med anledning av överträdelser av lagen, föreskrifter eller beslut som har meddelats med stöd av lagen och de EU-bestämmelser som lagen kompletterar i stället för att, enligt den nuvarande lydelsen, verka för att sådana överträdelser beivras. Den nya lydelsen, som har utformats i enlighet med synpunkter från Lagrådet, syftar inte enbart på de åtgärder som kontrollmyndigheterna kan vidta för att en konstaterad regelöverträdelse ska sanktioneras eller lagföras, utan omfattar även möjligheter för myndigheterna att se till att den enskilde åtgärdar konstaterade brister, t.ex. genom förelägganden. Den ändrade lydelsen ger myndigheterna möjlighet att agera på ett mer ändamålsenligt sätt vid en konstaterad överträdelse, genom en utökad möjlighet att använda endast framåtsyftande åtgärder för att komma till rätta med mindre allvarliga brister, som den också tillåter myndigheterna att underlåta att anmäla dessa brister till åtal. Således innebär den ändrade lydelsen att kontrollmyndigheten har att verka för att överträdelser åtgärdas av den enskilde, men att detta kan ske genom t.ex. förelägganden eller ytterligare kontrollbesök, förutsatt att det rör sig om mindre allvarliga överträdelser. Med mindre allvarlig överträdelse avses en överträdelse som inte inneburit en konkret risk för djurs lidande, se nedan om innebörden av detta uttryck. Det görs också en redaktionell ändring som innebär att den första meningen delas upp på två meningar. Enligt andra stycket, som är nytt, ska kontrollmyndigheterna alltid till eller anmäla överträdelser när de har lett till djurs lidande, har inneburit en konkret risk för djurs lidande eller när det annars finns särskilda skäl för en anmälan. Till denna kategori hör överträdelser för vilka ansvar för djurplågeri skulle kunna aktualiseras, dvs. brott mot djurskyddslagen som inneburit att djur har utsatts för lidande och som skulle kunna komma att rubriceras som djurplågeri av åklagare. 2021/22:18 Även sådana överträdelser av en bestämmelse i djurskyddslagen, eller en bestämmelse som är meddelad med stöd av djurskyddslagen eller i EU- förordning, där det genom överträdelsen har uppstått i vart fall en konkret risk för djurlidande omfattas av anmälningsskyldigheten. Det behöver således inte konstateras att djurlidande har förekommit, utan endast att omständigheterna är sådana att lidande typiskt sett skulle kunna inträda, dvs. där en risk för djurlidande inte har förverkligats endast på grund av tillfälliga omständigheter. Ett exempel är en djurhållare som inte ger sina djur foder, men där djuren har blivit utfodrade på initiativ av en granne. I det fallet har djurhållaren utsatt djuren för en konkret risk för lidande genom svält. Ett annat exempel är att det finns ett farligt föremål på platsen där djuren hålls, t.ex. ett trasigt taggtrådsstängsel, som djuret endast av tillfälligheter undgått att skada sig på. Vidare är överträdelser som har begåtts uppsåtligen och avsett en förpliktelse av väsentlig betydelse från djurskyddssynpunkt, dvs. sådana överträdelser som har fängelse som minimistraff, sådana till sin karaktär att de ska anses ha inneburit en konkret risk för djurs lidande. Sådana överträdelser ska således också vara föremål för åtalsanmälan. Detsamma gäller straffbestämmelsen i 10 kap. 2 §, vilken straffbelägger brott mot förbudet att genomföra sexuella handlingar med djur i 2 kap. 10 §. De nämnda typerna av överträdelser ska således alltid vara föremål för en åtalsanmälan, under förutsättning att det finns en klar och konkret brottsmisstanke. Överträdelser som faller inom området för ringa brott (se författningskommentaren till 10 kap. 6 § nedan) bör typiskt sett inte anses ha inneburit en konkret risk för djurs lidande. Regelöverträdelser som inte har inneburit någon konkret risk för djurs lidande bör endast vara föremål för obligatorisk åtalsanmälan när det finns särskilda skäl för en sådan anmälan. Är det t.ex. fråga om upprepade överträdelser bör åtalsanmälan göras, även om gärningen är av mindre allvarligt slag. Även uppsåtliga fall som har karaktären av rent lagtrots bör vara föremål för åtalsanmälan oavsett överträdelsens allvar. Bestämmelsen innebär vidare att kontrollmyndigheterna är obehindrade att anmäla även andra former av överträdelser av djurskyddsregelverket än de överträdelser som enligt bestämmelsen alltid ska vara föremål för anmälan. 9 kap. Djurförbud och omhändertagande 1 § ska besluta om förbud att ha hand om djur (djurförbud) för en fysisk person som 1.allvarligt har försummat tillsynen eller vården av ett djur, 2.har misshandlat ett djur, 3.inte följer ett beslut som en kontrollmyndighet har meddelat enligt 8 kap. 9 § om beslutet är av väsentlig betydelse från djurskyddssynpunkt, 4.har varit föremål för upprepade beslut enligt 8 kap. 9 §, om ett djurförbud är befogat från djurskyddssynpunkt, 5.genom en dom som har fått laga kraft eller genom ett godkänt Prop. 2021/22:18 strafföreläggande har befunnits skyldig till djurplågeri eller grovt djurplågeri enligt 16 kap. 13 § , 6.genom en dom som har fått laga kraft eller genom ett godkänt strafföreläggande har befunnits skyldig till brott enligt 10 kap. 1–5 §§ eller ålagts företagsbot för sådant brott, om ett djurförbud är befogat från djurskyddssynpunkt, eller 7.genom ett beslut som en kontrollmyndighet har meddelat med stöd av 10 kap. 6 a § har ålagts sanktionsavgift, om ett djurförbud är befogat från djurskyddssynpunkt. Djurförbud ska dock inte beslutas om det är sannolikt att den omständighet som annars ska leda till djurförbud inte kommer att upprepas. Bestämmelsen reglerar skyldighet att i vissa fall besluta om djurförbud. Övervägandena finns i avsnitt 8. I första stycket anges under vilka förutsättningar som djurförbud ska beslutas. Ett tillägg görs för att förtydliga att djurförbud endast kan meddelas en fysisk person. I punkten 5 görs ett förtydligande tillägg till följd av förslaget om att införa en bestämmelse om grovt djurplågeri i . I bestämmelsen i punkten 6 görs ett tillägg med innebörden att även den som har ålagts företagsbot för brott mot djurskyddslagen ska meddelas djurförbud om det är befogat från djurskyddssynpunkt. Bedömningen huruvida förhållandena är sådana att ett djurförbud är befogat från djurskyddssynpunkt ska göras på samma sätt som om bötesstraff hade dömts ut i stället för företagsbot. Som angetts ovan kan djurförbud endast meddelas en fysisk person. Det är alltså endast fysiska personer i egenskap av näringsidkare som genom en dom eller ett strafföreläggande har ålagts företagsbot som kan meddelas djurförbud enligt bestämmelsen. Bestämmelsen i punkten 7 är ny och innebär att den som med stöd av bestämmelsen i 10 kap. 6 a § har ålagts att betala sanktionsavgift ska meddelas ett djurförbud om ett sådant förbud är befogat från djurskyddssynpunkt. De regelöverträdelser som enligt 10 kap. 6 a § kan leda till sanktionsavgift straffades tidigare med böter enligt bestämmelserna i 10 kap. 4 och 5 §§ och djurförbud ska enligt bestämmelsen beslutas i motsvarande utsträckning, med den skillnaden att överträdelsen lett till sanktionsavgift i stället för bötesstraff. Bedömningen av om förhållandena är sådana att ett djurförbud är befogat från djurskyddssynpunkt ska alltså göras på samma sätt som . Begreppet befogat från djurskyddssynpunkt har således samma innebörd som i sjätte punkten. har här att bedöma om allvaret i den eller de begångna överträdelserna och omständigheterna i övrigt ger anledning att befara att djur i fortsättningen kan fara illa om den som ålagts sanktionsavgift får fortsätta sin djurhållning. Eftersom ett beslut om djurförbud endast kan riktas mot en fysisk person, är det endast fysiska personer som har ålagts sanktionsavgift som kan komma att meddelas djurförbud enligt bestämmelsen. 2021/22:18 10 kap. Straff och andra sanktioner 6 § Om en gärning som avses i 1, 3, 4 eller 5 § är att anse som ringa ska det inte dömas till ansvar. En gärning är att anse som ringa om den är av mindre betydelse med hänsyn till det intresse som straffbestämmelsen är avsedd att skydda. Paragrafen reglerar ringa brott mot djurskyddslagen. Övervägandena finns i avsnitt 6.11. Andra meningen ändras på så sätt att uttrycket framstår som obetydlig ersätts med är av mindre betydelse. För att en gärning ska anses som ringa ska den alltså enligt den nya lydelsen vara av mindre betydelse med hänsyn till det intresse som straffbestämmelsen är avsedd att skydda. Den ändrade lydelsen syftar till att utvidga området för det ringa brottet till att omfatta något fler överträdelser av djurskyddsregelverket än vad som har varit fallet. De överträdelser som omfattas av utvidgningen av det ringa brottet är i första hand enstaka eller några få överträdelser i en i övrigt välskött verksamhet. Här avses överträdelser som i det enskilda fallet varit så begränsade att det inte funnits någon konkret risk för djurlidande, försämrat djurskydd eller bristfällig djurvälfärd. Överträdelser av formaliaregler som inte skett i syfte att försvåra kontrollmyndighetens kontroll och inte heller riskerat att försvåra kontrollen på något beaktansvärt sätt omfattas också typiskt sett av bestämmelsen. Det kan t.ex. vara fråga om begränsade överträdelser av olika måttangivelser som anges i föreskrifter. Ett annat exempel är underlåtenhet att söka dispens från kravet på att släppa djur på sommarbete, om djurhållaren har sökt och fått dispens och samma förhållanden råder även det aktuella året. Därtill kan det vara fråga om mindre brister i journalföring, dokumentation eller rapportering. Det avgörande ska alltså vara att överträdelsen varit så pass begränsad att det inte har uppstått något djurlidande, något försämrat djurskydd eller någon bristfällig djurvälfärd och det heller inte funnits någon konkret risk för att sådana konsekvenser skulle kunna uppstå till följd av överträdelsen. Överträdelsen bör alltså bedömas utifrån om det föreligger ett faktiskt stöd för att det i vart fall funnits en sådan konkret risk. Om omständigheterna inte ger vid handen att det funnits i vart fall en sådan konkret risk ska gärningen anses som ringa och därmed vara straffri. 6 a § Regeringen får meddela föreskrifter om att en sanktionsavgift ska betalas av den som 1.bryter mot bestämmelser i rådets förordning (EG) nr 1/2005 av om skydd av djur under transport och därmed sammanhängande förfaranden och om ändring av direktiven /432/EEG och 93/119/EG och förordning (EG) nr 1255/97 om a) transporthandlingar, b) tillstånd, c) intyg, d) kompetensbevis, e) att utse en fysisk person att ansvara för transporten, f) tillgång till vissa uppgifter, g)anmälan om förändringar i förhållande till tillstånd som meddelats för en transportör, h)krav på navigeringssystem och bevarande och tillhandahållande av uppgifter från ett sådant system, och i)krav på godkännande av transportmedel, 2.bryter mot bestämmelser om kompetensbevis, skyldighet att meddela den behöriga myndigheten om att djur ska avlivas och att utse djurskyddsansvarig i rådets förordning (EG) nr 1099/2009 av om skydd av djur för avlivning, 3.inte uppfyller krav på att lämna information om djur vid försäljning eller annan överlåtelse, 4.förevisar djur på cirkus och inte uppfyller krav på att föra anteckningar om verksamheten och djuren eller lämna upplysningar om verksamheten, 5.inte uppfyller krav på godkännande av djurparker eller liknande anläggningar innan de tas i bruk, eller 6.föder upp, förvarar, tillhandahåller eller använder försöksdjur och inte uppfyller krav på upprättande av instruktioner för sådan verksamhet, på märkning av djur, på journalföring eller på att lämna information om verksamheten. Genom paragrafen, som är ny, införs sanktionsavgifter avseende vissa områden i regelverket om djurskydd. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 6.2–6.4. I bestämmelsen bemyndigas regeringen att meddela föreskrifter om skyldighet att betala sanktionsavgifter på de områden som anges i punkterna 1–6. Med bemyndigandet i punkten 1 avses följande bestämmelser i rådets förordning (EG) nr 1/2005: –Punkten a avser artikel 4. –Punkten b avser artikel 5.1 och artikel 6.1. –Punkten c avser artikel 6.8. –Punkten d avser artikel 6.5. –Punkten e avser första ledet i artikel 5.2. –Punkten f avser andra ledet i artikel 5.2. –Punkten g avser artikel 6.2. –Punkten h avser artikel 6.9. –Punkten i avser artikel 7. Med bemyndigandet i punkten 2 avses artiklarna 7.2, 7.3, 17.1 och 17.4 i rådets förordning (EG) nr 1099/2009. Punkten 3 avser vissa bestämmelser meddelade med stöd av bemyndigandet i 2 kap. 12 § djurskyddslagen. Punkten 4 avser föreskrifter meddelade med stöd av bemyndigandet i 3 kap. 5 § djurskyddsförordningen. Punkten 5 avser första meningen i 3 kap. 6 § djurskyddsförordningen. Punkten 6 avser föreskrifter meddelade med stöd av bemyndigandet i 7 kap. 32 § andra stycket djurskyddsförordningen. Vilka överträdelser som kan leda till sanktionsavgift avses att preciseras på förordningsnivå. Systemet med sanktionsavgifter på djurskyddsområdet ska utgå från strikt ansvar. Det innebär att det varken krävs uppsåt eller oaktsamhet hos den ansvarige djurhållaren för att sanktionsavgift ska kunna tas ut. Bestämmelser om sanktionsavgift på förordningsnivå ska vidare vara obligatoriska, dvs. utformade så att sanktionsavgift ska tas ut när förutsättningarna för det är uppfyllda. 2021/22:18 Sanktionsavgifter kan påföras såväl fysiska som juridiska personer, dvs. även överträdelser som sker inom ramen för en juridisk persons djurhållningsverksamhet och där ingen fysisk person kan anses vara djurhållare kan beivras med sanktionsavgift. Hänvisningarna till rådets förordning (EG) nr 1/2005 och rådets förordning (EG) nr 1099/2009 är dynamiska, dvs. avser förordningarna i de gällande lydelserna. 6 b § Sanktionsavgifterna ska uppgå till och högst . I de föreskrifter som avses i 6 a § ska avgifternas storlek framgå. När regeringen meddelar föreskrifter om avgiftens storlek ska hänsyn tas till hur allvarlig överträdelsen är och till betydelsen av den bestämmelse som överträdelsen avser. I paragrafen, som är ny, fastställs minimi- och maximibelopp för sanktionsavgift. Övervägandena finns i avsnitt 6.8.1. Av bestämmelsen följer att sanktionsavgifternas storlek ska uppgå till och högst och att avgifternas storlek ska framgå i de föreskrifter som avses i 6 a §. Bestämmelsen har utformats med beaktande av Lagrådets synpunkter. När regeringen meddelar föreskrifter om avgiftens storlek ska enligt bestämmelsen hänsyn tas till hur allvarlig överträdelsen är och till betydelsen av den bestämmelse som överträdelsen avser. Med överträdelsens allvar avses överträdelsens omfattning och den typiska faran för djurskyddet som överträdelsen medför. Uttrycket ”betydelsen av den bestämmelse som överträdelsen avser” syftar på betydelsen av bestämmelsen som sådan och dess skyddsintresse. I fråga om djurskyddsbestämmelser är skyddsintresset djurets välfärd och dess intresse av att inte orsakas lidande.