prop · H803209 · 2021-06-22 00:00:00 — Eftersom den utökade möjligheten att tillåta tidiga berättelser som bevis förutsätter att förhöret dokumenterats med ljud och bild får dessa omständigheter således indirekt betydelse för vilka berättelser som kommer att kunna åberopas och tillåtas som bevis. 8Hur förhör inför en brottsbekämpande myndighet bör genomföras och hur uppgifterna bör hanteras vid rättegången Regeringens förslag: Det ska förtydligas att en berättelse som någon har lämnat i tidigare förhör inför en brottsbekämpande myndighet och som dokumenterats genom en ljud- och bildupptagning kan läggas fram även då personen hörs vid en huvudförhandling i domstol. Regeringens bedömning: De närmare formerna för förhör under förundersökningen inför en brottsbekämpande myndighet och hur uppgifter som lämnats vid sådana förhör ska hanteras vid rättegången behöver inte regleras ytterligare. Utredningens förslag och bedömning stämmer överens med regeringens (SOU 2017:98 s. 243). Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna har inte några invändningar mot utredningens förslag och bedömning i denna del. Hovrätten för anser att formerna för förhör under förundersökningen bör övervägas ytterligare och ställer sig frågande till hur det annars ska kunna garanteras att vittnen i samma utsträckning som vid förhör i domstol inser betydelsen av de uppgifter som de lämnar inför polis och åklagare. framför att det finns en risk för att vittnen inte iakttar samma försiktighet vid förhör utom rätta som vid förhör i domstol. anser att bevisupptagning utom rätta bör lagregleras på ett sätt som garanterar att grundläggande rättsprinciper upp- Några remissinstanser, däribland och universitet, anför att det finns en risk att de tidiga förhören blir mer omfattande än annars eftersom processens ram inte är lika tydlig under ett tidigare stadium av brottmålshanteringen. den situationen att en person vid ett förhör i domstol avviker från vad han eller hon har berättat i polisförhör. Enligt tingsrätten kommer en möjlighet för parterna att i den situationen åberopa en videosekvens från polisförhöret uppta tekniska resurser och ta mer tid i anspråk varför det bör ställas högre krav på parterna att förklara på vilket sätt utsagan avviker från uppgifterna i polisförhöret för att en hänvisning ska tillåtas. efterfrågar ett klargörande av hur avvikelser från tidigare förhör ska hanteras. Tingsrätten anför även att det finns en risk att rätten behöver spela upp stora delar av förhör, vilket skulle leda till ökade Enligt bör parterna disponera över vilka delar av ett förhör som ska spelas upp inför rätten. önskar ett klargörande av om den ed som ett vittne avlägger inför ett eventuellt tilläggsförhör ska omfatta även de tidigare Enligt Hovrätten över och finns det anledning att överväga ett undantag från edsplikten i de fall tilläggsförhör hålls med en person vars berättelse lagts fram genom en uppspelning av ett tidigare förhör. efterfrågar ett klargörande i de fall då ett vittne, som är närstående till någon av parterna, har hörts under för- undersökningen men för huvudförhandlingen inte längre vill att den tidigare utsagan ska användas som bevis. Skälen för regeringens förslag och bedömning De närmare formerna för förhör under förundersökningen bör inte Förundersökningsledaren ansvarar för alla åtgärder som vidtas inom ramen för en förundersökning (1 a § FUK). Det är han eller hon som avgör vem som får närvara vid ett förhör (23 kap. 10 § RB). Det är också formellt förundersökningsledaren som bl.a. bestämmer vilka frågor som bör ställas i ett förhör och i vilken utsträckning som andra närvarande än den som leder förhöret – såsom försvarare eller målsägandebiträde – får ställa frågor (23 kap. 11 § RB). Det finns oftast inte någon praktisk möjlighet för en förundersökningsledare att närvara vid eller på detaljnivå ta ställning till allt som kan hända under ett förhör. I praktiken är det därför den som leder förhöret, dvs. förhörsledaren, som avgör de närmare formerna för hur förhöret faktiskt genomförs, ibland med stöd av direktiv från förunder- Reglerna som styr förundersökningsarbetet utgör i stora delar ett ram- Skälet till att någon tvingande detaljreglering av åtgärderna under förundersökningen i princip inte finns är att reglernas tillämpning måste kunna anpassas till handläggningen av olika typer av utredningar och olika typer av situationer. Så gäller i regel även förhör. Vid förhör med barn, som sker under förundersökningen och ofta används som bevis i domstol, har emellertid och tagit fram en handledning för polis och åklagare om praktiska frågor vid planering och genomförande av dessa förhör (Förhör med barn och förhör med vuxna som har osynliga funktionsnedsättningar – handledning för polis och 2020/21:209 åklagare vid planering och genomförande, , Utvecklingscentrum , Utvecklingscentrum Väst , Utvecklingscentrum Mitt, ). I fråga om barnförhör har uttalat att det av rättssäkerhetsskäl måste ställas höga krav på sådana förhör under förundersökningen som ska leda till berättelser som kan användas som bevis (NJA 1986 s. 821). De höga kraven gäller både metodik och innehåll. I rättspraxis har det även framhållits betydelsen av att barn vid förhör först får lämna sina uppgifter utan några ledande frågor och att de först därefter får kompletterande frågor som ger dem tillfälle att utveckla vad de sagt (NJA 1993 s. 616). I likhet med utredningen anser regeringen att det, även vid en utökad möjlighet att använda berättelser under förundersökningen som bevis, inte finns skäl att frångå huvudprincipen om att i möjligaste mån undvika detaljreglering av förundersökningsåtgärder. Som flera remissinstanser påpekar kommer det att ställa höga krav på att polis och åklagare genomför förhör på ett tillfredsställande sätt utifrån utgångspunkten att förhöret kan komma att läggas fram i domstol och det kommer därmed, som bl.a. framhåller, krävas att förhörsledare har god utbildning vad gäller bl.a. förhörsteknik. Det kommer även att krävas att åklagaren noga överväger om kvaliteten av ett förhör är sådan att det är tillräckligt att lägga fram en upptagning av en berättelse. Det kan även finnas anledning för de brottsbekämpande myndigheterna att, liksom vid förhör med barn, överväga hur förhören bör genomföras för att kunna utgöra ett så gott underlag som möjligt i domstol. Ett väl genomfört förhör kan minska risken för att ett vittne inte iakttar samma försiktighet som om uppgifterna hade lämnats i en domstol, en farhåga som för fram. I enskilda fall kan det också finnas anledning för undersökningsledaren att överväga att ge försvararen möjlighet att närvara vid de förhör där berättelserna är tänkta att åberopas som bevis, för att försvararen ska ges möjlighet att ställa frågor i anslutning till huvudförhöret. Sammanfattningsvis anser regeringen att de närmare formerna för förhör under förundersökningen inte bör regleras ytterligare. Hur uppgifter som lämnats inför brottsbekämpande myndigheter bör hanteras vid rättegången Som framgår av avsnitt 7.1 kan vad som sagts under förundersökningen läggas fram vid huvudförhandlingen på två sätt i de fall det finns en inspelning. Antingen kan berättelsen åberopas som bevis enligt 35 kap. 14 § RB i stället för ett förhör i domstol. Då spelas den i normalfallet upp vid huvudförhandlingen. Eller så kan de tidigare lämnade uppgifterna enligt 36 kap. 16 § RB åberopas inom ramen för ett förhör där förhörspersonen avviker från vad han eller hon har berättat eller förklarar att han eller hon inte kan eller inte vill yttra sig. I det fallet läggs uppgifterna normalt fram genom uppläsning ur förundersökningsprotokollet eller genom att en videosekvens från förhöret spelas upp. Enligt utredningen bör det inte ha någon betydelse om en berättelse enligt den föreslagna regleringen åberopas i stället för att förhörspersonen ska inställa sig personligen eller om den åberopas för att läggas fram inom ramen för ett förhör i domstol. Ljud- och bildupptagningen av exempelvis ett polisförhör och förhöret i domstol bör, enligt utredningen, ses som två sorters bevismedel som kan läggas fram parallellt i processen. Därmed skulle förhöret i domstol kunna inledas genom en uppspelning av ljud- och bildupptagningen av det tidigare förhöret. Förhöret skulle därefter kunna genomföras mer koncentrerat och i praktiken ofta få karaktären av ett tilläggsförhör, vid vilket parterna och rätten får möjlighet att ställa kompletterande frågor till förhörspersonen (jfr 35 kap. 13 § och 36 kap. 16 § andra stycket RB). Utredningen bedömer att det inte krävs någon reglering utan att den nuvarande ordningen är ändamålsenlig också vid en utökad möjlighet att åberopa berättelser i tidiga förhör som bevis. Utredningen föreslår dock ett tillägg i 36 kap. 16 § RB av innebörd att berättelser som lämnats i tidigare förhör och som får åberopas enligt den föreslagna regleringen ska kunna läggas fram även vid ett förhör i domstol med samma person. Regeringen delar utredningens bedömning att nuvarande ordning framstår som lämplig och att det inte krävs någon annan reglering än ett förtydligande tillägg i 36 kap. 16 § RB. Några remissinstanser, bl.a. och , framhåller att de tidiga förhören inför brottsbekämpande myndigheter ofta är längre och mer vidlyftiga än vad de hade blivit under en huvudförhandling eftersom de hålls då saken ännu inte är färdigutredd. framhåller att om hela förhöret spelas upp riskerar huvudförhandlingen att belastas av onödigt material med minskad effektivitet som följd. Alternativet, att endast utvalda delar av förhöret spelas upp, minskar å andra sidan rättens insyn i omständigheterna vid förhöret och därmed möjligheterna att göra en säker bevisvärdering. Enligt tingsrätten kan en lösning vara att parterna tillåts disponera över vilka delar av ett förhör som ska spelas upp inför rätten. Regeringen delar tingsrätts synpunkt om att det inte alltid kommer att vara effektivt att spela upp tidiga förhör i sin helhet vid huvudförhandlingen. Det kan därför finnas anledning för parterna att ange vilka delar av ett förhör som de menar ska spelas upp inför rätten. Att rätten i vissa fall enbart tar del av de omständigheter som någon av parterna finner relevanta för målet bedöms inte på ett betänkligt sätt minska rättens möjlighet att göra en bevisvärdering. Att inte spela upp ett förhör i sin helhet är möjligt redan med dagens regelverk (jfr prop. 2004/2005:131 s. 237 och m.m., , Fitger m.fl., , kommentaren till 36 kap. 16 § ). Så sker emellanåt även i högre rätt när ett överklagande inte omfattar samtliga åtalspunkter. En konsekvens av att det vid en huvudförhandling i domstol således kommer att vara möjligt att som bevis lägga fram vad ett vittne har berättat i exempelvis polisförhör och höra vittnet direkt inför rätten innebär, som flera remissinstanser påpekar, att det kan bli så att vissa uppgifter i ett och samma mål lämnas utan ed och andra under ed. Den ed som vittnet avlägger vid huvudförhandlingen omfattar således inte per automatik de tidigare lämnade uppgifterna. Att enbart vissa uppgifter lämnas under ed förekommer dock till viss del . Så sker om ett vittne som hörs vid huvudförhandlingen avviker från vad han eller hon har berättat eller inte kan eller vill yttra sig i något avseende och vittnets tidigare uppgifter, som inte lämnats under ed, läggs fram enligt 36 kap. 16 § RB. Det ankommer då på rätten att värdera uppgifterna. 2020/21:209 Regeringen anser inte att det finns skäl att, såsom Hovrätten över och föreslår, införa ett undantag från edsplikten i de fall det blir aktuellt att höra vittnet också vid en huvudförhandling. Under förundersökningen i brottmål finns inte några bestämmelser som begränsar möjligheterna att höra någon som är närstående till den misstänkte (se 23 kap. 6 § RB). I domstol gäller dock att den som är nära anhörig till en part i målet inte är skyldig att vittna (36 kap. 3 § RB). Det åligger rätten att upplysa vittnet om detta (36 kap. 10 § RB). När den som ska höras under förundersökningen är nära anhörig till den misstänkte, kan det därför vara lämpligt att den hörde erinras om att han eller hon inte är skyldig att vittna inför domstol (jfr 36 kap. 10 § RB och se m.m., , Fitger m.fl., , kommentaren till 23 kap. 6§ samt JO 1971 s. 94 och JO 1969 s. 30). tar upp frågan vad som gäller i de fall då ett vittne, som är närstående till någon av parterna, har hörts under förundersökningen men för huvudförhandlingen inte längre vill att den tidigare berättelsen ska användas som bevis och spelas upp inför rätten. I en sådan situation skulle ett tillåtande av att den tidigare berättelsen åberopas som bevis kunna innebära ett kringgående av det skydd som enligt 36 kap. 3 § RB gäller mot att behöva vittna mot en närstående. I rättspraxis har därför en berättelse från ett polisförhör som lämnats av en släkting till en part i brottmål, vilken med hänsyn till släktskapet förklarat sig inte vilja vittna i målet, inte tillåtits som bevisning (RH 1999:43, se även RH 1980:112, m.fl., Rättegång. Fjärde häftet, 7 uppl. s. 243 och m.m., , Fitger m.fl., , kommentaren till 36 kap. 14 § ). Efter att en brottmålsdom har överklagats till hovrätten ska hovrätten se till att den bevisning som har lagts fram i tingsrätten läggs fram ur handlingarna i den utsträckning som bevisningen har betydelse för målet i hovrätten (51 kap. 19 § RB). En ljud- och bildupptagning av en berättelse som lämnats inför polis eller åklagare och som åberopats som bevis i tingsrätten kan spelas upp även i hovrätten. Några förändringar i reglerna som gäller hovrätternas handläggning behövs därför inte. Sammanfattningsvis bedömer regeringen att det inte behövs någon annan justering av gällande regelverk för hur berättelser som lämnats inför brottsbekämpande myndigheter ska hanteras vid rättegången än ett tillägg i 36 kap. 16 § RB som syftar till att klargöra att en tidigare berättelse även får läggas fram vid ett förhör i domstol. 9Den misstänktes insyn under förundersökningen Regeringens förslag: Om en misstänkt eller dennes försvarare ska närvara vid ett förhör med en annan person under förundersökningen för att ställa frågor ska de ha rätt att ta del av det som har förekommit vid förundersökningen i den utsträckning det behövs för att den misstänkte ska kunna ta tillvara sin rätt vid förhöret. gälla om förhöret, på yrkande av undersökningsledaren, ska ske inför rätten vid ett sammanträde för bevisupptagning. Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens (SOU 2019:38 s. 325). Utredningen föreslår inte något förtydligande om att rätten till insyn även ska gälla vid förhör i domstol som sker på yrkande av undersökningsledaren. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser som yttrar sig i denna del, däribland , JO och JK, anser att förslaget inte är tillräckligt för att säkerställa den misstänktes rätt till insyn. anför att förslaget om tidiga förhör kan leda till en uppenbar obalans mellan parterna när det gäller tillgång till relevant information. Hovrätten över och anser att det bör regleras mer noggrant vilken typ av information som den misstänkte ska ha rätt att ta del av. JO framhåller att den misstänkte och försvararen kan ha en annan uppfattning än undersökningsledaren om vad som är relevant för att den misstänkte ska kunna ta tillvara sin rätt. För att det i efterhand ska vara möjligt att bedöma huruvida en misstänkts rätt till insyn i utredningen har tillgodosetts bör det enligt JO införas en dokumentationsskyldighet avseende vilken information den misstänkte har fått del av. Skälen för regeringens förslag: Pågående förundersökningar omfattas av förundersökningssekretess enligt främst 18 kap. 1 § OSL till skydd för det allmännas intresse av att förebygga och beivra brott och 35 kap. 1 § OSL till skydd för enskilda i brottsutredande myndigheters brottsförebyggande och brottsbeivrande verksamhet. Det slutna förfarandet är en förutsättning för att brottsutredningen ska kunna genomföras effektivt, skyndsamt och med hänsyn till den misstänkte och andra berörda personer (jfr 23 kap. 4 § RB). Trots att många uppgifter i en förundersökning omfattas av sekretess kan den som misstänks för brott ha rätt att ta del av utredningsmaterial enligt regler om partsinsyn. Rätten till insyn är en central del av den enskildes rättssäkerhet och möjligheter att på ett adekvat sätt försvara sig mot misstankarna eller anklagelserna. Den misstänkte och försvararen har, efter att den misstänkte underrättats om skälig misstanke, rätt att löpande ta del av vad som har förekommit vid förundersökningen i den mån det kan ske utan men för utredningen (23 kap. 18 § RB). Att rätten till insyn endast gäller i den mån den kan utövas utan men för utredningen innebär bl.a. att den misstänkte inte ska få del av utredningsmaterial som gör att han eller hon kan anpassa sina uppgifter, förstöra bevisning eller på annat sätt sabotera utredningen om den misstänkta brottsligheten (se bl.a. prop. 2016/17:68 s. 32 och 33 och m.fl., Rättegång. Femte häftet, 7 uppl., s. 136 f.). Det är upp till förundersökningsledaren att med beaktande av objektivitetsprincipen avgöra vilka delar av förundersökningen som den misstänkte kan tillåtas ta del av utan att det skadar utredningen (se prop. 2016/17:68 s. 58). Bedömningen blir i normalfallet beroende av i vilket skede en förundersökning befinner sig. Rätten till insyn gäller med de begränsningar som följer av 10 kap. 3 § OSL. Den bestämmelsen reglerar hur konflikten ska lösas mellan bestämmelser om partsinsyn och sekretess (se RÅ 2001 ref. 27 och Offentlighets- och sekretesslagen, version 22, Tansjö m.fl., , kommentaren till 10 kap. 3 § offentlighets- och sekretesslagen). Huvudregeln är att sekretessen för uppgifter i ett mål eller ärende 2020/21:209 hos en domstol eller en annan myndighet viker för en parts rätt till insyn i målet eller ärendet. Detta gäller dock inte i den utsträckning det av hänsyn till något allmänt eller enskilt intresse är av synnerlig vikt att sekretess- belagd uppgift i materialet inte röjs. Efter att den misstänkte underrättats om att förundersökningen har slutförts har han eller hon rätt att ta del av det som har förekommit vid förundersökningen och rätt att begära att förundersökningen kompletteras (23 kap. 18 a § RB). Detta innebär även en rätt till s.k. aktinsyn, dvs. rätt att få tillgång till själva materialet. Den misstänktes och försvararens rätt att ta del av uppgifter i förundersökningen efter slutdelgivningen kan endast under vissa förutsättningar begränsas på grund av sekretess (10 kap. 3 och 3 a §§ OSL). En ordning som tillåter en ökad användning av tidiga förhör som tagits upp i ett skede då den misstänktes insyn i förundersökningsmaterialet är begränsad ställer krav på att det finns garantier för att den misstänkte kan ta tillvara sin rätt och bedriva ett effektivt försvar. avsnitt 5.2 är det en central rättssäkerhetsfråga att den som misstänks för brott har tillräckligt goda förutsättningar att hålla ett motförhör i anslutning till eller efter huvudförhöret. För att ett motförhör ska vara effektivt krävs dessutom att den misstänkte och dennes försvarare har viss insyn i utredningen och tillgång till relevant material, något som även Utredningen ansåg inledningsvis att det inte fanns någon anledning att justera reglerna om den misstänktes insyn i förundersökningen. misstänkte inför ett förhör ska delges de uppgifter som behövs för att han eller hon ska ges förutsättningar att genomföra ett motförhör på ett för den misstänkte godtagbart sätt ansågs följa både av kravet på åklagarens objektivitetsplikt och av kravet på en rättvis rättegång (se SOU 2017:98 s. 183 och 212). I syfte att bemöta den remisskritik som framfördes mot bedömningen har utredningen i sitt slutbetänkande övervägt frågan på nytt. För att det ska vara tydligt att förundersökningsledaren har en skyldighet att ge den misstänkte en sådan insyn i utredningen att han eller hon kan ta tillvara sin rätt vid ett eventuellt motförhör anser utredningen att det bör införas en uttrycklig regel om detta. Regeringen instämmer i utredningens Den utökade möjligheten att i domstol ta upp bevis under förundersökningen förutsätter enligt regeringens förslag att någon måste ha underrättats om skälig misstanke om brottet. I de fall ett förhör ska ske i domstol kommer således den misstänkte att ha viss insyn i förunder- sökningsmaterialet redan på grund av regleringen i 23 kap. 18 § RB. Insynsrätten bör dock förstärkas och regleras specifikt för den situationen att den misstänkte och försvararen ska närvara vid ett förhör med någon annan än den misstänkte för att ställa frågor, oavsett om förhöret ska ske i domstol eller inför en brottsbekämpande myndighet. När det gäller omfattningen av insynsrätten anser flera remissinstanser, däribland , , och universitet, att utredningens förslag inte är tillräckligt eftersom det alltjämt kommer att finnas en obalans i informationshänseende mellan åklagaren och försvaret under förundersökningen. Även regeringen kan konstatera att den misstänkte har ett informationsunderskott jämfört med åklagaren i ett tidigt skede under förundersökningen. Den misstänktes intresse av insyn i förundersökningen måste emellertid vägas mot intresset av att inte redan i ett inledande skede av förundersökningen behöva lämna ut sådana uppgifter som skadar utredningen eller som av andra skäl är föremål för sekretess. Att ge den misstänkte full insyn i förundersökningen bedöms således inte vara en ändamålsenlig ordning (se prop. 2016/17:68 s. 58 f.). Enligt utredningens förslag är den misstänktes och försvararens rätt till insyn inför ett motförhör inte begränsad till uppgifter som kan lämnas ut utan men för utredningen (jfr 23 kap. 18 § RB). Det är alltså fråga om en förstärkt insynsrätt som dock, i likhet med 23 kap. 18 § RB, inte ger någon rätt till aktinsyn. Den ökade insynen bedöms ge den misstänkte förbättrade möjligheter att i ett tidigt skede hålla ett effektivt motförhör. När det gäller den lagtekniska utformningen bör det i förhållande till utredningens förslag förtydligas att insynsrätten även gäller i de fall ett förhör ska ske vid ett sammanträde för bevisupptagning i domstol. För att en ökad insyn i förundersökningsmaterialet ska förbehållas de fall då det är fråga om motförhör bör det vid bevisupptagning i domstol krävas att det är undersökningsledaren som har begärt bevisupptagningen. Någon motsvarande reglering behövs inte om förhöret sker inför en brottsbekämpande myndighet eftersom det då är undersökningsledaren som bestämmer vem som får närvara vid förhöret och om en misstänkt eller försvararen får ställa frågor till den som hörs (23 kap. 10 § första stycket och 11 § RB). På samma sätt som i 23 kap. 18 och 18 a §§ RB bör det även klargöras att det är möjligt att begränsa partsinsynen med stöd av 10 kap. 3 § OSL. När det gäller frågan vilka konkreta omständigheter som ska delges den misstänkte, kan – som JO pekar på – den misstänkte och dennes försvarare i många fall ha en annan uppfattning än förundersökningsledaren. Med hänsyn till att undersökningsledaren är den som ansvarar för förundersökningen i dess helhet bör det, enligt utredningen, vara undersökningsledaren som inom ramen för sin objektivitetsplikt avgör saken. I likhet med EBM instämmer regeringen i denna bedömning. Vad som ska delges den misstänkte kommer alltid att behöva avgöras utifrån förhållandena i det enskilda fallet och det är inte möjligt att i detalj reglera vilken typ av information som en misstänkt ska ha rätt att ta del av inför ett tidigt förhör, något som Hovrätten över och efterfrågar. Om det i efterhand framkommer att relevant material inte har delgetts den misstänkte kan det få betydelse inom ramen för den fria bevisvärderingen. Enligt regeringen är det inte nödvändigt att införa en sanktion, så som bl.a. och föreslår.