prop · H803209 · 2021-06-22 00:00:00 — Regeringen kan konstatera att har godtagit en stor nationell frihet för medlemsstaterna när det gäller formerna för hur bevisning tas upp. Som utgångspunkt finns det inte något hinder mot en tidig bevisupptagning även om den tilltalade inte får möjlighet att hålla ett motförhör. Enligt är det väsentliga i stället att han eller hon får möjlighet att ställa frågor till förhörspersonen vid en offentlig förhandling innan målet avgörs. De krav och rättigheter 2020/21:209 som framgår av utgör visserligen, som påpekar, en minimistandard. Även om rätten att hålla motförhör i normalfallet tillgodoses av möjligheten att vid den senare huvudförhandlingen hålla tilläggsförhör kan det finnas situationer där bevisningens karaktär gör att ett senare hållet kompletterande förhör inte i tillräcklig grad kompenserar den tilltalades rätt till motförhör i samband med huvudförhöret (se prop. 2015/16:39 s. 31 och 72). Det innebär att en ordning som ger utökade möjligheter att ta upp bevis före huvudförhandling måste utformas med hänsyn till den misstänktes möjligheter att försvara sig, bl.a. att hålla motförhör. Förundersökningen ska ha kommit så långt att någon har underrättats om skälig misstanke om brott ... Utredningen föreslår inte att någon måste vara skäligen misstänkt för ett brott för att bevis ska kunna tas upp i domstol under förundersökningen. Enligt utredningen ligger det däremot i sakens natur att förutsättningarna för bevisupptagning är mer begränsade om det inte finns någon skäligen misstänkt. Den befintliga möjligheten att ta upp bevis under förundersökningen förutsätter inte att utredningen kommit så långt att någon skäligen kan misstänkas för brottet. I de fall en bevisupptagning sker enligt nuvarande ordning är dock alternativet att det vid huvudförhandlingen inte alls går att ta upp beviset, t.ex. för att ett vittne på grund av sjukdom kan antas vara ur stånd att inställa sig vid huvudförhandlingen. I dessa fall har det ansetts motiverat att avstå från att det ska finnas någon som är skäligen misstänkt (jfr 23 kap. 13 § RB). Särskilt då bevisupptagningen riktar sig mot en viss person förutsätts dock att åklagaren, i den utsträckning det är möjligt, sörjer för att principen om att bevisupptagning bör ske i ett kontradiktoriskt förfarande kan iakttas (m.m., , Fitger m.fl., , kommentaren till 23 kap. 15 § ). Regeringen anser att den befintliga möjligheten att ta upp bevis under förundersökningen bör behållas oförändrad. Det finns dock starka skäl för att en utökad möjlighet att ta upp bevis i ytterligare fall, som inte handlar om att beviset annars riskerar att gå förlorat eller är svårt att ta upp vid huvudförhandlingen, ska förutsätta att förundersökningen kommit så långt att någon är skäligen misstänkt för brottet och har underrättats om misstanken. Ett skäl är att en sådan ordning ökar den misstänktes möjligheter att försvara sig och bidrar till att upprätthålla principen om det kontradiktoriska förfarandet. Under förundersökningen råder nämligen, som bl.a. framhåller, en processuell obalans mellan parterna eftersom den misstänkte i ett tidigt skede inte har någon insyn i utredningen och därmed inte har samma förutsättningar att försvara sig som då saken är fullständigt utredd. I och med att information lämnas till den misstänkte om att han eller hon är skäligen misstänkt för brott får dock den misstänkte klart för sig på vad han eller hon bör inrikta sitt försvar och förundersökningen får en mer ackusatorisk karaktär. Det är i detta skede som den misstänkte underrättas om sina rättigheter, bl.a. om sin rätt att anlita försvarare och om sin rätt att tiga, dvs. medverka till utredningen av brottet (12–12 b §§ FUK). förutsättningar har den misstänkte rätt att få en offentlig försvarare (21 kap. 3 a § RB). I egenskap av part gentemot åklagaren får den misstänkte också en viss insyn i utredningen och möjlighet att påkalla utredningsåtgärder (23 kap. 18 § första stycket RB). Det är ofta också först i detta skede som det blir möjligt för den misstänkte att hålla ett motförhör. Med en ordning där förundersökningen ska ha kommit så långt att någon har underrättats om skälig misstanke innan en bevisupptagning sker undviks också det som Hovrätten över och påpekar som en risk med utredningens förslag, nämligen att någon som begått brottet först hörs som vittne under straffansvar. Att vittnesförhör hålls med någon som kan misstänkas för brottet skulle kunna komma i konflikt med rätten till en rättvis rättegång (jfr 36 kap. 1 § RB). En annan fördel med ett krav på att någon ska ha underrättats om skälig misstanke är att det därmed i större utsträckning blir fråga om att ta upp bevisning inför en kommande rättegång och att de förhör som enligt nuvarande ordning hålls vid en huvudförhandling endast tidigareläggs i processen. Därmed minskar risken för att domstolen kan behöva hålla sammanträde och ta upp bevisning som sedan inte åberopas i en rättegång, exempelvis för att åtal inte väcks eller för att utredningen tar en annan inriktning så att det aktuella beviset är relevant. En sådan ordning bedöms innebära ett bättre utnyttjande av domstolarnas resurser och kan på ett bättre sätt bidra till att upprätthålla domstolarnas roll i rättskipningen, som enligt nuvarande ordning är relativt begränsad under förundersökningen. Den förskjutning av tyngdpunkten i rättskipningen, som bl.a. JO och ställer sig tveksamma till, kan därmed också minska som principen om parternas likställdhet (equality of arms) kan upprätthållas bättre. I och med att både rättssäkerhets- och effektivitetsskäl talar för att någon bör vara skäligen misstänkt och ha underrättats om misstanken innan en bevisupptagning i domstol genomförs anser regeringen, i linje med vad Hovrätten över och anför, att en utökad möjlighet att ta upp bevis under förundersökningen bör förenas med ett sådant uttryckligt krav. ... och det ska vara lämpligt att ta upp bevis om brottet redan under förundersökningen Utredningen anser att domstolen i stor utsträckning ska tillåta att bevisning tas upp och läggs fram enligt parternas önskemål och föreslår en presumtion för att bevis under förundersökningen ska tas upp på begäran av undersökningsledaren eller den misstänkte om det inte är olämpligt med hänsyn till utredningens beskaffenhet eller övriga omständigheter. För att avslå en begäran om bevisupptagning måste det, enligt utredningen, föreligga påtagliga processuella nackdelar med att beviset tas upp eller att konsekvenserna är så svårbedömda att en bevisupptagning inte ska ske. Om den misstänkte är häktad föreslår utredningen att domstolen ska hålla en bevisupptagning om den kan få betydelse för frågan om att häva häktningen eller eventuella restriktioner. En utökad möjlighet till bevisupptagning i domstol under förundersökningen bör, precis som utredningen föreslår, utformas som en fakultativ möjlighet för undersökningsledaren eller den misstänkte att 2020/21:209 initiera en tidig bevisupptagning i de situationer och som de bedömer är lämpliga. en berättelse lämpligast bör tas upp beror bl.a. på utredningsläget och vad förhörspersonen förväntas kunna berätta om. Enligt bör ett villkor för bevisupptagning vara att parterna är överens om att en sådan ska ske. som finns med reformen som helhet gör emellertid, enligt regeringen, att frågan om tillåtlighet inte bör disponeras av parterna. bör alltså inte vara beroende av att undersökningsledaren och den miss- tänkte är överens. Om någon av dem begär att bevisupptagning ska ske och den andre motsätter sig detta, bör det liksom vara domstolen som Det är enligt sedvanliga regler den som begär bevisupp- tagning som har att styrka att det finns förutsättningar för en sådan. utredningen anger bör det förutsättas att den part som begär bevis- upptagning i domstol, på samma sätt som , anger ett tydligt förhörs- och bevistema för förhöret. I de fall det är undersökningsledaren som begär att ett bevis tas upp under förundersökningen bör dessutom en preliminär gärningsbeskrivning anges (se 9 § FUK). Dessa uppgifter har betydelse för den misstänktes möjligheter att förbereda och genomföra ett motförhör. Till skillnad från Hovrätten över och anser regeringen att någon reglering i lag inte behövs. Det finns inom ramen för detta lagstift- ningsärende inte underlag för att se över den fråga som hovrätten tar upp gällande tilltrosbestämmelsen i brottmål (51 kap. 23 § RB). Flera remissinstanser, bl.a. , och , är kritiska till utredningens förslag att det ska gälla en presumtion för bevisupptagning oavsett målets karaktär och omfattning. De anför att en presumtion i alltför stor utsträckning begränsar rättens prövning och gör den processuella obalansen mellan parterna extra påtaglig, särskilt med tanke på att det i första hand sannolikt kommer att vara undersökningsledaren som begär bevisupptagning under förunder- förordar att det i en reglering i stället anges i vart fall de flesta specifika fall då bevisupptagning under förunder- sökningen ska kunna vara aktuell. För det fall en generell reglering ändå skulle väljas anser tingsrätten att en sådan bör ställa upp ett krav på att bevis endast får tas upp om det är lämpligt med hänsyn till utredningens omfattning, dess beskaffenhet och övriga omständigheter. tingsrätt ifrågasätter varför det skulle gälla en starkare presumtion för bevisupptagning än i de fall bevis tas upp vid en inställd huvudförhandling. Regeringen delar dessa remissinstansers uppfattning att utredningens förslag ger parterna för stora möjligheter att kräva bevisupptagning under förundersökningen och i alltför stor utsträckning begränsar utrymmet för Rätten bör kunna avslå en begäran om bevisupptagning i större utsträckning än vad utredningens förslag medger. reformen till att endast omfatta fall där skälen för en tidig bevisupptagning väger mycket tungt, exempelvis vid förhör med personer som redan utsatts för otillbörlig påverkan – i linje med tingsrätts synpunkter – skulle emellertid innebära att tillämpningsområdet blir alltför begränsat och framstår inte som ändamålsenligt. En relevant jämförelse kan i stället, som påpekar, göras med den reglering som möjliggör för rätten att ta upp muntlig bevisning vid en inställd huvudförhandling (46 kap. 3 § RB). dessa fall ta upp muntlig bevisning om den tilltalade har delgetts stämning, den som ska höras finns tillgänglig och ”det är lämpligt”. Regeringen anser i likhet med bl.a. och att även regelverket för bevisupptagning under förundersökning bör utformas med utgångspunkten att rätten, utifrån omständigheterna i det enskilda fallet, ska göra en bedömning av om det är lämpligt att beviset tas upp (jfr prop. 2015/16:39 s. 28). Med regeringens förslag blir utrymmet för rättens prövning större och bevisupptagningarna kan lättare begränsas till de situationer då detta är motiverat utifrån omständigheterna i varje enskilt fall. Detta bedöms på ett bättre sätt upprätthålla den processuella balansen mellan parterna. Vidare bör den belastning på rättsväsendets aktörer, som bl.a. och befarar kan bli en följd av utredningens förslag, kunna begränsas. När det gäller situationen att den misstänkte är häktad för brott innebär utredningens förslag inte att rätten ska göra någon lämplighetsbedömning, utan en bevisupptagning ska ske så snart den kan få betydelse för frågan om att häva häktningen eller restriktioner som den häktade har ålagts. Det framgår dock att utredningen anser att rätten även i dessa situationer ska kunna neka en begäran om bevisupptagning. befarar att det lågt ställda kravet för bevisupptagning i häktade mål i praktiken skulle göra det mycket svårt för rätten att avslå en begäran om bevisupptagning, även om den skulle framstå som olämplig eller i något hänseende vara till men för utredningen. Tingsrätten anför även att det för en misstänkt person som är häktad kan finnas skäl att begära bevisupptagning med en eller flera förhörspersoner. En bevisupptagning kan därmed komma att behöva göras vid skilda tillfällen. Varje sådan begäran kommer att innebära ett betydande merarbete för bl.a. åklagaren och ta resurser från utredningen, vilket riskerar att förlänga utredningstiden. Enligt regeringens mening har dessa invändningar fog för sig. Både möjligheten att häva ett häktningsbeslut och möjligheten att häva restriktioner bör visserligen kunna motivera att en bevisupptagning sker redan under förundersökningen (se nedan). Det bör dock även i dessa situationer krävas att en bevisupptagning är lämplig också med hänsyn till övriga omständigheter i det enskilda fallet, något som även förespråkar. Exempelvis kan det i vissa fall vara till men för utredningen att ha en bevisupptagning. Sammanfattningsvis föreslår regeringen att rätten under förundersökningen ska få ta upp bevis om ett brott under förutsättning att det finns någon som har underrättats om skälig misstanke och det är lämpligt. Vilka omständigheter som rätten ska beakta vid bedömningen av om det är lämpligt att ta upp bevis under förundersökningen En särskild fråga är vilka omständigheter som rätten ska beakta vid bedömningen av om det är lämpligt att ta upp bevis under förundersökningen. Så som framhåller kommer en tidig bevisupptagning i domstol inte att lämpa sig i alla utredningar. I likhet med flera av remissinstanserna, bl.a. , bedömer regeringen att fördelarna med en utökad möjlighet att ta upp bevis i domstol under förundersökningen främst gör sig gällande i omfattande utredningar. Det är i dessa utredningar, med långa handläggnings- 2020/21:209 tider och stora påfrestningar för de personer som är inblandade, som behovet och nyttan av en reform bedöms vara som störst. det, som många av remissinstanserna pekar på, tveksamheter i effektiv- itetshänseende med en reform som inte gör skillnad på omfattande och Det är de omfattande utredningarna som ofta slukar stora resurser för rättsväsendet på bekostnad av de mindre men mer Liksom anser regeringen därför att utredningens omfattning bör vara en uttrycklig faktor som rätten ska beakta vid bedömningen av om det är lämpligt att hålla en bevisupptagning Att uttala sig generellt om hur omfattande en förundersökning ska vara för att motivera en bevisupptagning låter sig däremot inte göras. Det kan till exempel vara fråga om utredningar som inkluderar många förhörspersoner eller ett mycket omfattande process- Frågan måste alltid avgöras utifrån omständigheterna i det En annan omständighet som rätten bör beakta vid bedömningen av om det är lämpligt att ta upp bevis under förundersökningen är brottets I vissa brottsutredningar är det vanligt att en viss typ av information i praktiken bara finns tillgänglig i början av utredningen. tydligt exempel är en tidig redogörelse från en målsägande i ett relations- våldsärende där målsäganden vid huvudförhandlingen inte längre vill eller Det kan också handla om vittnen till brott som sker inom ramen för kriminella nätverk som kan vara villiga att lämna uppgifter i ett initialt skede för att därefter dra sig undan vidare kontakter med rättsväsen- Det finns även andra brott, t.ex. övergrepp i rättssak, utpressning och grovt narkotikabrott, vars beskaffenhet innebär att det typiskt sett finns risk för att uppgifterna ändras eller återtas vid senare förhör eller att förhörspersonen riskerar att utsättas för påtryckningar på grund av förhörsutsagan (jfr m.m., , Fitger m.fl., 2020-10- 01, kommentaren till 23 kap. 21 b § ). Även i dessa fall kan det vara lämpligt att ta upp viss bevisning tidigt i domstol. beskaffenhet bör därför vara en uttrycklig faktor som rätten ska beakta vid En ytterligare omständighet som rätten bör beakta är bevisupptagning- ens betydelse för frågan om att häva ett häktningsbeslut eller en eller flera restriktioner som den misstänkte har ålagts. Eftersom huvudregeln är att muntlig bevisning ska tas upp vid huvudförhandlingen måste berättelser som lämnas under förundersökningen ofta skyddas från påverkan genom att den som är misstänkt för brott häktas och åläggs restriktioner. inskränker den misstänktes möjligheter att exempelvis kontakta vittnen fram till dess att förhören har tagits upp vid huvudförhandlingen. har fått såväl internationell som nationell kritik för både långvariga häktningar och en omfattande användning av restrik- tioner, vilket både och på- Regeringen instämmer i utredningens bedömning att om bevisning kan tas upp i ett tidigare skede bör det inte finnas samma behov av att skydda bevisningen från yttre påverkan ända fram till huvudförhand- En tidig bevisupptagning skulle därför kunna korta häktnings- tiderna och minska isoleringen av misstänkta, utan att det får negativa konsekvenser för effektiviteten i brottsbekämpningen. även om det, som JO påpekar, inte är möjligt att ”låsa” muntlig bevisning. Den farhåga som framhåller, att en misstänkt kan vara intresserad av att påverka en förhörsperson även efter en tidig bevisupptagning, bör inte överdrivas med hänsyn till att en sådan påverkan sannolikt skulle få en begränsad effekt då bevisning redan säkrats. För att betona vikten av att parterna under förundersökningen kontinuerligt överväger åtgärder som kan leda till att färre personer sitter i häkte och att isoleringen av häktade kan minska anser regeringen att bevisupptagningens betydelse för frågan om att häva häktningsbeslutet eller meddelade restriktioner bör vara en uttrycklig faktor som rätten ska beakta vid bedömningen av om det är lämpligt att ta upp bevis under förundersökningen. I lagrådsremissen föreslog regeringen att utredningens omfattning, brottets beskaffenhet och bevisupptagningens betydelse för frågan om att häva ett häktningsbeslut eller restriktioner ”särskilt” ska beaktas vid lämplighetsbedömningen. Lagrådet anser att de angivna omständigheterna framför allt har att göra med behovet eller nyttan av att bevis tas upp redan under förundersökningen. Enligt Lagrådet är en lika viktig faktor, vilket också kommer till uttryck i författningskommentaren, huruvida bevisupptagning i detta skede är lämplig med hänsyn till den misstänktes möjlighet att fullt ut förstå den kontext i vilken förhöret hålls liksom att, i ett skede där utredningen ännu inte har slutförts, hålla motförhör på ett rimligt sätt. Eftersom avsikten är att rätten vid lämplighetsbedömningen ska väga denna typ av rättssäkerhetsaspekter mot omständigheter som har att göra med behov eller nytta är det enligt Lagrådet inte lämpligt att bestämmelsen nämner endast det sistnämnda. Med hänsyn till att förslagen om att öka möjligheten att hålla tidiga förhör innebär att balansen mellan åklagaren och den misstänkte i viss utsträckning förskjuts anser Lagrådet att det är särskilt angeläget att lagstiftaren ser till att rätten vid lämplighetsbedömningen tar tillräcklig hänsyn till den misstänktes rättigheter. Lagrådet anser därför att bestämmelsen bör justeras och att den närmare utformningen bör övervägas i det fortsatta lagstiftningsarbetet. som reglerna bör vara flexibla, så att bevisning kan tas upp på det sätt som är lämpligast i det enskilda fallet, bör lagregleringen ange vissa omständigheter som rätten ska beakta vid lämplighetsbedömningen. Detta ger förutsättningar för en förutsebarhet och enhetlighet vid rättstillämpningen, vilket i sin tur bidrar till en rättssäker process. Det bör därför anges i lagtexten att rätten ska beakta utredningens omfattning, brottets beskaffenhet och bevisupptagningens betydelse för frågan om att häva ett häktningsbeslut eller restriktioner. Som också framhölls i lagrådsremissen anser regeringen, i likhet med Lagrådet, att också rättssäkerhetsaspekter måste beaktas och att sådana aspekter, t.ex. den misstänktes möjligheter att ta tillvara sin rätt genom att hålla motförhör, alltid måste vägas mot de skäl som anförs till stöd för behovet eller nyttan med en tidig bevisupptagning. Även processekonomiska skäl måste beaktas, liksom omständigheter som har med den enskilda utredningens handläggning att göra och skyddet för förundersökningssekretessen. För att tydliggöra detta i lagtexten bör det ställas upp ett krav på att en bevisupptagning är lämplig också med beaktande av övriga omständigheter. Med en sådan utformning anges inte rättssäkerhetsaspekter uttryckligen som en omständighet som rätten ska beakta. Däremot förtydligas att rätten måste göra en helhetsbedömning utifrån samtliga omständigheter i det enskilda fallet och att det 2020/21:209 vid sidan av de tre faktorer som anges uttryckligen i lagtexten kan finnas andra relevanta omständigheter att ta hänsyn till, som antingen kan tala för eller emot en bevisupptagning. En utökad möjlighet att ta upp bevis under förberedelsen Så som konstateras ovan bör även möjligheten att ta upp bevis under förberedelsen i brottmål utökas. I likhet med utredningen anser regeringen att detta bör ske genom att utvidga den nuvarande möjligheten att utom huvudförhandling ta upp muntliga bevis, dvs. förhör med vittnen, målsägande, tilltalade och sakkunniga (36 kap. 19 §, 37 kap. 3 § och 40 kap. 11 § RB). Förutsättningarna för bevisupptagning under förberedelsen bör i princip vara desamma som vid bevisupptagning under förundersökningen. Det innebär att rätten under förberedelsen, på yrkande av åklagaren eller en part i ansvarsfrågan, ska kunna besluta om bevisupptagning om det är lämpligt. Till skillnad från under förundersökningen kommer även en målsägande att kunna framställa ett yrkande om bevisupptagning under förberedelsen, om han eller hon också är part i ansvarsfrågan. Vid lämplighetsbedömningen bör rätten, på motsvarande sätt som under förundersökningen, beakta målets omfattning, brottets beskaffenhet och övriga omständigheter (se ovan). Eftersom tidsspannet i häktade mål mellan tidpunkten då åtal väcks och då huvudförhandling ska inledas är kort bedömer utredningen att behovet av att kunna ta upp bevis för att minska häktningstider eller restriktionsanvändning inte är lika stort under förberedelsen i brottmål. Tvärtom skulle bevisupptagningar i detta syfte under förberedelsen snarare kunna förlänga handläggningen och därmed häktningstiderna. Ingen remissinstans invänder mot detta. Regeringen gör samma bedömning. Till skillnad från vad som föreslås gälla under förundersökningen bör därför bevisupptagningens betydelse för att häva ett häktningsbeslut eller restriktioner inte pekas ut särskilt som en omständighet som rätten ska beakta vid bedömningen av om det är lämpligt att ta upp bevis under förberedelsen. Ett skyndsamhetskrav ska gälla vid Regeringens förslag: Ett sammanträde för bevisupptagning under förundersökningen ska hållas skyndsamt. Om den misstänkte är häktad och bevisupptagningen kan antas få betydelse för frågan om att häva häktningsbeslutet eller restriktioner ska ett sammanträde hållas före eller vid en ny förhandling i häktningsfrågan, dock senast inom två veckor efter det att yrkandet har framställts. Regeringens bedömning: Det bör inte införas något motsvarande skyndsamhetskrav för bevisupptagning under förberedelsen. Utredningens förslag stämmer delvis överens med regeringens (SOU 2017:98 s. 194). Enligt utredningens förslag ska ett sammanträde hållas efter det att en framställning har kommit in till rätten och senast om det är fråga om att häva häktningen Utredningen föreslår även att ett skyndsamhetskrav ska införas för bevisupptagning under förberedelsen. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser som yttrar sig särskilt i denna del, däribland och , anser att uttrycket ”” kan uppfattas som en snävare tidsram än ”” som föreslås gälla om den misstänkte är häktad. Enligt bör uttrycket ”” ersättas med ”skyndsamt”. anser att det kan finnas anledning att anpassa fristen för bevisupptagning i häktade mål till den i 24 kap. 18 § RB för att undvika att fler häktningsförhandlingar måste hållas. Vidare efterlyser tingsrätten kompletterande regler om hur rätten ska förhålla sig till vad som framkommit genom bevisupptagningen.