prop · H803170 · 2021-04-06 00:00:00 — Men även andra släktingar, såsom mor- och farföräldrar och syskon till föräldrar och deras barn, kan i vissa sammanhang anses stå barnet så nära att även dessa ska omfattas. Det handlar i sådana fall om att se till vad barnet har för relation till den personen, om personen kan anses utgöra en omsorgsperson för barnet eller om han eller hon är någon annan som barnet i vardagen har en stark känslomässig anknytning till. En omständighet som enligt förarbetena till fridskränkningsbrotten talar för att det finns ett sådant närståendeförhållande som avses med bestämmelsen är att gärningspersonen bor eller har bott tillsammans med 2020/21:170 den kränkte. Det är en omständighet som också bör få betydelse när det gäller det nu föreslagna bevittnandebrottet. Straffbestämmelsen om grov fridskränkning och grov kvinnofridskränkning omfattar såväl närstående som tidigare närstående. Mot bakgrund av hänvisningen till förarbetena till fridskränkningsbrotten lyfter Lagrådet frågan om avsikten är att bestämmelsen om barnfridsbrottet även ska omfatta tidigare närstående. Lagrådet anser att det i så fall måste framgå av lagtexten samt att frågan bör övervägas och klargöras ytterligare. Det kan visserligen finnas anledning att se annorlunda på förhållandet mellan ett barn och hans eller hennes närstående än förhållandet mellan två vuxna som lever tillsammans i en parrelation. Till skillnad mot närståenderelationer mellan vuxna kan inte en närståenderelation, sett utifrån barnets perspektiv, anses upphöra bara för att en person, såsom en bonusförälder, flyttar ut och inte längre bor tillsammans med barnet. En sådan relation kan bestå efter den fysiska separationen. För att det inte ska råda någon tveksamhet om att straffbestämmelsen är tillämplig även på händelser som inträffar efter det att barnet inte längre bor tillsammans med gärningspersonen eller offret för grundbrottet bör det dock, i likhet med vad som gäller för fridskränkningsbrotten, uttryckligen anges att även tidigare närstående omfattas. Genom det tillägget görs det tydligt att exempelvis fall där ett barn tappar relationen till bonusföräldern och denne efter separationen begår brott mot barnets förälder omfattas. Det behövs inte ett begränsande rekvisit avseende personkretsen Utredningens förslag bygger på att det för straffansvar inte är tillräckligt att det finns en närståenderelation utan det ska också göras en bedömning av om gärningen varit ägnad att skada tryggheten eller tilliten hos barnet i förhållande till någon av de närstående. Utredningen beskriver detta som ett kvalificerande rekvisit när det gäller relationen mellan de inblandade. Det typiska fallet där gärningen varit ägnad att skada tryggheten eller tilliten är, enligt utredningen, när gärningen begås av barnets föräldrar eller andra omsorgspersoner. Som exempel nämns när den ena föräldern utsätter den andra för brott. Även andra än barnets biologiska föräldrar kan dock anses som omsorgspersoner till ett barn, t.ex. en bonusförälder eller ett syskon. Som anges ovan är avsikten att straffbelägga de bevittnandefall där risken för skada för barnet är särskilt stor. Enligt regeringens mening kan det emellertid sättas i fråga om det krävs ett begränsande rekvisit som tar sikte på de inblandades relation för att uppnå detta. Även synes ifrågasätta det. Som framgår nedan föreslår regeringen att straffansvaret ska begränsas till vissa särskilt utpekade brott där det får anses att ett bevittnande typiskt sett leder till skada om det finns ett närståendeförhållande. Det ställs även, som framgår i det föregående, ett krav på att barnet är närstående eller tidigare närstående till både gärningspersonen och offret för grundbrottet. Det får anses att det regelmässigt påverkar ett barn mycket negativt att utsättas för att bevittna de brott som anges nedan om de begås i en nära relation. Det kan visserligen anses att risken för skada för barnet är mindre framträdande om det handlar om brott som begås mellan barnets syskon. handlar det även i dessa fall om våld eller annan brottslighet inom ramen Prop. 2020/21:170 för en familjesituation som gått så långt att situationen genom anmälan eller på annat sätt kommit att hanteras av rättsväsendet. Det får därför anses vara rimligt att straffansvaret täcker även dessa situationer. En annan sak är att straffvärdet för bevittnandebrottet i vissa av dessa fall kan anses vara lägre och bedömas som ringa brott (se avsnitt 4.4 nedan). Sammanfattningsvis anser regeringen att det inte behövs något begränsande rekvisit som tar sikte på relationen mellan de inblandade för att straffansvaret ska omfatta de straffvärda fallen av bevittnande. Det bör i stället vara tillräckligt att ett brott som ingår i den nedan föreslagna brottskatalogen begås av och mot en närstående eller tidigare närstående till barnet. Bevittna eller uppleva? Utredningen föreslår att det ska vara en förutsättning för straffansvar att barnet har bevittnat den brottsliga gärningen. I begreppet bevittna ligger, enligt utredningen, att barnet ska ha sett eller hört den brottsliga gärningen begås. Som skäl för sin bedömning pekar utredningen särskilt på att begreppet är etablerat genom bestämmelsen om en särskild rätt till brottsskadeersättning (se 9 § brottsskadelagen) och att en formulering av straffbestämmelsen helt utifrån barnets upplevelse inte skulle uppfylla de krav som legalitetsprincipen ställer upp på en tydlig strafflagstiftning. Majoriteten av remissinstanserna har inte något att invända mot utredningens bedömning i denna del. Några remissinstanser anser dock att uttrycket bevittna inte är lämpligt och förordar i stället uttrycket uppleva. Till exempel menar rätt i samhället att begreppet bevittna gör att barn som utarbetar en strategi för att undvika att se eller höra våldet, men ändå förstår att något inträffar, inte får något skydd av straffbestämmelsen. , som i och för sig kan ställa sig bakom att uttrycket bevittna används med hänsyn till legalitetsprincipen, anser att begreppet uppleva hade varit att föredra, eftersom barn påverkas av våldet även om de inte sett eller hört handlingen utan bara får se konsekvenserna av den. pekar på att ett krav på att bevittna kan leda till att våldsutövare väljer att sätta på barnet hörlurar eller liknande för att undvika att barnet ska kunna sägas ha bevittnat våldet. Begreppet upplevelse sätter inte heller press på barnet att kunna precisera med vilket sinne han eller hon uppfattade våldet, vilket kan vara viktigt för de barn som på grund av olika funktionsnedsättningar inte kan berätta om sina upplevelser. Regeringen vill inledningsvis framhålla att barn som lever i familjer där våld eller andra brottsliga gärningar förekommer drabbas hårt även om de inte ser eller hör när den brottsliga gärningen äger rum. Som utredningen lyfter fram är det också traumatiskt för ett barn att uppleva följderna av ett brott, t.ex. genom att de ser blåmärken eller andra skador på sina föräldrar eller att inredningen i hemmet slagits sönder. Barn påverkas också negativt av känslan att våldsamheter är på gång. Detta kan i viss mån tala för att uttrycket bevittna i betydelsen sett eller hört gärningen är alltför snävt. Men som utredningen framhåller ställs det höga krav på att en straffbestämmelse på ett tydligt sätt avgränsar det straffbara beteendet. Regeringen delar därför utredningens bedömning att det skulle vara att 2020/21:170 föra det för långt att låta alla former av upplevelser av brottets konsekvenser omfattas av straffbestämmelsen. Någon form av avgräns- ning måste därför göras. Vid avgränsningen finns det ett värde i att knyta an till ett redan känt begrepp till vilket praxis har utvecklats av . bör också beaktas att skyddet enligt den särskilda straffskärpningsgrunden i 29 kap. 2 § 8 omfattar att bevittna brott vilket i förarbetena definieras som att se eller höra (se prop. 2002/03:53 s. 111). i andra lagstiftningsärenden ansetts att ordet bevittna är väl inarbetat i juridiskt språkbruk och att det är att föredra framför begreppet uppleva (se 2012/13:10 s. 99). Att ordet bevittna föreslås omfatta både att se och höra en händelse bedöms inte heller avvika från hur ordet vanligtvis används i dagligt språkbruk. Regeringen delar därför, i likhet med majoriteten av remissinstanserna, utredningens bedömning att begreppet bevittna bör användas. Lagrådet anser att det finns anledning att under den fortsatta beredningen på nytt överväga och utveckla författningskommen- taren beträffande rekvisitet bevittna, särskilt vad gäller bedömningen av vad som ska krävas för att ett litet barn ska anses ha bevittnat en gärning. Vad som ska avses med begreppet bevittna förtydligas därför i det följande och i författningskommentaren. Några enstaka remissinstanser, bland andra för kvinnojourer och tjejjourer i , anser att det bör räcka med att det finns en risk för att barnet kan komma att bevittna ett brott. kriminalisering skulle dock enligt regeringens mening vara alltför långtgående eftersom det oftast skulle räcka med att barnet bara befinner sig i huset. Regeringen anser därför att en kriminalisering inte bör utsträckas till att omfatta risken för bevittnande. Uttrycket bevittna bör förstås så att barnet ska ha sett eller hört den brottsliga gärningen begås. Det är alltså inte tillräckligt att barnet enbart ser följderna av gärningen eller att barnet upplever att våldsamheter är på För att barnet ska anses ha sett eller hört den brottsliga gärningen begås krävs att barnet på något sätt har uppfattat händelseförloppet genom att se eller höra de moment i gärningen som gör den straffbar, t.ex. att det förekommit våld eller högljudda och aggressiva hotfulla uttalanden. Däremot behöver barnet inte ha bevittnat hela händelseförloppet. ska krävas för att barnet ska anses ha sett eller hört brottet är alltså beroende av vilket grundbrott det har varit fråga om. Ett spädbarn som är i sin mammas famn när mamman blir utsatt för våld ska anses ha bevittnat den brottsliga gärningen, även om barnet inte har förmåga att ge uttryck för sina upplevelser. Detsamma gäller ett barn som hör en förälder hota den andra föräldern på ett utåtagerande eller högljutt sätt men som med anledning av exempelvis en intellektuell funktionsnedsättning har svårigheter att förstå innebörden av hotet. Om däremot hotet framförs på ett språk som barnet inte förstår och det inte finns några omständigheter i övrigt i anslutning till hotet som barnet kan uppfatta, t.ex. ett hotfullt tonläge eller hotfulla beteenden, kan det vara tveksamt om barnet kan anses ha bevittnat hotet. Vid bedömningen av vad barnet har bevittnat måste dock beaktas att straffbestämmelsen inte föreslås konstrueras så att det måste föreligga någon insikt hos barnet om att det varit fråga om ett brott som ingår i den brottskatalog som föreslås nedan. Det är inte heller nödvändigt att barnet befinner sig i samma rum eller ens på samma plats som gärningspersonen eller offret för grundbrottet. Att barnet kan höra Prop. 2020/21:170 t.ex. hur ett hot framförs över telefon, eller får bevittna ett övergrepp över internet i realtid, omfattas också av begreppet bevittna. Barn som vet med sig att våld eller andra brottsliga gärningar är på gång utvecklar ibland skyddsmekanismer. De kan t.ex. gömma sig eller sätta på sig hörlurar med hög musik för att slippa höra när föräldrarna eller andra närstående bråkar. Det kan också, som vissa remissinstanser påpekar, förekomma att gärningspersonen eller offret för grundbrottet placerar barnet i ett annat rum eller förser barnet med hörlurar när det är på väg att uppstå en våldsam situation. När barnet själv vidtar åtgärder för att slippa bevittna brottet men stannar kvar i hemmet bör omständigheterna vara sådana att barnet, trots att han eller hon försökt freda sig, kan anses ha bevittnat gärningen eller i varje fall dess inledande skede genom att höra den. Här bör framhållas att det för straffansvar inte är ett krav att barnet ska ha bevittnat den brottsliga gärningen i dess helhet. Även i det andra fallet kan omständigheterna vara sådana att barnet, trots gärningspersonens eller offret för grundbrottets åtgärder, kan anses ha bevittnat gärningen. Ytterst blir det dock en bevisfråga vad barnet kan anses ha sett och hört i dessa situationer. Som utredningen lyfter fram är det inte en förutsättning för straffansvar att barnet har förmåga att ge uttryck för sina upplevelser. Det är tillräckligt att det visas att barnet sett eller hört de moment som omfattas av gärningen. Av Brottsoffermyndighetens praxis följer också att brottsskadeersättning har betalats ut även när mycket små barn, som saknar förmåga att berätta om händelsen, har utsatts för att bevittna brott. I detta sammanhang är det av vikt att erinra om artikel 12 i som innebär att barn som är i stånd att bilda egna åsikter tillförsäkras rätten att fritt uttrycka dessa i alla frågor som rör barnet. Rättigheten gäller alla barn utan åtskillnad, dvs. även barn med exempelvis funktionsnedsättning. Rättigheten är absolut och staten är skyldig att säkerställa att denna rättighet kan utövas fullt ut. Det finns ingen åldersgräns utan barnet kan bilda åsikter , även om barnet inte kan uttrycka dessa verbalt. Även icke verbal kommunikation, såsom lek, kroppsspråk, ansiktsuttryck, teckningar och målningar, som också mycket små barn kan använda, kan ge uttryck för barnets åsikter. Om ett barn i det enskilda fallet inte har förmåga att ge uttryck för sina åsikter får dessa klargöras på annat sätt, så långt det är möjligt. Gärningar som det ska vara straffbart att utsätta ett barn för att bevittna När det gäller vilka brottsliga gärningar som det bör vara straffbart att utsätta ett barn för att bevittna gör utredningen bedömningen att det inte är lämpligt att i lagtexten, såsom i straffbestämmelsen om olaga förföljelse, räkna upp vilka brott det ska kunna vara fråga om. Utredningen föreslår i stället att avgränsningen ska utformas genom att ange att gärningen ska vara ägnad att skada barnets trygghet eller tillit i förhållande till gärningspersonen eller offret för grundbrottet. Genom att på detta sätt knyta an till lydelsen av den särskilda straffskärpningsgrunden i 29 kap. 2 § 8 är tanken att straffansvaret för bevittnandefallen ska täcka samma sorts brottslighet som straffskärpningsgrunden utformats för att täcka, dvs. främst vålds- och sexualbrottslighet. Utredningens förslag i denna del 2020/21:170 kritiseras av flera remissinstanser. Enligt dessa remissinstanser är det inte lämpligt och tillräckligt tydligt att i en straffbestämmelse låta formulering- en av en straffskärpningsgrund utgöra underlag för avgränsningen av det Regeringen gör i och för sig bedömningen att sådana brottsliga gärningar som den särskilda straffskärpningsgrunden utformats för och som också som utgångspunkt omfattas av rätten till särskild brottsskade- ersättning, utgör en ändamålsenlig utgångspunkt för avgränsningen av vilka gärningar som det bör vara straffbart att utsätta ett barn för att Utredningens förslag kan därför ha flera fördelar. straffansvaret täcker alla bevittnandefall där risken för skada är särskilt Vidare uppkommer inget behov av att löpande se över bestämmelsen när andra ändringar görs i eller när nya brott tillskapas. regeringen instämmer också i att den föreslagna konstruktionen gör att det kan bli svårt att på förhand bedöma det straffbara området och att detta kan leda till problem ur ett legalitetsperspektiv. Regeringen anser därför som flera remissinstanser, däribland och , att det på ett tydligare sätt bör framgå av lagtexten vilka brottsliga gärningar som det ska vara straffbart att utsätta ett barn för att bevittna. Ett alternativ skulle kunna vara att som avgränsning ange rekvisit som är gemensamma för sådana gärningar som det typiskt sett kan förväntas vara traumatiserande och skadliga att bevittna. Till exempel skulle man kunna använda avgränsningen brottsliga gärningar som innefattat våld eller hot mot person. Även en sådan avgränsning skulle dock kunna medföra att det straffbara området blir alltför otydligt. därför att den mest ändamålsenliga lösningen är att, såsom i straff- bestämmelserna om grov fridskränkning och grov kvinnofridskränkning samt olaga förföljelse, ange lagrummen för de brott som bör omfattas av straffansvaret för bevittnande. Vid utformningen av uppräkningen bör utgångspunkten, som flera remissinstanser anser, vara att endast uppsåtliga brott ska ingå. Vidare bör uppräkningen, för att knyta an till den brottslighet som avses med den särskilda straffskärpningsgrunden och den särskilda rätten till brottsskadeersättning, omfatta vålds- och sexual- Det bör också vara fråga om brott som är vanligt förekommande i nära relationer och som ett barn typiskt sett kan förstå En lämplig utgångspunkt är de brott som finns i de kapitel i som straffbestämmelsen om grov fridskränkning och grov kvinnofridskränkning hänvisar till, dvs. 3, 4, 6 och 12 kap. också ligga i linje med utredningens förslag om tillämpningsområde. Med de angivna utgångspunkterna bör – när det gäller 3 kap. – mord, dråp, misshandel, grov misshandel och synnerligen grov misshandel omfattas av brottskatalogen (3 kap. 1, 2, 5 eller 6 §). 4 kap. bör människorov, olaga frihetsberövande, olaga tvång, grovt olaga tvång, olaga hot, grovt olaga hot, hemfridsbrott och ofredande omfattas (4 kap. 1, 2, 4, 5, 6 eller 7 §). Att barn utsätts för att bevittna att deras närstående utnyttjas för människohandel eller människoexploatering enligt 4 kap. 1 a och 1 b §§ är i och för sig allvarligt. får oftast anses, så länge det inte finns tydliga inslag av t.ex. olaga tvång, att det är förhållandevis svårt för ett barn att förstå innebörden av de handlingar som ingår i en sådan brottslighet. Förekommer sådana inslag i samband med människohandel kan de omfattas av den övriga uppräk- ningen av brott. Regeringen gör därför bedömningen att människohandel och människoexploatering inte bör ingå i uppräkningen av de brott som det ska vara straffbart att utsätta ett barn för att bevittna. Vidare är det tillräckligt att ett barn har bevittnat någon av de enskilda gärningar som utgör ett fridskränkningsbrott eller en olaga förföljelse (4 kap. 4 a och 4 b §§), om en sådan gärning ingår i den nu föreslagna brottskatalogen. Dessa straffbestämmelser behöver således inte heller räknas upp särskilt. I 6 kap. bör våldtäkt, grov våldtäkt, sexuellt övergrepp, grovt sexuellt övergrepp, våldtäkt mot barn, grov våldtäkt mot barn, sexuellt utnyttjande av barn, sexuellt övergrepp mot barn, grovt sexuellt övergrepp mot barn och sexuellt ofredande omfattas av brottskatalogen (6 kap. 1, 2, 4, 5, 6 eller 10 §). I 12 kap. bör brotten skadegörelse och grov skadegörelse omfattas (12 kap. 1 eller 3 §). I enlighet med vad Lagrådet förordar bör alla brottsrubriceringar av tydlighetsskäl framgå direkt av lagtexten. Grova och mindre allvarliga fall av de brott som omfattas av brottskatalogen men som saknar egen brottsbeteckning, t.ex. grovt hemfridsbrott eller ringa misshandel, omfattas genom de föreslagna paragrafhänvisningarna. Vidare bör straffbara försök till brott som ingår i brottskatalogen omfattas. När det gäller grov fridskränkning och grov kvinnofridskränkning omfattas även brott enligt 24 § lagen (1988:688) om kontaktförbud. Enligt regeringens mening är det inte ett brott som ett barn typiskt sett bevittnar eller som i sig självt, utan att något annat brott som innefattar våld eller hot begås, är så skrämmande att det bör omfattas av straffansvar för bevittnandefallen. De brott som föreslås räknas upp i straffbestämmelsen får anses vara sådana att de typiskt sett är ägnade att skada barnets tillit eller trygghet i förhållande till gärningspersonen eller offret för grundbrottet om de har en sådan relation till barnet som föreslås ovan. Med en sådan uppräkning bedöms det därför inte finnas något behov av ett rekvisit som innebär att det måste göras en prövning i det enskilda fallet av om brottet varit ägnat att orsaka den effekten hos barnet. Det faktum att den föreslagna brottskatalogen inrymmer en mängd olika former av brottsliga beteenden med olika allvarsgrad och straffvärde ska, såsom framgår i avsnitt 4.4, utgöra ett moment i bedömningen av straffvärdet och rubriceringen av det föreslagna brottet. För straffansvar för bevittnandebrottet krävs att gärningspersonen har begått gärningen med uppsåt. Uppsåtet måste täcka såväl grundbrottet som att det funnits ett barn som bevittnat gärningen. Likgiltighetsuppsåt är tillräckligt. Grundbrottet och bevittnandebrottet bör prövas i samma rättegång En förutsättning för straffansvar för det föreslagna bevittnandebrottet är att det brott som barnet har bevittnat är styrkt på det sätt som krävs i brottmål i allmänhet. Det finns således ett mycket nära samband mellan grundbrottet och bevittnandebrottet. Enligt regeringens mening bör utgångspunkten därför vara att de två brotten prövas i samma rättegång. I praktiken torde det dock vara mycket ovanligt att ett behov av att dela upp prövningen i två rättegångar uppstår. Bevittnandebrottet kommer, som framgår nedan, att omfattas av ett skyndsamhetskrav. Det innebär att det knappast kan förutses en handläggning där grundbrottet prövas i en tidigare rättegång än bevittnandebrottet. Det framstår inte heller, mot bakgrund av det nu föreslagna bevittnandebrottet, som sannolikt att det faktum att det funnits ett barn närvarande inte uppmärksammas under utredningen. Skulle någon av dessa sannolikt mycket ovanliga undantagsfall inträffa blir det upp till de rättstillämpande myndigheterna att avgöra hur handläggningen ska ske utifrån omständigheterna i det enskilda fallet. I det sammanhanget måste, som Hovrätten för framför, bl.a. rättsläget beaktas när det gäller det förbud att lagföras två gånger för samma gärning som gäller enligt 30 kap. 9 § första stycket och artikel 4 i sjunde tilläggsprotokollet till den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (). Enligt 20 kap. 3 § hör alla brott under allmänt åtal om det inte finns ett uttryckligt undantag från det. Ett brott som hör under allmänt åtal omfattas av åklagarens åtalsplikt. Åtalsplikten innebär att åklagaren är skyldig att väcka åtal om han eller hon bedömer att det finns tillräckliga bevis för att ett brott har begåtts och att det går att bevisa vem som har begått det. Utredningen föreslår att bevittnandebrottet bör höra under allmänt åtal. Regeringen instämmer i detta. Det bör inte heller krävas några särskilda villkor för åtal, t.ex. angivelse från målsäganden (jfr 20 kap. 3 § ). För två av de brott som föreslås ingå i det föreslagna brottets brottskatalog finns det särskilda åtalsregler. Det gäller hemfridsbrott som inte är grovt och ofredande som inte förövats på allmän plats. För dessa brott krävs antingen angivelse från målsäganden eller att åtal är påkallat från allmän synpunkt (4 kap. 11 § ). För det fall åtal övervägs för bevittnandebrott med anledning av ett bevittnande av något av dessa brott, trots att det inte finns någon angivelse, torde det finnas skäl för åklagaren att göra bedömningen att åtal är påkallat från allmän synpunkt. Bevittnandebrottet kräver å andra sidan inte heller att åtal väckts för grundbrottet, det är tillräckligt att det kan styrkas att det ägt rum. Enligt regeringens mening torde därför inte de särskilda åtalsbegränsningsreglerna för ofredande och hemfridsbrott utgöra ett praktiskt problem. Det finns därför inte anledning att överväga att förändra dem med anledning av förslaget till ett bevittnandebrott. Av 2 a § förundersökningskungörelsen framgår att en förundersökning där en målsägande vid tiden för anmälan inte fyllt ska bedrivas särskilt skyndsamt, om brottet riktas mot målsägandens liv, hälsa, frihet eller frid och det för brottet är föreskrivet fängelse .