prop · H90350 · 2021-11-02 00:00:00 — Avsikten med uppförandekoden är att förbättra betalningsvillkoren i det svenska näringslivet och fokus ligger på att försöka få de stora företagen att erbjuda leverantörer som utgörs av små och medelstora företag betalningstider som inte överstiger . Koden är inte branschspecifik utan gäller näringslivet generellt. Koden återfinns på webbplatsen . I koden förordas kommissionens rekommendation om definition av mikroföretag samt små och medelstora företag (Europeiska kommissionens rekommendation 2003/361/EC av om definitionen av mikroföretag samt små och medelstora företag). Enligt denna definition utgörs mikroföretag samt små och medelstora företag av företag som sysselsätter färre än 250 personer och vars årsomsättning inte överstiger eller vars balansomslutning inte överstiger . Koden avser inköp som görs av svenska bolag från leverantörer i med undantag för offentlig upphandling. Om leverantörsbolaget är en del av en koncern räknas definitionsgränserna på koncernen och det är leverantören som ska påvisa att de faller inom definitionen. framgår att det ska vara frivilligt att ansluta sig till koden och att anslutna 2021/22:50 företag individuellt förbinder sig att leva upp till den. Vidare framgår att det står varje köpande bolag fritt att, som brukligt, avtala nya priser även när avtal endast ändrats med avseende på ny betalningstid och att längre kontraktuella betalningsvillkor kan förhandlas och avtalas om leverantören accepterar en erbjuden finansieringslösning. 7En ny lag om krav på rapportering av betalningstider Regeringens förslag: Det ska införas en ny lag om skyldighet för vissa företag att rapportera uppgifter om betalningstider vid köp av varor eller tjänster. Rapporteringen ska göras till . Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: , , Fordonskomponentgruppen, Företagarna, (), Installatörsföretagen, Intrum, Ingenjörer, , , Srf konsulterna, (tidigare Svenska Teknik & Designföretagen) och vid är positiva till förslaget om införande av ett rapporteringskrav. AB är positiva till att regeringen arbetar för att stärka konkurrenskraften hos små och medelstora företag i , men anser att regeringen bör avvakta effekterna av självregleringen innan lagstiftning införs och menar att ett lagkrav kan innebära att arbetet med självregleringen avstannar. , , och anser att ett rapporteringskrav bör bli aktuellt först om den frivilliga koden och en uppföljning av resultatet av denna inte gett avsedd effekt. förordar att fokus i stället läggs på införandet av den frivilliga uppförandekoden. och anser att en förbättrad betalningskultur bäst utvecklas genom frivilliga överenskommelser och inte genom lagstiftning. IFF anser att förslaget innehåller en alltför komplex detaljreglering och att nyttan med förslaget inte uppväger den försämrade konkurrenskraft som tillkommande administration och därmed sammanhängande kostnader ger upphov till. Ingenjörer är positiva till initiativ som förkortar betalningstiderna, men är tveksamma till om ett krav på rapportering av betalningstider är tillräckligt incitamentsskapande för att faktiskt minska betalningstiderna. anser att om ett rapporteringskrav införs så måste det följa den frivilliga kodens struktur, annars riskerar den frivilliga kodens normerande effekt att urholkas och poängen med en frivillig reglering är borta. Även och anser att lagförslaget bör anpassas bättre till den frivilliga uppförandekoden. instämmer i bedömningen att allt längre betalningstider inom näringslivet är ett bekymmer, men anser att förslagen i promemorian inte löser problemet och avstyrker därför förslaget. Enligt samfundet kan förslagen uppfattas som att regeringen försöker skaffa ett beredningsunderlag för att på nytt föreslå tvingande regler om betalningstider. Samfundet anför att det under alla omständigheter inte kan anses försvarbart att ålägga företag den administrativa börda som förslagen innebär enbart för att ge regeringen underlag att kunna följa utvecklingen av betalningstiderna i näringslivet. Även Byggindustrier avstyrker förslaget. Byggindustrier anser att de positiva effekterna av förslaget är så pass begränsade och osäkra att de inte väger upp den administrativa börda som rapporteringskravet medför. Skälen för regeringens förslag: Regeringen arbetar aktivt med att åstadkomma goda förutsättningar för alla företag i att verka och utvecklas. Detta gäller inte minst för de små och medelstora företagen som tillsammans utgör en stor arbetsgivare och en viktig motor i svensk ekonomi. Entreprenörskap och företagande ska uppmuntras och ges de förutsättningar som behövs för att kunna bli framgångsrikt. Att skapa och bibehålla ett attraktivt företagsklimat är centralt för sysselsättning, produktivitet och tillväxt. Det utgör därmed grunden för en positiv utveckling i alla delar av landet. Ett attraktivt företagsklimat stärker även svenska företags internationella konkurrenskraft. Effekterna av ett väl fungerande näringsliv som verkar på en konkurrensutsatt marknad kommer också konsumenterna till del genom lägre priser, högre kvalitet på produkterna och ökade valmöjligheter. Som utvecklas närmare i avsnitt 4 kan långa betalningstider ge negativa effekter för företagen. Dessa kan påverka företagen i flera led genom att det företag som drabbas av långa betalningstider i gengäld måste kräva långa betalningstider av sina leverantörer. Regeringen anser därför att en utveckling mot längre betalningstider är problematisk. har, som framgår av avsnitt 3, tillkännagett för regeringen att den bör återkomma med förslag om hur de små och medelstora företagens ställning fortsatt kan stärkas avseende betalningstider. Med anledning av tillkännagivande togs det inom 2013 fram en promemoria där det föreslogs en tvingade reglering om längst 30 dagars betalningstid vid handelstransaktioner mellan näringsidkare. Efter remissbehandling av förslaget stod det dock klart att stora delar av det svenska näringslivet ställde sig mycket kritiska till detta förslag av flera olika skäl. Regeringen bedömer mot denna bakgrund att det inte är lämpligt att gå vidare med ett förslag om tvingande lagstiftning om betalningstidens längd vid avtal mellan näringsidkare. Som framgår av avsnitt 6.3 tog 2017 initiativ till åtgärder för att få till stånd en självreglering inom näringslivet. Året därpå lanserades en frivillig uppförandekod som syftar till att förkorta betalningstider i näringslivet och att stärka de små och medelstora företagens ställning. Fokus i uppförandekoden ligger på att försöka få de stora företagen att erbjuda leverantörer som är små och medelstora företag betalningstider som inte överstiger . Vid lanseringen av uppförandekoden anslöt sig 34 juridiska personer. är 37 juridiska personer anslutna till koden, varav 19 företag är statligt ägda. Regeringen ser fortsatt allvarligt på att det finns företag som befinner sig i en utsatt situation gentemot sina kunder och som ser sig tvingade att acceptera långa betalningstider. Som anges ovan kan det leda till att dessa företag får en ansträngd likviditet och därigenom försämrade möjligheter att utveckla sin verksamhet, vilket är skadligt både för berörda företag och för samhället i stort. Att stärka de små och medelstora företagens ställning när det gäller betalningstider är en viktig fråga för regeringen och det finns därför skäl att överväga åtgärder på området för att uppnå detta syfte. Regeringen anser därför till skillnad från AB , och , att det nu krävs ytterligare åtgärder för att stärka de små och medelstora Om dessa åtgärder, eller de åtgärder som näringslivet själva vidtar, visar sig vara otillräckliga, kan det finnas anledning för regeringen att återkomma till frågan om det för vissa situationer eller vissa typer av företag bör regleras i lag vilken betalningstid som får avtalas. Som framgår av avsnitt 6.1 har det , 2006 och 2016, genomförts särskilda kartläggningar över betalningstiderna i . Därutöver rapporterar Intrum hur betalningstiderna utvecklas i ett stort antal länder (European Payment Report). bygger på att de tillfrågade företagen ska uppskatta hur de själva eller deras kunder sköter sina betalningar. Vid den undersökning som genomfördes 2006 och som redovisades i betänkandet Betalningstider i näringslivet valdes vissa av de intervjuade företagen ut och ombads kontrollera när fakturorna faktiskt betalats. Det visade sig då att företagen kraftigt hade underskattat andelen fakturor som betalats . undersökning som genomfördes inom ramen för promemorian Kartläggning av betalningstider i näringslivet var det till exempel två tredjedelar av de tillfrågade företagen som angav att de betalade alla sina fakturor som av företagen angav att deras kunder Detta visar att det krävs att man går från uppskattningar till kontroll av enskilda fakturor för att få en korrekt bild av vilka de faktiska betalningstiderna är. De undersökningar som gjorts säger inte heller något om vilka avtalsvillkor som enskilda företag tillämpar eller vilka företag som ofta betalar , utan redovisningen avser enbart genomsnittliga betal- Undersökningarna leder därför inte till att enskilda företag ges en anledning att förändra sitt beteende. Regeringen gör mot den denna bakgrund bedömningen att det finns skäl att införa en skyldighet för vissa företag att rapportera uppgifter om betalningstider vid köp av varor eller tjänster. Därigenom kommer det att vara möjligt att följa hur betalningstiderna utvecklas år för år. Informationen kommer inte längre att baseras på uppskattningar från ett urval av företag, utan på uppgifter från redovisningssystemen i samtliga företag som omfattas av rapporteringsskyldigheten. teringen kommer frågan om betalningstider att ständigt hållas aktuell, vilket kommer att öka pressen på näringslivet att bryta utvecklingen mot allt längre betalningstider. För att uppnå syftet med rapporteringskravet bör inrapporterade uppgifter göras tillgängliga för alla intresserade. uppgifterna blir tillgängliga kommer det att vara tydligt vilka företag som kräver längst betalningstider av sina leverantörer och vilka som är sämre på att betala . Tillgängliggörandet av dessa uppgifter kan därmed antas Prop. 2021/22:50 fungera som ett incitament för de företag som tillämpar längst betalningstider att självmant anpassa tiderna nedåt. informationen användas vid avtalsförhandlingar med potentiella kunder. Med kunskap om vilka villkor kunden gett till andra leverantörer och hur kunden skött sina betalningar förstärks de mindre företagens förhandlingsposition. Även om införandet av rapporteringskravet kan medföra viss administrativ börda för de rapporteringsskyldiga företagen anser regeringen, till skillnad från , att fördelarna med införandet av rapporteringskravet väger tyngre. Se närmare om detta i avsnitt 7.2. Regeringen bedömer att den myndighet som är bäst lämpad att ta emot uppgifterna och tillgängliggöra dem är . I avsnitt 7.4 och 7.5 utvecklar regeringen hur rapporteringen till bör ske och hur bör hantera uppgifterna. Bestämmelser om rapporteringsskyldigheten bör tas in i en ny lag. 7.2Endast vissa företag bör vara rapporteringsskyldiga Regeringens förslag: Med rapporteringsskyldiga företag avses juridiska personer som yrkesmässigt bedriver ekonomisk verksamhet och som är bildade enligt svensk rätt samt där medelantalet anställda under vart och ett av uppgått till minst 250. Promemorians förslag överensstämmer delvis med regeringens. I promemorian föreslås att rapporteringsskyldiga företag ska vara företag där antalet anställda uppgår till minst 500. Remissinstanserna: , , och är positiva till promemorians förslag. Intrum och delar bedömningen att problemen med sena betalningstider till stor del drivs av stora företags krav på små och medelstora leverantörer och att förkortade betalningstider hos de största företagen sannolikt kommer att få en positiv effekt på betalningstider längre ner i värdekedjan. Enligt innebär begränsningen till 500 anställda att flera stora koncerner med verksamhet i inte kommer att omfattas av rapporteringskravet eftersom verksamheten bedrivs genom ett flertal dotterbolag med färre än 500 anställda. Svensk Inkasso är positiva till att ett rapporteringskrav införs, men anser i likhet med FAR, Fordonskomponentgruppen och Företagarna att gränsen för rapporteringsskyldigheten bör sättas vid 250 anställda, vilket är ett av gränsvärdena för företag som är skyldiga att upprätta en hållbarhetsrapport enligt årsredovisningslagen. och Sinf anser att en ny och inte i övrigt lagstyrd gräns på 500 anställda riskerar att skapa en begreppsförvirring och att det vore att föredra att i stället använda de gränsvärden som anges i redovisningsdirektivet. 2021/22:50 Srf konsulterna anser att förslaget är ett steg i rätt riktning, men att förslaget sannolikt inte kommer att ge någon effekt på betalningsviljan i det svenska näringslivet eftersom det är ett begränsat antal företag som föreslås omfattas av rapporteringskravet. Rapportens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: FAR, Företagarna, och är positiva till att förslaget omfattar företag med minst 250 anställda. Svensk Inkasso anser dock att rapporteringsskyldiga företag bör vara samma som de som är skyldiga att lämna en hållbarhetsrapport i sin förvaltningsberättelse. Även , och anser att definitionen inte bara bör omfatta företagsstorlek utan även ett företags omsättning. anser att enbart en omsättningsrelaterad gräns vore att föredra eftersom omsättning säger mer om ekonomiska styrkeförhållanden än antal anställda. Enligt torde företag med mellan 250 och 500 anställda inte vara tillräckligt stora för att ha en sådan förhandlingsposition gentemot de något mindre att de kan utverka avsevärt längre betalningstider än vad som är vedertaget i respektive bransch. anser vidare att ambitionen att hålla nere rapporteringsbördan så mycket som möjligt för så många företag som möjligt väger tyngre i detta fall. Även , och är tveksamma till om företag med mellan 250 och 500 anställda kan anses ha en sådan förhandlingsposition som innebär att de kan kräva långa betalningstider och anser därför att gränsen i stället bör dras vid 500 anställda. anser att för det fall en rapporteringsskyldighet införs bör rapportering tillåtas på en konsoliderad koncernivå, dvs. en rapportering som täcker alla svenska företag som ingår i koncernen. I annat fall måste rapportering ske enskilt inom en koncern vilket kommer att medföra större administration utan större nytta. En inköpsfunktion är ofta centralt placerad och därmed det gemensamma gränssnittet mot leverantörsmarknaden även om kostnaden uppstår i enskilda bolag inom koncernen. () anser att statistiken kan bli missvisande om hänsyn inte tas till att ett företag ingår i en koncern eftersom det inte alltid är de företag som har flest anställda som är avtalspart. befarar att i och med att hänsyn inte tas till om ett företag ingår i en koncern kan kraven på rapportering enkelt kringgås genom bildande av ett inköpsbolag med stor omsättning, men med få anställda. Även och anser att ett tydligt koncernbegrepp är relevant för definitionen av rapporteringsskyldiga företag för att bolag som har få anställda men stor omsättning ska inkluderas i rapporteringsskyldigheten. SCB föreslår att begreppet rapporteringsskyldigt företag förtydligas ytterligare så att begreppet endast omfattar företag inom näringslivet. SCB anser även att det bör förtydligas vilka juridiska former som omfattas av rapporteringsskyldigheten. Skälen för regeringens förslag Undersökningen som redovisas i promemorian Kartläggning av betalningstider i näringslivet visar att det är de stora företagen som driver utvecklingen mot längre betalningstider. Närmare hälften av alla företag i promemorians kartläggning instämmer helt eller delvis i påståendet att påtryckningar från företag i dominerande ställning medför att leverantörer tvingas acceptera långa betalningstider. Detta leder till att mindre företag, för att inte gå miste om en affär, går med på betalningstider som inte är anpassade till eller optimala för verksamheten. Kartläggningen visar även att de förändringar i lagstiftningen som infördes inte har haft någon effekt. Detta beror, enligt promemorian, till stor del på att det är vanligt att företag väljer att avstå ifrån att debitera förseningsavgift och dröjsmålsränta eftersom de inte vill riskera att försämra relationen med sina kunder. En utgångspunkt för bedömningen av vilka företag som bör omfattas av rapporteringsskyldigheten är att avgränsningen görs genom en definition som företagen känner till. Detta kan bidra till att tolkningsproblem och osäkerhet om tillämpningen så långt möjligt undviks. En annan utgångspunkt är att skyldigheten att rapportera ska omfatta en så stor andel av de företag som drivit på utvecklingen mot längre betalningstider att lagen får tillräcklig effekt. När det gäller klassificering av företag efter storlek så används flera olika definitioner. I kommissionens rekommendation om definitionen av mikroföretag samt små och medelstora företag omfattas ett företag som sysselsätter färre än 250 personer och har en årsomsättning som inte överstiger alternativt en balansomslutning som inte överstiger . Denna definition används också i svensk rätt för att definiera små och medelstora företag, bl.a. i konkurrensskadelagen (2016:964) och i lagen (2018:1174) om informationssäkerhet för samhällsviktiga och digitala tjänster. Den ligger också till grund för avgränsningen av stora företag bl.a. i lagen (2014:266) om energikartläggning i stora företag. Det är även denna definition som näringslivet hänvisat till i den frivilliga uppförandekoden för att avgränsa små och medelstora leverantörsföretag. Även kriterierna för företag som är skyldiga att lämna in en hållbarhetsrapport enligt 6 kap. 10 § årsredovisningslagen (1995:1554) som flera remissinstanser hänvisar till grundar sig på EU-regler, närmare bestämt och rådets direktiv /95/EU av om ändring av direktiv /34/EU vad gäller vissa stora företags och koncerners tillhandahållande av icke-finansiell information och upplysningar om mångfaldspolicy. Även de kriterierna tar hänsyn både till sysselsättning och omsättning alternativt balansomslutning och innebär att företag som omfattas av kravet på hållbarhetsrapportering enligt årsredovisningslagen är företag som för vart och ett av överskrider minst två av följande tre gränsvärden: 3.ett genomsnittligt antal anställda under räkenskapsåren om fler än 250 personer. 2021/22:50 Flera remissinstanser föredrar att definitionen av ett rapporteringsskyldigt företag utgår från kommissionens definition eller från den definition som används för att avgöra vilka företag som ska lämna en hållbarhetsrapport. Regeringen anser emellertid att ett urvalskriterium som enbart utgår från antalet anställda har den fördelen att det är enklare att tillämpa och bidrar till en större tydlighet när det gäller vilka företag som är rapporteringsskyldiga. Uppgifter om medelantalet anställda under det senaste räkenskapsåret framgår av noterna i årsredovisningen och är därför också lättillgängliga. Därtill kommer att i kartläggningen av betalningstider som gjordes 2016 används enbart antalet anställda som ett mått på företagsstorlek och det går därför inte att dra några slutsatser när det gäller frågan om ett företags balansomslutning eller omsättning har betydelse för hur lång betalningstid som avtalas. Av samma skäl anser regeringen, till skillnad från , att inte heller enbart ett företags omsättning bör vara avgörande för om företaget ska vara rapporteringsskyldigt eller inte. Sammanfattningsvis anser regeringen därför att enbart uppgiften om antalet anställda i företaget bör vara avgörande för vilka företag som ska vara skyldiga att rapportera uppgifter om betalningstider. Gränsen för rapporteringsskyldiga företag dras vid 250 anställda När det så gäller frågan om var gränsen ska dras när det gäller antalet anställda är remissutfallet blandat. Ett stort antal remissinstanser är positiva till att gränsen sätts vid 250 anställda medan andra remissinstanser, däribland , , och är tveksamma till om företag med mellan 250 och 500 anställda kan anses ha en sådan förhandlingsposition att de kan kräva långa betalningstider. Ett antal remissinstanser lyfter också fram att det är angeläget att hålla nere rapporteringsbördan så mycket som möjligt för så många företag som möjligt. Inom ramen för och genomfördes en undersökning av vilken påverkan ett krav på rapportering av betalningstider kan förväntas ha på företag som omfattas av rapporteringsskyldigheten. I undersökningen gjordes en jämförelse mellan två alternativa gränsdragningar, företag med 250 anställda eller fler, och företag med 500 anställda eller fler. Enligt undersökningen riskerar man med en gräns som sätts vid 500 anställda eller fler att inte fånga upp en stor andel av de företag som har höga nivåer av leverantörsskulder. Inom exempelvis byggindustrin och verksamheter inom juridik, ekonomi, vetenskap och teknik är leverantörsskulderna som andel av företagens omsättning som högst för företag i storleken 250–299 anställda. Enligt undersökningen skulle därför en gränsdragning vid 250 anställda troligen få större genomslagskraft än om gränsen dras vid 500 anställda. Rapporteringsskyldigheten skulle enligt en uppskattning då omfatta 1 783 företag, jämfört med omkring 1 000 företag som är fallet vid en gräns om minst 500 anställda. Som regeringen framhåller ovan är det angeläget att utvecklingen mot allt längre betalningstider bryts och att rapporteringskravet får så stor genomslagskraft som möjligt. Ett rapporteringskrav kommer visserligen som flera remissinstanser påpekar att medföra viss ökad administrativ börda för de rapporteringsskyldiga företagen. Regeringen anser dock, i likhet med flera andra remissinstanser, att intresset av att förslaget får så stor genomslagskraft som möjligt väger tyngre än den ökade administrativa börda det medför för berörda företag. Mot den nu angivna bakgrunden anser regeringen att gränsen för vilka företag som ska omfattas av rapporteringsskyldigheten bör dras vid 250 anställda. Inrapporteringen av uppgifter kommer att medföra administrativa kostnader för de rapporteringsskyldiga företagen. Det bör därför byggas in en tröghet i systemet för att undvika att ett enskilt företag som ligger nära gränsvärdet alltför ofta ska gå från att omfattas av rapporteringsskyldigheten till att inte omfattas, och tvärtom. Företag bör därför endast vara skyldiga att rapportera in sina betalningstider om medelantalet anställda uppgått till 250 under vart och ett av . Eftersom uppgiften om medelantalet anställda ska ingå i årsredovisningen medför det inte någon ökad administrativ börda för företagen att ta fram dessa uppgifter för att kunna avgöra om de omfattas av rapporteringsskyldigheten eller inte. Redovisning av betalningstider för företag som ingår i en koncern Några remissinstanser har synpunkter när det gäller hur redovisningen av betalningstider bör ske när bolag ingår i en koncern. SCB menar att statistiken kan bli missvisande om hänsyn inte tas till att ett företag ingår i en koncern eftersom det inte alltid är de företag som har flest anställda som är avtalspart. befarar att rapporteringskravet kan kringgås av företag som ingår i koncerner genom bildandet av ett inköpsbolag med få anställda. Regeringen konstaterar att det för att minska de risker som remissinstanserna pekar på i denna del sannolikt skulle behövas en ordning som innebär att ett moderbolag alltid måste redovisa betalningstider för samtliga dotterbolag. Enligt regeringens mening finns det en risk för att en sådan ordning skulle medföra betydande omkostnader för bolagen och i vissa fall innebära att små företag måste lägga resurser på att ta fram informationen åt moderbolaget. Detta gäller speciellt i koncerner där de ingående företagen inte använder samma redovisningssystem.