prop · H803148 · 2021-03-23 00:00:00 — Den senare som skriftligen bekräftar oriktiga uppgifter kommer att kunna dömas för osann eller vårds- lös försäkran (15 kap. 10 § ). I de fall där konkursförvaltaren har anledning att anta att någon annan än gäldenären har skäl att lämna oriktiga uppgifter, t.ex. en före detta ställföreträdare i ett s.k. målvakts- bolag som har försatts i konkurs, kan förvaltaren begära edgång och ansvar för mened kan då aktualiseras. Sammantaget anser regeringen att det inte finns skäl att anta att införan- det av en skriftlig bekräftelse hos förvaltaren som huvudregel i stället för edgång kommer att leda till att oriktiga uppgifter lämnas i större utsträck- ning . Det är det främsta skälet till att någon ändring av den straffrättsliga regleringen inte bör göras. Härtill finns det redan en fullgod reglering för de fall oriktiga uppgifter ändå bekräftas och det finns goda skäl till att i straffrättsligt hänseende skilja mellan edgång och skriftlig bekräftelse samt mellan gäldenären och någon annan. Regeringens förslag: Konkursförvaltaren ska besluta om ersättning till gäldenären, en ställföreträdare för en gäldenär som är juridisk person eller någon annan som ska inställa sig någon annanstans än vid rätten. Förskott på ersättningen ska kunna beviljas. Den som är missnöjd med förvaltarens beslut ska få begära rättens prövning. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. promemorian föreslås att konkursförvaltarens beslut ska få överklagas till domstol och att det ska tydliggöras att även förskott på ersättning utgör en Remissinstanserna: De flesta remissinstanser har inga synpunkter på Stiftelsen invänder inte mot 2020/21:148 förslaget men framhåller att om det saknas medel i konkursboet så måste förskottet betalas av allmänna medel. Skälen för regeringens förslag: I konkurslagen uppställs i vissa fall krav på gäldenären att inställa sig. På begäran av konkursförvaltaren ska gäldenären närvara vid bouppteckningsförrättningen. sammanträden inför rätten ska gäldenären närvara (6 kap. 2–4 §§ konkurs- Detsamma gäller någon annan som ska avlägga ed (6 kap. 5 § Är gäldenären en juridisk person gäller normalt skyldig- heten att inställa sig ställföreträdaren och i vissa fall även tidigare ställföre- trädare (6 kap. 13 § konkurslagen). Det finns en möjlighet att få ersättning för inställelse hos rätten eller någon annanstans (6 kap. 14 § konkurslagen). Om gäldenären är i behov av det, är han eller hon berättigad till skälig ersättning av konkursboet för resa och uppehälle inom landet, när gäldenären inställer sig hos rätten eller Även en ställföreträdare för en gäldenär som är juridisk person och någon annan som ska avlägga ed har rätt till sådan ersättning. Det är tingsrätten som beslutar om ersättning. Enligt 16 § förordningen (1996:381) med tingsrättsinstruktion kan tingsrätten delegera till sin kanslipersonal att besluta i fråga om ersättning eller förskott av allmänna medel till någon som har medverkat i ett mål (se även prop. s. 82 f.). I avsnitt 6.1 och 6.2 föreslås att rättens edgångssammanträde ersätts av ett sammanträde hos konkursförvaltaren där bouppteckningen ska Det ska dock alltjämt finnas kvar en möjlighet att avlägga ed i är det förvaltaren som ansvarar för den bouppteckningsförrättning som gäldenären kan behöva närvara vid. Att gäldenären och andra nu i större utsträckning ska inställa sig hos konkursförvaltaren och inte hos rätten gör att det finns anledning att överväga en förändring av vem som beslutar om ersättning för sådan Det framstår som naturligt att ansvaret för ersättningen ligger hos den som ansvarar för den uppgift som inställelsen avser. beslutsordning framstår som mest effektiv. Det är ju rimligen den som håller i förrättningen eller sammanträdet som har bäst förutsättningar att kunna bedöma frågan om ersättning. Ersättningen utgör en konkurs- kostnad (14 kap. 1 § första stycket 7 konkurslagen) och det handlar alltså inte om att förvaltaren ska besluta om ersättning av allmänna medel (även om det allmänna kan behöva stå för kostnader som boet inte kan täcka). Mot den bakgrunden bör förvaltaren överta rättens uppgift att besluta om ersättning för inställelse som sker hos någon annan än rätten, vilket är hos Det framstår som lämpligt att konkursförvaltaren, liksom rätten, ska kunna bevilja förskott på ersättningen på motsvarande sätt som gäller vid många andra fall av inställelse, jfr t.ex. kungörelsen (1973:261) om utbetalning av vissa ersättningar i mål eller ärende vid domstol, m.m. och förordningen (1982:805) om ersättning av allmänna medel till vittnen, Det bör framgå av konkurslagen. Ersättningen är en konkurskostnad. Det gäller även ersättning som betalas ut i förskott utan att det särskilt Utbetalningen av dessa hanteras på samma sätt som andra konkurskostnader om det, som Ackordscentralen framhåller, saknas medel Förvaltaren kan i en sådan situation behöva göra utlägg för De belopp som kan bli aktuella får antas vara förhållandevis små, och det finns inte skäl att hantera sådana utlägg på något annat sätt Prop. 2020/21:148 än vad som gäller för andra utlägg förvaltaren kan ha i en konkurs. Det bör för ersättningsfrågor finnas en möjlighet att få till stånd en överprövning av konkursförvaltarens beslut i domstol. Detsamma gäller beslut om förskott (jfr 49 kap. 5 § 5 ). Den som är miss- nöjd med förvaltarens beslut bör därför kunna begära rättens prövning av beslutet (jfr avsnitt 6.2.2). Rättens beslut om ersättning gäller (se 16 kap. 4 § konkurs- lagen). Detsamma bör gälla för konkursförvaltarens beslut om ersättning, inklusive förskott på ersättning. En bestämmelse som anger detta föreslås därför. I de fall edgång ska ske är det lämpligt att även i fortsättningen låta rätten besluta om eventuell ersättning för inställelsen. 7.1 Räkenskapsinformation och annat material Regeringens förslag: Uttrycket räkenskapsinformation och annat material som rör boet ska användas i konkurslagen i stället för räken- skapsmaterial och andra handlingar som rör boet. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser yttrar sig inte över för- slaget men flera remissinstanser, bl.a. och Stiftelsen , tillstyrker det. menar att det dock kan diskuteras om det inte är mer lämpligt att använda ”andra uppgifter” än ”annat material”. Skälen för regeringens förslag: I konkurslagens bestämmelser om vad som ska förvaras efter en avslutad konkurs talas det om räkenskaps- material och andra handlingar som rör boet (7 kap. 19 och 22 §§). Samma uttryck återfinns även på flera andra ställen i lagen. Gäldenären ska i sam- band med en konkursansökan ge in en förteckning som anger vilket räkenskapsmaterial som finns (2 kap. 3 § första stycket, som i avsnitt 5.2 föreslås tas bort). Konkursförvaltaren ska efter konkursbeslutet ta hand om materialet och då vid behov begära handräckning för att få tag i det (7 kap. 12 och 14 §§). Förvaltaren ska sedan i bouppteckningen ta med en för- teckning över materialet, om det behövs (7 kap. 13 §). Gäldenären ska där- efter beediga bouppteckningens uppgifter om bl.a. räkenskapsmaterialet (6 kap. 3 §). Slutligen ska tillsynsmyndigheten och granskningsmän ha rätt att få tillgång till materialet under konkursförfarandet (7 kap. 28 och 30 §§). användes i konkurslagen, med något undantag, ordet böcker. Med böcker avsågs räkenskapsmaterial enligt dåvarande bokföringslagen (1976:125) och ordet i konkurslagen ersattes därför 1995 i förtydligande syfte med räkenskapsmaterial (prop. 1994/95:189 s. 28 f.); det uttrycket fanns i 7 kap. 12 § andra stycket konkurslagen (prop. 1986/87:90 s. 265). infördes en ny bokföringslag (1999:1078). 2020/21:148 Uttrycket räkenskapsmaterial utmönstrades då till förmån för räkenskaps- information. Syftet var bl.a. att anpassa bokföringsregleringen till it-sam- hällets utveckling (prop. 1998/99:130 s. 244 f.). Någon motsvarande änd- ring gjordes inte i konkurslagen. Det står klart att uttrycket räkenskapsmaterial i konkurslagen ska knyta an till vad som avses enligt bokföringslagen (se bl.a. prop. 1994/95:189 s. 30 f., där lagstiftaren inte tyckte det var nödvändigt att tynga konkurs- lagen med en uttrycklig hänvisning till bokföringslagen, och SOU 1983:24 Det är viktigt att det är tydligt vilket material som avses, inte minst eftersom existensen och omfattningen av materialet ska bekräftas av gäldenären under straffansvar. Uttrycket räkenskapsinformation är definierat i 1 kap. 2 § 9 bokföringslagen (se även allmänna råd BFNAR 2013:2). Regeringen anser att det därför finns anledning att nu anpassa konkurslagen och ersätta uttrycket räkenskaps- material med räkenskapsinformation. På så sätt uppnås att begrepps- användningen i konkurslagen är densamma som i bokföringslagen. Som nämns ovan är uttrycket räkenskapsmaterial i konkurslagen i flertalet fall kombinerat med ”de andra handlingar” som rör boet. Vad som närmare avses med andra handlingar är inte helt klart och några exempel ges inte i förarbetena. Detta har dock tidigare inte bedömts vålla några större bekymmer (prop. 1994/95:189 s. 29 f.). Att i konkurslagen övergå till att använda uttrycket räkenskapsinforma- tion medför ett behov av att i den lagen också ändra det i lagtexten därpå angivna ”och de andra handlingar”, eftersom det annars riskerar att ge intrycket av att räkenskapsinformation endast utgörs av handlingar (jfr även prop. 1998/99:130 s. 246 f. om att undvika en sammankoppling med tryckfrihetsförordningens handlingsbegrepp). Räkenskapsinformation avser – i motsats till räkenskapsmaterial – informationen och inte bäraren av informationen. Att på motsvarande sätt tala om ”annan information” är dock inte givet eftersom det riskerar att bli för vagt till både form och inne- håll. I stället framstår det som lämpligt att som föreslås i promemorian använda ”annat material”. Regeringen har i ett tidigare lagstiftningsärende uttalat att ”material” är att föredra framför ”uppgifter”, som nämner som ett alternativ, eftersom det får anses tydligare markera att det handlar om även annat än handlingar (se prop. 2016/17:180 s. 80 f.). Regeringens förslag: Bestämmelserna i konkurslagen om handräck- ning av gäldenärens bokföringshandlingar ska moderniseras och i större utsträckning hänvisa till utsökningsbalkens regler om handräckning. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller invän- der inte mot det. Skälen för regeringens förslag: Som en väsentlig del i konkursförval- tarens uppdrag ligger att ta hand om gäldenärens bo med dess räkenskapsinformation och annat material som rör boet (se 7 kap. 12 § första stycket konkurslagen och avsnitt 7.1). I första hand sker det genom Prop. 2020/21:148 att material hos gäldenären tas om hand. Även den som på uppdrag av gäldenären har upprättat material som rör boet är dock skyldig att lämna ut det till förvaltaren (7 kap. 12 § andra stycket konkurslagen). Konkursförvaltaren har rätt att om det behövs begära handräckning av för att kunna omhänderta eller annars få tillgång till gäldenärens bo. Det gäller även material som finns hos någon annan som har upprättat det (7 kap. 14 § konkurslagen). Att tillgripa handräckning kan bli aktuellt för att få tag i material framför allt när gäldenären eller någon annan inte medverkar i utredningen av boet. Att genom handräckning få tillgång till material kan då vara nödvändigt för att konkursförvaltaren t.ex. ska kunna upprätta bouppteckningen. Frågan om handräckning är fullständigt reglerad i konkurslagen. Med andra ord framgår det av den lagen inte bara att konkursförvaltaren får begära handräckning utan också hur därefter får genomföra en sådan. Bestämmelserna tillkom genom reform i tiden före utsökningsbalken, där det annars finns allmänna regler om handräckning av motsvarande innehåll. Det framstår som lämpligt att nu anpassa regleringen i konkurslagen till hur mer moderna bestämmelser med motsvarande innehåll ser ut. Det innebär att det i konkurslagen bör göras en hänvisning till utsökningsbalkens regler. Det bidrar till en enhet- lig tillämpning och underlättar för inte minst . I ett avseende avviker nuvarande handräckningsregel i konkurslagen från utsökningsbalkens och det gäller möjligheten att ta sig tillträde till bl.a. gäldenärens bostad i dennes frånvaro utan att först underrätta denne. Vid tillkomsten av bestämmelsen gjordes bedömningen att en sådan möjlighet var påkallad i konkursfall (prop. 1978/79:105 s. 173 f.). Det har inte framkommit anledning att omvärdera den bedömningen. Detta bör därför vara möjligt även fortsättningsvis. Som anförs i promemorian framstår det som lämpligt att ett undantag från den normala ordningen görs endast om det är motiverat i den enskilda konkursen. Det bör därför före- skrivas att det får ske om konkursförvaltaren begär det. 7.3Ansvaret för att förvara gäldenärens handlingar Regeringens förslag: Om det vid konkursens avslutande inte går att återlämna material som rör boet till gäldenären, ska konkursförvaltaren ha ansvaret för att bevara materialet. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: De flesta av remissinstanserna, bl.a. Kronofogde- myndigheten, och Rekonstruktör- och konkurs- förvaltarkollegiet i , tillstyrker förslaget eller invänder inte mot det. Kollegiet framhåller dock att förslaget kommer att innebära en fördyrning av konkurshanteringen som i utdelningskonkurser belastar borgenärs- Stiftelsen invänder mot förslaget och fram- håller kostnaderna och att arkiveringen ligger i det allmännas intresse som skäl för att tillsynsmyndigheten ska svara för arkiveringen. Ackordscentralen, liksom , pekar på att det finns svårigheter att omhänderta material som är förvarat i s.k. molntjänster. 2020/21:148 Myndigheten anser att de arkiveringsproblem som detta behöver lösas innan arkiveringsskyldigheten överförs på konkursförvaltarna, eftersom ett åsidosättande av bestämmelserna om bevarande av räkenskapsinforma- tion kan medföra straffansvar. anser att konkurslagen bör ändras så att de enskilda arkivinstitutionerna får möjlighet att överta hand- lingar när konkursen är utredd och avslutad. Skälen för regeringens förslag Det finns ett delat förvaringsansvar Om det vid konkursens avslutande finns några hinder mot att till gälde- nären återställa dennes räkenskapsinformation och annat material som rör boet och som konkursförvaltaren har tagit hand om, ska de överlämnas till tillsynsmyndigheten, om inte förvaltaren anser att han eller hon bör bevara dem (7 kap. 22 § konkurslagen och avsnitt 7.1). Att materialet inte kan återlämnas till gäldenären kan bero på t.ex. att gäldenären är en juridisk person som har upphört att existera i och med konkursens avslutande. Det kan också handla om att gäldenären inte är anträffbar eller vägrar att återta handlingarna. Ett exempel på skäl för att förvaltaren själv vill bevara hand- lingar kan vara att de behövs för någon åtgärd som återstår att utföra efter konkursens avslutande. Den nuvarande ordningen tillkom 1979. gällde att kon- kursförvaltaren var skyldig att bevara gäldenärens bokföring. Denna skyl- dighet ansågs dock medföra vissa praktiska problem. Materialet var omfattande och förvaringen medförde kostnader. bedömdes ha större möjligheter än en enskild förvaltare att anordna en rationell och inte så dyr förvaring av bokföringsmaterialet. konstaterades det att förhållandena kunde vara sådana att det är lämpligast att förvaltaren efter konkursens avslutande behåller materialet hos sig under . Det ansågs kunna överlåtas åt förvaltaren att avgöra vem som i den enskilda konkursen lämpligen bör svara för förva- ringen (prop. 1978/79:105 s. 348 f. och SOU 1977:29 s. 265 f., se även SOU 2000:62 del 1 s. 561 f.). Det delade förvaringsansvaret har brister som behöver åtgärdas Den nuvarande ordningen med ett delat förvaringsansvar mellan tillsyns- myndigheten och konkursförvaltaren har brister. En sådan brist är att ordningen medför en otydlighet i fråga om vilken aktör som förvarar handlingarna i en konkurs. Anledningen till detta är att det i praktiken helt har lämnats till förvaltaren att bestämma om handlingarna ska överlämnas till tillsynsmyndigheten eller inte. En viktig aspekt i detta sammanhang är att det inte heller går att förlita sig på att samtliga handlingar i en konkurs förvaras av samma aktör. Av vad som har framkommit är det t.ex. ovanligt att förvaltaren överlämnar de elektroniska handlingarna till tillsynsmyndigheten, även om förvaltaren överlämnar alla fysiska hand- lingar i samma konkurs till myndigheten. Att inte alla gäldenärens hand- lingar överlämnas innebär att handlingar regelmässigt förvaras av både förvaltaren och tillsynsmyndigheten. Att det görs en sådan uppdelning av handlingarna är dock ofta inte tydligt för någon annan än förvaltaren själv. En annan brist med det delade förvaringsansvaret är att handlingarna behandlas på olika sätt ur ett rättsligt perspektiv beroende på vem som förvarar dem. Handlingarna blir nämligen allmänna i tryckfrihetsförord- ningens mening om de tas om hand av tillsynsmyndigheten, men inte om de förvaras av konkursförvaltaren eller för den skull gäldenären själv. Visserligen kan vissa slags uppgifter i handlingarna omfattas av sekretess (se t.ex. 34 kap. 7 och 8 §§ offentlighets- och sekretesslagen [2009:400] och prop. 1986/87:90 s. 90), men redan det förhållandet att dessa i grunden privata handlingar blir allmänna endast av den anledningen att de över- lämnas till tillsynsmyndigheten för förvaring är mindre lämpligt. I ännu högre grad måste det dock ifrågasättas att handlingarnas rättsliga karaktär ska vara beroende av förvaltarens ställningstagande i frågan om huruvida handlingarna ska överlämnas till tillsynsmyndigheten. Genom att enbart en aktör ges ansvaret kan handlingarna hållas samlade och därigenom utesluts risken för att handlingar – vanliga fysiska eller elektroniska – förvaras hos olika aktörer beroende på i vilken utsträckning som förvaltaren väljer att lämna över material (jfr rättsfallet NJA 2008 s. 251). Mot denna bakgrund finns det anledning att ändra reglerna om förvaring så att endast en aktör blir ansvarig för förvaringen. Konkursförvaltaren ska ha ansvar för förvaring av handlingar som inte kan återlämnas till gäldenären En utgångspunkt bör – liksom – vara att gäldenärens räkenskaps- information och annat material som rör boet ska återlämnas till gäldenären när konkursen avslutas. Det finns anledning att göra detta något tydligare i konkurslagen. Även med en sådan utgångspunkt är frågan vem som bör ansvara för förvaringen när ett återlämnande inte kan ske. Att behålla nuvarande ordning med ett delat ansvar är som anges ovan inte ett alternativ. I promemorian föreslås att konkursförvaltarna även framöver ska ha ansvar för förvaringen av gäldenärens handlingar och att möjligheten att överlåta det ansvaret på tillsynsmyndigheten tas bort. De flesta remissinstanser tillstyrker förslaget. Det kan konstateras att de kostnadsskäl och praktiska skäl som har anförts som skäl för att förvaltaren ska kunna överlåta ansvaret på tillsynsmyndigheten knappast längre gör sig gällande. Konkurstillsynen finns numera på endast ett mindre antal orter i och det finns inte förutsättningar att förvara handlingarna i myndighetens lokaler. I stället anlitar tillsynsmyndigheten ett företag som tillhandahåller arkivtjänster för förvaringen och i många fall är det fråga om samma arkiveringsföretag som förvaltarna anlitar. Med hänsyn till detta är det svårt att hävda att till- synsmyndigheten kan sörja för en mer rationell och mindre kostnads- krävande hantering av materialet än vad förvaltarna kan. Regeringen anser vidare, till skillnad från Ackordscentralen, att den omständigheten att handlingarna i vissa fall är av betydelse för det all- männa inte utgör ett bärande skäl till att tillsynsmyndighet ska ha för- varingsansvaret. Även i andra sammanhang kan det allmänna ha ett intresse av att handlingar bevaras . Det har dock inte i sig inneburit att staten har åtagit sig att förvara dessa handlingar. Till detta kommer att myndigheterna – främst och Skatte- verket – efterfrågar handlingar endast i ett fåtal av konkurserna (cirka två 2020/av konkurserna). Inte heller är myndigheternas möjlighet att få tillgång till de aktuella handlingarna för att t.ex. utreda ekonomisk brotts- lighet beroende av att de förvaras av just en myndighet. behov av handlingarna utgör därför inte ett skäl för att förvaringsansvaret ska ligga på tillsynsmyndigheten. Det är dessutom inte rimligt att gäldenärens handlingar ska vara allmänna, vilket blir fallet med en för- hos tillsynsmyndigheten (se Lagrådet i prop. 1978/79:105 s. 704). Det är trots allt handlingar som allmänheten inte kan begära ut när de förvaras av gäldenären själv eller av förvaltaren. Det finns i andra liknande situationer inte någon möjlighet att begära ut denna typ av handlingar och det förhållandet att gäldenären har varit försatt i konkurs borde inte med- föra att handlingarna behandlas annorlunda. Av betydelse när det ska avgöras vem som ska ges förvaringsansvaret är hur förvaringen sker i andra liknande sammanhang. Det ligger då nära till hands att titta på vad som gäller vid likvidation av en juridisk person. sådan situation kan handlingarna, på samma sätt som diskuteras, inte lämnas tillbaka till gäldenären. För att lösa detta anges i Bokförings- nämndens allmänna råd att om en juridisk person har upphört genom likvi- dation, ansvarar likvidatorn för den juridiska personens räkenskaps- information (BFNAR 2013:2 8.13). Någon möjlighet för likvidatorn att överlämna handlingarna till en myndighet finns inte. konstateras att konkursförvaltaren redan ansvarar för att förvara bokföring under själva konkursförfarandet och som alltså hör till boet (7 kap. 19 § Det ligger då enligt regeringens uppfattning nära till hands att förvaltaren även får ansvara för förvaringen av sådant material som hör till konkursgäldenären men som inte kan återlämnas. Mot denna bakgrund finns det enligt regeringen starka skäl som talar för att förvaltaren bör ha förvaringsansvaret för gäldenärens handlingar efter en avslutad konkurs. Att hantera gäldenärens handlingar kan som framhåller innebära personuppgiftsbehandling. Det gäller inte enbart vid arkivering utan generellt i en konkurs. Konkursförvaltarna får anses ha förutsättningar att utföra den uppgiften på ett tillfredsställande sätt (se Att förvaltaren ges ansvaret att förvara materialet innebär, som bl.a. Rekonstruktör- och konkursförvaltarkollegiet i pekar på, att den kostnad som uppstår blir en konkurskostnad som i utdelnings- konkurser kan påverka borgenärerna. En sådan konsekvens bedöms dock inte omotiverad och det lär inte heller bli en särskilt betungande uppgift för förvaltarna att ha hand om förvaringen. Enligt uppgift från Krono- fogdemyndigheten förvarar förvaltarna redan allt material själva i ungefär hälften av alla konkurser. I övriga fall täcks förvaringskostnad av tillsynsavgiften, som även den är en konkurskostnad. Som anges ovan sköter dessutom förvaltarna förvaring av andra hand- lingar som rör konkursen och konkursboet. Det kan vidare förväntas att den digitalisering som sker i allt snabbare takt av bl.a. bokföringshand- lingar kommer att leda till lägre förvaringskostnader. Avslutningsvis tar och Ackordscentralen upp att det förhållandet att konkursgäldenärens bokföring kan finnas i en s.k. molntjänst innebär problem vid konkursförvaltarnas arkivering. brottsmyndigheten menar att dessa problem skulle behöva lösas innan förvaringsskyldigheten överförs på förvaltarna och framhåller att ett åsidosättande av reglerna om bevarande av räkenskapsinformation kan Prop. 2020/21:148 medföra straffansvar för förvaltaren. Regeringen är för sin del medveten om att användningen av molntjänster kan innebära utmaningar vid tillämp- ning av lagstiftning om omhändertagande, hantering och arkivering av bokföringsmaterial.