prop · H80382 · 2021-01-26 00:00:00 — Den avtalsfrihet som föreslås i fråga om försäkringsdistribution kommer, som framför, inte att omfatta sådan tjänstepensionsförsäkring som tryggas av försäkringsföretag. I det avseendet kommer skilda bestämmelser att gälla för försäkringsföretag och tjänstepensionsföretag när de distribuerar tjänstepensionsförsäkringar. Som ovan anges är detta dock även fallet på EU- nivå där försäkringsdistributionsdirektivet inte omfattar tjänstepensionsinstitut och sådana instituts verksamhet. Till viss del är det således oundvikligt att skilda bestämmelser kommer att gälla för försäkringsföretag och tjänstepensionsföretag i fråga om försäkringsdistribution. 5.2Tjänstepension som tryggas av pensionsstiftelser Regeringens förslag: Avtalsfrihet ska gälla för information som ska lämnas om kollektivavtalsgrundade pensionsutfästelser. Avtalsfriheten ska avse vilken information som ska lämnas samt när, hur och av vem informationen ska lämnas. När det gäller pensionsutfästelser som följer av en överenskommelse mellan en arbetsgivarorganisation och en central arbetstagarorganisation, ska avtal om informationslämnande få ingås av avtalsparterna. När det gäller andra pensionsutfästelser ska pensionsstiftelser och arbetsgivare få ingå avtal om informationslämnande med kollektivavtalsparterna. Promemorians förslag överensstämmer delvis med regeringens förslag. Promemorians förslag avviker från regeringens förslag genom att det i promemorian inte föreslås att avtalsfriheten ska omfatta andra 2020/21:82 kollektivavtalsgrundade pensionsutfästelser än sådana som följer av kollektivavtal som ingås på central nivå. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har inget att invända mot det. Skälen för regeringens förslag Tillkännagivandet om information rör inte sådan information som ska lämnas när tjänstepension tryggas av pensionsstiftelser (jfr bet. 2019/20:FiU12 punkt 3 och s. 22 f., rskr. 2019/20:27). och Förhandlings- och samverkansrådet PTK har i ett annat lagstiftningsärende framhållit att avtalsfrihet för informationslämnande vid kollektivavtalad tjänstepension är av intresse även för sådan tjänstepension som tryggas av pensionsstiftelser (se prop. 2019/20:138 s. 160 och 163). Tjänstepension som tryggas av pensionsstiftelser En form för tryggande av tjänstepension är pensionsstiftelser (se prop. 2018/19:158 s. 170–177). Pensionsstiftelser är, liksom tjänstepensionsföretag vilket berörs i avsnitt 4.3, som omfattas av andra tjänstepensionsdirektivet (prop. 2018/19:159 s. 32–34). Liksom för tjänstepension som tryggas av tjänstepensionsföretag, se avsnitt 5.1, finns det krav på informationslämnande för tjänstepension som tryggas av pensionsstiftelser. För pensionsstiftelser infördes det krav på informationslämnande redan vid genomförandet i svensk rätt av första tjänstepensionsdirektivet (prop. 2004/05:165 s. 146 och 152 f.). Dessa krav skärptes vid genomförandet av andra tjänstepensionsdirektivet. Vid det genomförandet infördes bl.a. bestämmelser om pensionsbesked (se prop. 2018/19:159 s. 103–113). Bestämmelserna i andra tjänstepensionsdirektivet har för pensionsstiftelser genomförts dels genom bestämmelser i tryggandelagen, dels genom föreskrifter som har meddelat med stöd av bemyndigande i lag och förordning (10 l och 10 m §§ tryggandelagen, 5 kap. 9 § 2 FTF och 2 kap. föreskrifter [FFFS 2019:19] om pensionsstiftelser). Dessa bestämmelser överensstämmer i sak med motsvarande bestämmelser för tjänstepensionsföretag (jfr prop. 2018/19:158 s. 419–428). Utgångspunkten är att den som omfattas av en pensionsutfästelse, med beaktande av pensionsplanens karaktär och den administrativa bördan för tjänstepensionsinstituten, ska ges tydlig och lämplig information till stöd för deras beslut om sin pensionering. Särskilt bör det lämnas information om intjänade pensionsrättigheter, beräknad nivå på pensionsförmånerna, risker och garantier samt kostnader (skäl 63 till andra tjänstepensionsdirektivet). De grundläggande kraven på informationslämnande, som följer av andra tjänstepensionsdirektivet, är desamma oavsett om det rör sig om tjänstepension som tryggas av pensionsstiftelser eller tjänstepensionsföretag. Trots det uppkommer vissa skillnader mellan de olika tryggandeformerna. Detta beror främst på att pensionsstiftelser driver en annan typ av verksamhet än tjänstepensionsföretag. är mer att likna vid en pant för en arbetsgivares pensionsutfästelser och en pensionsstiftelse får inte heller själv utfästa pension (se 12 § tryggandelagen). Detta leder till ett delat ansvar för informationslämnande. Vid tjänstepension som tryggas av en pensionsstiftelse ska således viss information lämnas av stiftelsen som annan information ska lämnas av arbetsgivaren (jfr 10 l och 10 m §§ tryggandelagen). Vid tjänstepension som tryggas av ett tjänstepensionsföretag är det endast tjänstepensionsföretaget som ska lämna information (se 4 kap. 2 och 3 §§ LTF). Bör avtalsfrihet gälla för tjänstepension som tryggas av pensionsstiftelser? I avsnitt 5.1 anförs flera skäl för att införa avtalsfrihet för informationslämnande vid viss tjänstepension som tryggas av tjänstepensionsföretag. Dessa skäl gör sig gällande även för tjänstepension som tryggas av pensionsstiftelser. Avtalsfrihet för informationslämnande bör därför införas också för viss tjänstepension som tryggas av pensionsstiftelser. Detta bör ske genom en särskild bestämmelse i tryggandelagen. En avtalsfrihet för tjänstepension som tryggas av pensionsstiftelser bör motsvara den avtalsfrihet som gäller för tjänstepension som tryggas av försäkringsföretag och som föreslås för tjänstepension som tryggas av tjänstepensionsföretag, se avsnitt 5.1. Vissa skillnader kommer dock att gälla då det rör sig om olika tryggandeformer. Exempelvis driver pensionsstiftelser, till skillnad från försäkringsföretag och tjänstepensionsföretag, inte någon försäkringsrörelse. Detta påverkar vilken information som ska lämnas och därmed vilken avtalsfrihet som ska råda. Liksom för tjänstepension som tryggas av försäkringsföretag, bör avtalsfrihet gälla vid kollektivavtalsgrundade pensionsutfästelser som följer av en överenskommelse mellan en arbetsgivarorganisation och en central arbetstagarorganisation. I dessa fall bör avtalsparterna få avtala om vilken information som ska lämnas. Parterna bör också få avtala om när, hur och av vem informationen ska lämnas. När det gäller andra kollektivavtalsgrundade pensionsutfästelser, som inte följer av en central överenskommelse, bör pensionsstiftelser och arbetsgivare få avtala med kollektivavtalsparterna om vilken information som ska lämnas. De bör också få avtala om när, hur och av vem informationen ska lämnas. Också detta motsvarar den avtalsfrihet som gäller för tjänstepension som tryggas av försäkringsföretag. Vid tjänstepension som tryggas av pensionsstiftelser torde det inte bli aktuellt för pensionsstiftelser och arbetsgivare att avtala med andra som kan anses företräda dem som omfattas av en pensionsutfästelse (jfr fallet när tjänstepension tryggas av ett försäkringsföretag eller när det föreligger en sådan företrädare för en grupp som avses i 17 och 19 kap. FAL). Eftersom pensionsstiftelser inte driver försäkringsrörelse finns det inte anledning att införa någon avtalsfrihet som motsvarar den som gäller för gruppförsäkringar när tjänstepension tryggas av försäkringsföretag (se 1 kap. 4 § andra meningen FFFS 2011:399). I andra tjänstepensionsdirektivet finns det flera bestämmelser om pensionsbesked (artiklarna 38 och 39). Dessa bestämmelser gäller även för 2020/21:82 sådan tjänstepension som tryggas av pensionsstiftelser. Vid genomförandet av andra tjänstepensionsdirektivet infördes det bestämmelser om pensionsbesked i tryggandelagen (se prop. 2018/19:159 s. 108–110). Enligt dessa ska en arbetsgivare ge de personer som omfattas av en utfästelse om pension som tryggas av en pensionsstiftelse ett pensionsbesked, som innehåller den information som de behöver om de individuella förmånerna och en upplysning om var ytterligare information finns tillgänglig (10 m § andra stycket tryggandelagen). I avsnitt 5.1 föreslås att en avtalsfrihet för informationslämnande om tjänstepension som tryggas av tjänstepensionsföretag också bör omfatta pensionsbeskeden. Av samma skäl som anförs i det avsnittet bör en avtalsfrihet för informationslämnande om tjänstepension som tryggas av pensionsstiftelser även omfatta de pensionsbesked som arbetsgivare ska lämna. 6Vad avses med tjänstepensionsförsäkring? 6.1Försäkringar som tecknas för egen räkning av egenföretagare Regeringens förslag: Med tjänstepensionsförsäkring enligt lagen om tjänstepensionsföretag ska även avses försäkringar som tecknas för egen räkning av egenföretagare. Med tjänstepension enligt lagen om utländska försäkringsgivares och tjänstepensionsinstituts verksamhet i ska även avses sådana avtal om tjänstepension som tecknas för egen räkning av egenföretagare. Promemorians förslag överensstämmer i sak med regeringens förslag. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller har inget att invända mot det. Advokatfirma och Partners framför att det är oklart vad som avses med tjänstepensionsförsäkring enligt lagen om tjänstepensionsföretag. Advokatfirman efterfrågar särskilt förtydliganden om premierna alltid helt eller delvis måste betalas av arbetsgivaren, i vart fall om det gäller frivilligt tecknad tjänstepensionsförsäkring som överlåts på arbetstagaren, och om en tilläggsförsäkring måste vara kopplad till person samt ska utgöra en riskförsäkring som inte har någon sparandekomponent. och framhåller att den skatterättsliga definitionen av tjänstepensionsförsäkring bör ses över och betonar särskilt risken för att försäkringar för enskilda näringsidkare skattemässigt klassificeras felaktigt som tjänstepensionsförsäkringar. framför även att det kan uppstå skatterättsliga effekter om en enskild näringsidkare eller en handelsbolagsdelägare ingår ett avtal om tjänstepension med ett utländskt Skälen för regeringens förslag Det tredje tillkännagivandet rör egenföretagares försäkringar. I tillkännagivandet anges att förnyade överväganden bör göras när det gäller reglerna om egenföretagares försäkringar. Regeringens ställningstagande beträffande möjligheten att använda optionen i andra tjänstepensionsdirektivet (artikel 6.1 b) och räkna egenföretagares försäkringar som tjänstepensionsförsäkringar bör omprövas (bet. 2019/20:FiU12 punkt 4 och s. 23, rskr. 2019/20:27). Regeringen bör därför skyndsamt utreda möjligheten att använda optionen och återkomma till i frågan. I andra tjänstepensionsdirektivet anges att med tjänstepensionsinstitut avses ett institut som, oavsett sin rättsliga form, förvaltar fonderade medel och som är etablerat oberoende av uppdragsgivande företag eller branschorganisation utifrån syftet att tillhandahålla pensionsförmåner i samband med yrkesutövning på grundval av en överenskommelse eller ett avtal som slutits bl.a. med egenföretagare, enskilt eller kollektivt, i enlighet med rätten i hem- och värdmedlemsstaten, och som bedriver verksamheter som direkt föranleds av dessa (artikel 6.1 b). Direktivet ger således medlemsstaterna utrymme att behandla sådana försäkringar eller avtal som egenföretagare tecknar för egen räkning som tjänstepension. En motsvarande bestämmelse fanns även i första tjänstepensionsdirektivet (artikel 6 a). Vid genomförandet av första tjänstepensionsdirektivet angavs att sådana försäkringar som tecknas för egen räkning av egenföretagare inte ska anses som tjänstepensionsförsäkringar (prop. 2004/05:165 s. 120 och 124). Vid genomförandet av andra tjänstepensionsdirektivet var ståndpunkten densamma (prop. 2018/19:158 s. 194 och 199). För tjänstepensionsföretag gäller ett förbud mot främmande verksamhet. Ett tjänstepensionsföretag får inte driva annan verksamhet än tjänstepensionsverksamhet avseende tjänstepensionsförsäkringar och därmed sammanhängande verksamhet (4 kap. 5 § LTF). Då försäkringar som egenföretagare tecknar för egen räkning inte anses som tjänstepensionsförsäkringar får ett tjänstepensionsföretag, i och med förbudet mot främmande verksamhet, inte tillhandahålla sådana försäkringar. Vad avses med egenföretagare? Det finns inte någon definition av begreppet egenföretagare i andra tjänstepensionsdirektivet. Inte heller fanns det någon definition av egenföretagare i första tjänstepensionsdirektivet. Svensk rätt innehåller inte någon heltäckande definition av begreppet egenföretagare. Ledning i frågan om vilka personer som avses får därför sökas på annat håll i unionsrätten. Där har med egenföretagare enligt en definition avsetts ”alla som utför förvärvsarbete för egen räkning i enlighet med nationell lagstiftning, inklusive jordbrukare och fria yrkes- utövare” och enligt en annan ”all betald ekonomisk verksamhet som inte 2020/21:82 bedrivs för och under ledning av en annan person” (se bl.a. prop. 2004/05:165 s. 221). har i andra sammanhang uttalat sig om skillnaden mellan arbetstagare och egenföretagare. I dessa avgöranden läggs särskild vikt vid om den ekonomiska verksamheten drivs i en beroende och underordnad ställning (se mål C-107/94 P.H. Asscher mot , 1996, s. I-3089, och mål C-268/99 m.fl. mot 2001, s. I-08615). Dessa avgöranden från torde ha betydelse även för vad som avses med egenföretagare enligt andra tjänstepensionsdirektivet. I svensk rätt används begreppet egenföretagare i flera olika regelverk. Detta gäller t.ex. i näringsrättsliga regelverk inom försäkrings- och pensionsområdet som lagen om tjänstepensionsföretag och tryggandelagen. Begreppet används också i regelverk som rör de sociala trygghetssystemen, dvs. arbetslöshets-, sjuk- och föräldraförsäkringen. Det finns dock inte någon uttrycklig och självständig definition av begreppet. De olika nationella regelverken torde likväl kunna ge vägledning för vad som avses med egenföretagare enligt andra tjänstepensionsdirektivet. Detta då andra tjänstepensionsdirektivet hänvisar tillbaka till nationell lagstiftningen (se artikel 6.1 b). Ofta används begreppet egenföretagare i svensk rätt för att beskriva någon som inte är arbetstagare (se t.ex. 5 § lagen [2016:145] om erkännande av yrkeskvalifikationer). Vidare är det civilrättsliga arbetstagarbegreppet, som är tvingande, inte definierat i lag. Vem som ska anses utgöra arbetstagare avgörs i stället utifrån en helhetsbedömning av samtliga omständigheter i det enskilda fallet. Begreppet har stor betydelse inom det arbetsrättsliga området och Arbetsdomstolen har i flera avgöranden prövat om en enskild ska ses som arbetstagare och anställd eller som uppdragstagare (se t.ex. AD 104/1994, AD 138/1998 och AD 16/2005). Även i dessa avgöranden beaktas graden av oberoende och om det rör sig om någon som är underställd annans ledning och kontroll. I drivs näringsverksamhet vanligtvis i aktiebolag, i handelsbolag eller i enskild firma. används begreppet enskild näringsverksamhet i stället för enskild firma. Fysiska personer som driver en enskild firma eller ett handelsbolag brukar då gemensamt benämnas egenföretagare (se prop. 2009/10:120 s. 41). I första hand torde det vara sådana fysiska personer som, förutom att driva näringsverksamhet, intar en sådan oberoende ställning att de ska anses som egenföretagare enligt lagen om tjänstepensionsföretag. Försäkringar som tecknas för ägare till aktiebolag Näringsverksamhet kan som ovan anges drivas i aktiebolag. Det är inte ovanligt att ägarna till ett aktiebolag också deltar i verksamheten. Om ett aktiebolag tecknar en livförsäkring för en ägare, som också är anställd i bolaget, är det bolaget i egenskap av arbetsgivare som är försäkringstagare. Ägaren är då, i egenskap av anställd, försäkrad. Under förutsättning att försäkringen ryms inom den grundläggande definitionen av tjänstepensionsförsäkring (1 kap. 4 § LTF), torde en sådan försäkring enligt gällande rätt anses som en tjänstepensionsförsäkring. Aktiebolag har således , enligt lagen om tjänstepensionsföretag, möjlighet att teckna tjänstepensionsförsäkringar för ägare som också deltar i verksamheten. Som utgångspunkt bör därför inte delägare i aktiebolag anses som egenföretagare enligt lagen om tjänstepensionsföretag. Om en ägare till ett aktiebolag av någon anledning inte är anställd i bolaget bör en sådan ägare emellertid kunna anses som egenföretagare enligt lagen. Försäkringar som tecknas för egen räkning av egenföretagare ska kunna anses som tjänstepensionsförsäkringar I tillkännagivande anges att möjligheten att använda optionen i andra tjänstepensionsdirektivet (artikel 6.1 b) och beakta egenföretagares försäkringar som tjänstepensionsförsäkringar bör utredas (bet. 2019/20:FiU12 s. 23 och rskr. 2019/20:27). Vid genomförandet i svensk rätt av första tjänstepensionsdirektivet angavs att det för egenföretagare i de flesta fall inte är möjligt att hos ett försäkringsbolag skilja ut en försäkring som tecknats som tjänstepensionsförsäkring från en rent privat, individuell försäkring (prop. 2004/05:165 s. 124). I samband med genomförandet av andra tjänstepensionsdirektivet konstaterades att de gränsdragningsproblem som fanns vid genomförandet av första tjänstepensionsdirektivet fortfarande var sådana att inte heller i fortsättningen borde utnyttja möjligheten att låta egenföretagares försäkringar meddelas av tjänstepensionsinstitut (prop. 2018/19:158 s. 199). De gränsdragningsproblem som lyftes fram vid genomförandet av första tjänstepensionsdirektivet bör ses mot bakgrund av regelverket som då gällde för livförsäkringsföretag. Vid genomförandet av första tjänstepensionsdirektivet valde att utnyttja möjligheten i det direktivet att tillämpa direktivets bestämmelser om tjänstepensionsinstitut på livförsäkringsföretagens tjänstepensionsverksamhet (artikel 4 i första tjänstepensionsdirektivet, se även prop. 2004/05:165 s. 116–119). För livförsäkringsföretag innebar detta att alla tillgångar och skulder som hänförde sig till den del av företagets verksamhet som avsåg tjänstepensionsförsäkringar skulle hållas fullständigt åtskilda från företagets övriga verksamhet (4 kap. 8 § FRL i lydelsen före , se även prop. 2004/05:165 s. 126 och 130–134). utnyttjar inte den möjlighet som ges i andra tjänstepensionsdirektivet att tillämpa det direktivets bestämmelser om tjänstepensionsinstitut på den del av livförsäkringsföretags verksamhet som avser tjänstepensionsförsäkring (artikel 4 i andra tjänstepensionsdirektivet, prop. 2015/16:9 s. 201 f. och prop. 2018/19:158 s. 188 och 193 f.). Behovet av att skilja tjänstepensionsverksamhet från annan livförsäkringsverksamhet i ett och samma företag har därmed förändrats efter genomförandet av första tjänstepensionsdirektivet. Till detta kommer även förbudet mot främmande verksamhet som anger att ett tjänstepensionsföretag inte får driva annan verksamhet än tjänstepensionsverksamhet avseende tjänstepensionsförsäkringar och därmed sammanhängande verksamhet (4 kap. 5 § LTF). Gränsdragningsproblemen bör därför inte ensamt få utgöra hinder mot att låta försäkringar som egenföretagare tecknar för egen räkning utgöra tjänstepensionsförsäkringar. 2020/21:82 Det är av stort värde att så många som möjligt på arbetsmarknaden omfattas av det skydd som olika tjänstepensionsförsäkringar ger. Detta gäller inte bara för försäkringar om ålderspension. Även för försäkringar som täcker risker på en arbetsplats är det av stor vikt att så många som möjligt ges ett fullgott skydd. I det sammanhanget bör försäkringar mot olycksfall på arbetsplatsen särskilt nämnas. Inom vissa branscher är det förhållandevis vanligt att en egenföretagare har samma faktiska arbetsplats som anställda. Egenföretagare och anställda bör då ges möjlighet till ett likvärdigt skydd. Det är även angeläget att det skydd som finns för anställda inte faller bort vid byte av sysselsättningsform, exempelvis då någon går från anställd till egenföretagare. I sådana fall kan det röra sig om samma arbetsuppgifter som utförs såväl före som efter bytet. Om egenföretagare ges möjlighet att teckna tjänstepensionsförsäkringar kan de behålla samma försäkringar som de tidigare omfattats av som anställda. Detta torde också i sig underlätta ett byte av sysselsättningsform. Det finns även risk för att försäkringsföretag utestängs från möjligheten att omvandla sig till tjänstepensionsföretag om egenföretagares försäkringar inte kan anses som tjänstepensionsförsäkringar. Det har inte funnits något hinder mot att försäkringsföretag, som i huvudsak meddelar tjänstepensionsförsäkringar för anställda, låter egenföretagare teckna samma försäkringar som tillhandahålls anställda. I ett sådant företag kommer det att finnas verksamhet som avser dels tjänstepensionsförsäkringar, dels andra försäkringar. På grund av förbudet mot främmande verksamhet finns det dock risk för att ett sådant företag inte får omvandla sig till tjänstepensionsföretag (se 4 kap. 5 § LTF). Denna risk för att försäkringsföretag, vars verksamhet i allt väsentligt rör tjänstepensionsförsäkringar för anställda, hindras från att omvandlas till tjänstepensionsföretag talar för att även egenföretagares försäkringar ska kunna anses som tjänstepensionsförsäkringar. Sammantaget bör , som efterfrågas i tillkännagivande, utnyttja den möjlighet som ges i andra tjänstepensionsdirektivet att betrakta försäkringar som egenföretagare tecknar för egen räkning som tjänstepensionsförsäkringar. Ändrad definition av tjänstepensionsförsäkring I lagen om tjänstepensionsföretag anges att med tjänstepensionsförsäkring avses livförsäkring enligt 2 kap. 11 § som har samband med yrkesutövning och där utbetalning av försäkringsbelopp (engångsbelopp eller periodiska utbetalningar) är beroende av att en eller flera personer uppnår eller förväntas uppnå en viss ålder samt försäkringar som meddelas som tillägg till sådana försäkringar (1 kap. 4 §). För att en försäkring som tecknas för egen räkning av en egenföretagare ska kunna anses som en tjänstepensionsförsäkring bör den uppfylla de krav som anges i lag. Det bör således röra sig om en livförsäkring enligt 2 kap. 11 § som har samband med yrkesutövning och där utbetalning av försäkringsbelopp (engångsbelopp eller periodiska utbetalningar) är beroende av att en eller flera personer uppnår eller förväntas uppnå en viss ålder. Med detta följer att det även kan röra sig om en försäkring som meddelas som tillägg till en sådan livförsäkring. I propositionen En ny reglering för tjänstepensionsföretag görs vissa uttalanden om vad som avses med tjänstepensionsförsäkring (se prop. 2018/19:158 s. 197–199). Dessa uttalanden överensstämmer i huvudsak med de uttalanden som gjordes vid genomförandet av första tjänstepensionsdirektivet (prop. 2004/05:165 s. 122–125). Som utgångspunkt torde dessa uttalanden även fortsättningsvis kunna ge vägledning i fråga om vad som avses med tjänstepensionsförsäkring. Vid genomförandet av andra tjänstepensionsdirektivet lades stor vikt vid att det som inom försäkringsområdet normalt anses som tjänstepensionsförsäkringar också skulle räknas som tjänstepensionsförsäkringar enligt lagen om tjänstepensionsföretag, särskilt med beaktande av att befintliga livförsäkringsföretag skulle ges möjlighet att omvandla sig till tjänstepensionsföretag (se prop. 2018/19:158 s. 197–199). Om nu utnyttjar möjligheten i andra tjänstepensionsdirektivet att betrakta försäkringar som egenföretagare tecknar för egen räkning som tjänstepension är dock de tidigare förarbetsuttalandena delvis mindre relevanta. För den typ av försäkringar som tecknas av egenföretagare för egen räkning är det exempelvis inte arbetsgivaren som helt eller delvis står för premierna. På samma sätt förhåller det sig för försäkringar som tecknas för förtroendevalda, se avsnitt 6.2. I de sistnämna fallen finns över huvud taget ingen arbetsgivare, eftersom de försäkrade personerna inte är anställda. Den yttersta gränsen för vad som kan anses som tjänstepensionsförsäkring kommer även i fortsättningen att vara de krav som anges i lag (1 kap. 4 § LTF).