prop · H803170 · 2021-04-06 00:00:00 — Om brottet är grovt, döms för grovt barnfridsbrott till fängelse i lägst och högst . Vid bedömningen av om brottet är grovt ska det särskilt beaktas om den gärning som har bevittnats har varit av mycket allvarlig art eller om gärningsmannen visat särskild hänsynslöshet. I paragrafen, som är ny, föreskrivs straffansvar för den som utsätter ett barn för att bevittna vissa särskilt angivna brottsliga gärningar inom ramen för en närståenderelation. Med barn avses en person . Paragrafen har utformats efter synpunkter från Lagrådet. Övervägandena finns i avsnitt 4.3–4.4. Enligt första stycket är det en förutsättning för straffansvar att ett barn bevittnar en brottslig gärning. Med bevittna avses att barnet ska ha sett eller hört den brottsliga gärningen begås. Det är alltså inte tillräckligt att barnet enbart ser följderna av den eller att barnet upplever att våldsamheter är på gång. För att barnet ska anses ha sett eller hört den brottsliga gärningen begås krävs att barnet på något sätt har uppfattat händelseförloppet genom att se eller höra de moment i gärningen som gör den straffbar, t.ex. att det förekommit våld eller högljudda och hotfulla uttalanden. Däremot behöver barnet inte ha bevittnat hela händelseförloppet. Vad som ska krävas för att barnet ska anses ha sett eller hört gärningen påverkas av vilken typ av gärning det har varit fråga om. Ett spädbarn som är i sin mammas famn när mamman blir utsatt för våld ska anses ha bevittnat den brottsliga gärningen, även om barnet inte har förmåga att ge uttryck för sina upplevelser. Detsamma gäller ett barn som hör en förälder hota den andra föräldern på ett utåtagerande eller högljutt sätt men som med anledning av exempelvis en intellektuell funktionsnedsättning har svårigheter att förstå innebörden av hotet. Om däremot hotet framförs på ett språk som barnet inte förstår och det inte finns några omständigheter i övrigt i anslutning till hotet som barnet kan uppfatta, t.ex. ett hotfullt tonläge eller hotfulla beteenden, kan det vara tveksamt om barnet kan anses ha bevittnat hotet. Vid bedömningen av vad barnet har bevittnat måste dock beaktas att det inte måste föreligga någon insikt hos barnet att det varit fråga om ett brott som ingår i den i paragrafen angivna brottskatalogen. Det är inte heller nödvändigt att barnet befinner sig i samma rum eller ens på samma plats som den som begår den bevittnade gärningen (gärningspersonen) eller den som utsätts för den (offret för grundbrottet). Att barnet kan höra t.ex. hur ett hot framförs över telefon eller får bevittna ett övergrepp över internet i realtid omfattas också av begreppet bevittna. Det krävs inte att det bevittnande barnet har förmåga att ge uttryck för sina upplevelser. Bestämmelsen är således tillämplig även då ett barn som med anledning av exempelvis låg ålder eller funktionsnedsättning inte kan berätta om sina upplevelser. I första stycket finns också en uttömmande uppräkning av de brottsliga gärningar som det är straffbart att utsätta ett barn för att bevittna. De uppräknade gärningarna är sådana som typiskt sett anses kunna skada barnets tillit och trygghet i relationen till gärningspersonen eller offret för grundbrottet. Det handlar alltså om gärningar som det kan vara särskilt skadligt för ett barn att bevittna. När det gäller 3 kap. omfattas mord, dråp, misshandel, grov misshandel och synnerligen grov misshandel av brottskatalogen. I 4 kap. omfattas människorov, olaga frihetsberövande, olaga tvång, grovt olaga tvång, olaga hot, grovt olaga hot, hemfridsbrott och ofredande. I 6 kap. omfattas våldtäkt, grov våldtäkt, sexuellt övergrepp, grovt sexuellt övergrepp, våldtäkt mot barn, grov våldtäkt mot barn, sexuellt utnyttjande av barn, sexuellt övergrepp mot barn, grovt sexuellt övergrepp mot barn och sexuellt 2020/21:170 ofredande av brottskatalogen. I 12 kap. omfattas skadegörelse och grov skadegörelse. Grova och mindre allvarliga fall av de brott som omfattas av brottskatalogen men som saknar egen brottsbeteckning, t.ex. grovt hemfridsbrott eller ringa misshandel, omfattas genom paragraf- Vidare omfattas straffbara försök till brott som ingår i För straffansvar krävs det att det brott som barnet har bevittnat är styrkt på det sätt som det krävs i brottmål i allmänhet. Det finns således ett mycket nära samband mellan grundbrottet och bevittnandebrottet. Utgångspunkten ska därför vara att de två brotten prövas i samma En ytterligare förutsättning för straffansvar är att barnet är närstående eller tidigare närstående till både gärningspersonen och offret för Vid bedömningen av om det föreligger en närståenderelation kan viss ledning hämtas från hur närstående förstås i straffbestämmelsen om grov fridskränkning och grov kvinnofridskränkning i 4 a § (jfr prop. 1997/98:55 s. 132). Bedömningen måste dock utgå från ett barnperspektiv. Utifrån barnets perspektiv kan gärningspersonen och offret för grundbrottet således vara närstående till barnet om de t.ex. är barnets föräldrar, nya partners till barnets föräldrar, barnets syskon eller Men även andra släktingar, såsom mor- och farföräldrar och syskon till föräldrar och deras barn, kan i vissa sammanhang anses stå barnet så nära att även dessa ska omfattas. Det handlar i sådana fall om att se till vad barnet har för relation till den personen, om personen kan anses utgöra en omsorgsperson för barnet eller om han eller hon är någon annan som barnet i vardagen har en stark känslomässig anknytning till. omständighet som talar för att det finns ett sådant närståendeförhållande som avses med bestämmelsen är att barnet bor eller har bott tillsammans med gärningspersonen eller offret för grundbrottet. I subjektivt hänseende krävs uppsåt för samtliga brottsrekvisit. innebär att uppsåtet ska täcka såväl grundbrottet som att det funnits ett barn som har bevittnat gärningen. Likgiltighetsuppsåt är tillräckligt. Straffet för barnfridsbrott är fängelse i högst . I ringa fall är straffet böter eller fängelse . Bedömningen av om brottet är ringa ska göras med hänsyn till samtliga omständigheter i det enskilda En utgångspunkt vid bedömningen bör vara straffskalan för det brott som gärningen som bevittnas utgör. anses som ringa om det t.ex. varit fråga om ett bevittnande av ett mindre allvarligt ofredande eller ett hemfridsbrott som inte är grovt. av en misshandel av normalgraden bör dock i regel bedömas som barnfridsbrott av normalgraden. I vissa fall skulle dock en misshandel mellan exempelvis syskon, som visserligen är närstående till barnet men där risken för skada ibland kan vara mindre framträdande, kunna anses Det är inte uteslutet att straffvärdet för barnfridsbrottet bedöms som högre än straffvärdet för grundbrottet. Så kan t.ex. vara fallet om ett uttalat syfte med gärningen har varit att begå den inför barnet eller om den begås i syfte att bestraffa barnet eller offret för grundbrottet. I andra stycket finns en särskild brottsbeteckning och straffskala för Straffet är fängelse i lägst och högst fyra Frågan om ett brott ska bedömas som grovt ska avgöras med beaktande av samtliga omständigheter vid gärningen. Vid bedömningen av om brott- et är grovt ska dock särskilt beaktas om den gärning som har bevittnats har Prop. 2020/21:170 varit av mycket allvarlig art eller om gärningsmannen visat särskild Skäl att bedöma ett brott som grovt får regelmässigt anses föreligga om barnet utsätts för att bevittna att en förälder eller annan närstående blir utsatt för mycket allvarligt våld. Exempel på när gärningspersonen kan anses ha visat särskild hänsynslöshet är när den bevittnade gärningen har begåtts i syfte att straffa eller förnedra barnet. 8.2Förslaget till lag om ändring i lagen (1999:997) om särskild företrädare för barn 3 § En särskild företrädare ska, i stället för barnets vårdnadshavare, som ställföreträdare ta till vara barnets rätt under förundersökningen och i efterföljande rättegång samt vid åtgärder som rör verkställighet av skadestånd och ansökan om brottsskadeersättning. Företrädaren får dock inte väcka åtal och får inte heller väcka någon skadeståndstalan utan att ett allmänt åtal har väckts. Det som i 23 kap. 10 och 11 §§ sägs om målsägandebiträdes närvaro vid förhör ska tillämpas på den särskilda företrädaren. I paragrafen finns bestämmelser om de befogenheter som tillkommer en särskild företrädare för barn. Paragrafen ändras på så sätt att den särskilda företrädarens uppdrag utvidgas till att även omfatta åtgärder som rör verkställighet av skadestånd och ansökan om brottsskadeersättning. Med åtgärd avses bl.a. ansökan om verkställighet av skadestånd hos med anledning av en brottmålsdom. Regler om verkställighet av skadestånd återfinns i utsökningsbalken och om brottskadeersättning i brottsskadelagen (2014:322). Därutöver moderniseras paragrafen språkligt. Övervägandena finns i avsnitt 5. 8.3Förslaget till lag om ändring i brottsskadelagen (2014:322) 2 § Brottsskadeersättning betalas om brottet har begåtts i . Brottsskadeersättning enligt 4 och 5 §§ betalas även om brottet har begåtts utomlands, om den skadelidande för brottet hade hemvist i . Paragrafen reglerar tillsammans med 3 § lagens geografiska tillämpningsområde. I paragrafen görs en följdändring med anledning av att bestämmelserna i 9 § om brottsskadeersättning till barn som har bevittnat brott upphör att gälla. Ändringen innebär att andra meningen i andra stycket i den hittillsvarande bestämmelsen tas bort. Övervägandena finns i avsnitt 4.6. 15 § Om allmänt åtal har väckts, ska en ansökan om brottsskadeersättning göras från det att dom eller slutligt beslut fick laga kraft. Om allmänt åtal inte har väckts men förundersökning inletts, ska en ansökan göras från det att förundersökningen lades ned eller beslut fattades i åtalsfrågan. I övriga fall ska en ansökan göras från det att brottet begicks. 2020/21:170 Om brott har begåtts mot ett barn, får barnet trots första stycket göra en ansökan fram till den dag han eller hon fyller . Om det finns synnerliga skäl, får en ansökan prövas även om den har kommit in . Paragrafen reglerar inom vilken tid en ansökan om brottsskadeersättning ska göras. I paragrafen görs en följdändring med anledning av att 9 § upphör att gälla. Ändringen innebär att en del av meningen i andra stycket i den hittillsvarande bestämmelsen tas bort. Paragrafen moderniseras även språkligt. Övervägandena finns i avsnitt 4.6. 19 § I fråga om preskription av ett anspråk på brottsskadeersättning gäller 2 och 3 §§ preskriptionslagen (1981:130). Ett anspråk på brottsskadeersättning ska då anses som en fordran på skadestånd i anledning av brott. Om brott har begåtts mot ett barn, preskriberas barnets anspråk på brottsskadeersättning tidigast den dag han eller hon fyller . Paragrafen reglerar preskription av ett anspråk på brottsskadeersättning. I paragrafen görs en följdändring med anledning av att 9 § upphör att gälla. Ändringen innebär att en del av meningen i andra stycket i den hittillsvarande bestämmelsen tas bort. Övervägandena finns i avsnitt 4.6. 32 § Ett anspråk på brottsskadeersättning enligt 4 eller 5 § får inte utmätas för den skadelidandes skuld. Livräntebelopp får dock utmätas enligt 7 kap. utsökningsbalken. I fråga om förbud mot utmätning sedan brottsskadeersättning enligt 4 eller 5 § har betalats ut tillämpas 5 kap. 7 § andra stycket utsökningsbalken. Paragrafen reglerar förutsättningarna för utmätning. I paragrafen görs en följdändring med anledning av att 9 § upphör att gälla. Ändringen innebär att hänvisningen till 9 § i första och andra styckena tas bort. Övervägandena finns i avsnitt 4.6. 1.Denna lag träder i kraft . 2.Äldre bestämmelser gäller fortfarande för ansökningar om brottsskadeersättning till barn som bevittnat ett brott som har begåtts före ikraftträdandet. Ikraftträdande- och övergångsbestämmelserna behandlas i avsnitt 6. Enligt punkt 1 träder lagen i kraft . Av punkt 2 framgår att äldre bestämmelser fortfarande gäller för ansökningar om brottsskadeersättning till barn som bevittnat ett brott som har begåtts före ikraftträdandet. Det innebär att om ett barn har bevittnat ett brott som har ägt rum före gäller äldre bestämmelser alltjämt, dvs. en ansökan om särskild brottsskadeersättning enligt den upphävda 9 § kan göras. Utdrag ur sammanfattningen av betänkandet Straffrättsligt skydd för barn som bevittnar brott mellan närstående samt mot uppmaning och annan psykisk påverkan att begå självmord (SOU 2019:32) Utredningen om skydd för barn som bevittnar våld eller andra brottsliga handlingar och ansvar för uppmaning att begå självmord har haft regeringens uppdrag att utreda ett utökat straffrättsligt skydd för de barn som bevittnar brott som begås av och mot närstående. Utredningen ska enligt sina direktiv särskilt: •analysera och ta ställning till om det bör införas en särskild kriminalisering av att låta ett barn bevittna brott som begås av och mot närstående, •oavsett ställningstagande i sak föreslå hur en sådan kriminalisering bör vara utformad och lämna fullständiga författningsförslag, •med utgångspunkt från den valda utformningen av kriminaliseringen analysera hur tillämpningen av den särskilda straffskärpningsgrunden i 29 kap. 2 § 8 påverkas och lämna förslag på nödvändiga förändringar, •med utgångspunkt från den valda utformningen av kriminaliseringen analysera hur möjligheten för barn att få skadestånd och brottsskadeersättning påverkas och redogöra för sin bedömning av hur rätten till brottsskadeersättning bör utformas under dessa omständigheter samt lämna nödvändiga författningsförslag, och •analysera och ta ställning till om och hur den rättsliga ställningen för barn på annat sätt kan stärkas under förundersökningen och i en eventuell efterföljande rättegång avseende det brott som barnet har bevittnat samt oavsett ställningstagande i sak lämna nödvändiga författningsförslag. 2020/21:170 Bilaga 1 Utredningens bedömningar och förslag En straffbestämmelse om barnfridsbrott bör införas Utredningen föreslår att det införs en ny straffbestämmelse om barnfridsbrott i fjärde kapitlet . Den nya bestämmelsen innebär ett särskilt straffansvar för den som begår en brottslig gärning mot en närstående person och gärningen bevittnas av ett barn, om gärningen är ägnad att skada tryggheten eller tilliten hos barnet i förhållande till någon av dessa 2020/21:170 Bilaga 1 Utredningen har kommit fram till att det straffrättsliga skyddet för barn som bevittnar våld eller andra brottsliga handlingar behöver stärkas. Att utsätta barn för att bevittna våld eller andra brottsliga handlingar mellan närstående föranleder påtaglig fara eller skada. Barn som bevittnar våld eller andra brottsliga handlingar mellan närstående är en utsatt och skyddsvärd grupp. Att utsätta barn för att bevittna våld eller andra brottsliga handlingar mellan närstående är en så allvarlig gärning att en kriminalisering får anses vara nödvändig. Det har under utredningens arbete framkommit att barn som bevittnar våld eller andra brottsliga handlingar mellan närstående inte synliggörs tillräckligt inom rättsväsendet, hos sociala myndigheter och i hälso- och sjukvården. Polisen når mycket sällan denna grupp, dels för att gärningarna inte utreds som brott mot barnen, dels för att vårdnadshavarna har rätt att vägra polisen att förhöra barnen. Barnen saknar inom rättsväsendet en status som brottsoffer, vilket gör att de inte kan få någon direkt hjälp därifrån. De alternativa sanktioner och åtgärder som står till buds kan enligt utredningens uppfattning inte ersätta en kriminalisering. Kriminalisering är enligt utredningens bedömning också ett effektivt medel för att motverka att barn utsätts för att bevittna våld eller andra brottsliga handlingar mot närstående. De brott som kan föranleda ansvar för barnfridsbrott, i det följande benämnda grundbrott, är sådana som innehåller moment som kan skada barnets trygghet eller tillit i förhållande till en närstående person. Det är en särskilt kvalificerad form av trygghet för barnet som åsyftas, nämligen den i relationen mellan barnet och personer som barnet har en nära och förtroendefull relation till. Bestämmelsen kommer att ha stor betydelse vid t.ex. vålds- och sexualbrottslighet. Även vid andra typer av brottslighet kan bestämmelsen dock vara relevant, till exempel i det fallet att en förälder hotar den andre föräldern eller inför barnen slår sönder det gemensamma hemmet. Av uttrycket ägnat att följer att det är tillräckligt att grundbrottet typiskt sett är sådant att barnets trygghet eller tillit till t.ex. en förälder kan skadas. Det behöver alltså inte i det enskilda fallet bevisas att så verkligen har skett. I subjektivt hänseende krävs inte heller något syfte från gärningspersonens sida att skada barnets trygghet eller tillit, utan det är tillräckligt att gärningspersonen haft uppsåt beträffande de faktiska omständigheterna som varit ägnade att skada barnets trygghet eller tillit. Vilka brott som uppfyller det angivna kriteriet får således bedömas utifrån samtliga omständigheter. Så torde dock regelmässigt vara fallet då barnet bevittnat exempelvis våld av mer allvarligt slag mot en närstående till barnet. Det är den som begår grundbrottet mot en närstående som är ansvarig för barnets bevittnande av detsamma. Vid bedömningen av vem som ska räknas som närstående kan ledning hämtas i den personkrets som omfattas av de grova fridskränkningsbrotten i 4 kap. 4 a § . Här måste emellertid finnas en tydlighet kring relationerna i ytterligare ett led, eftersom det typiskt sett är tre personer som inkluderas: det bevittnande barnet, den som utsätts för grundbrottet och gärningspersonen. Barnet som utsätts genom bevittnande, ska vara under och närstående till både gärningspersonen och den som utsätts för grundbrottet. Det finns inte någon begränsning vad gäller åldern för den som utsätts för grundbrottet eller för gärningspersonen. Det går att t.ex. att tänka sig en situation där ett barn bevittnar brott som begås av ett äldre syskon till barnet mot barnets förälder. Ett barn kan också bevittna att en förälder utsätter barnets syskon för brott. Kretsen närstående ska i det här sammanhanget tolkas brett. Av avgörande betydelse för straffansvar blir om bevittnandet av grundbrottet är ägnat att skada tryggheten eller tilliten hos barnet i dess förhållande till någon av de närstående personerna. För straffansvar krävs att barnet har bevittnat den brottsliga gärningen. Det innebär att barnet ska ha sett eller hört gärningen. För straffansvar när barnet har hört den gärning som utgör grundbrottet torde krävas att barnet, utifrån sin förmåga, har kunnat uppfatta att det varit fråga om våld eller en annan brottslig handling. En bedömning måste således göras av om barnet dels har befunnit sig i sådan direkt anslutning till händelsen att barnet kunnat uppfatta gärningen, dels har uppfattat gärningen i sådan utsträckning att gärningen kan skada barnets trygghet eller tillit i förhållande till en närstående person. Bestämmelsen ska vara tillämplig även på de yngsta barnen, som saknar förmåga att berätta om sina upplevelser. För straffansvar ska i sådana fall krävas att det går att fastställa att barnet har varit närvarande vid gärningen på ett sådant sätt att det objektivt går att dra slutsatsen att barnet har sett eller hört gärningen. Om gärningen har varit sådan att den har varit ägnad att skada tryggheten eller tilliten hos barnet i relation till en närstående person så ska straffansvar kunna komma i fråga. En förutsättning för straffansvar för att ha utsatt ett barn för att bevittna våld eller annat brott mot en närstående, är att ett sådant brott de facto har begåtts enligt de straffrättsliga principer som gäller i svensk rättsordning. Grundbrottet måste vara styrkt på det sätt som krävs i ett brottmål. Detta torde i många fall kunna ske genom att grundbrottet och bevittnandet prövas i samma rättegång. Även om så inte är fallet, kan grundbrottet prövas som en del av bevittnandet. Det kan exempelvis bli aktuellt om huvudbrottet redan har prövats och bevittnandet av någon anledning utreds och prövas . Även om det inte bör finnas något formellt krav på att det ska finnas, eller i samband med prövningen av bevittnandet ska meddelas, en fällande dom eller motsvarande beslut gällande grundbrottet, torde detta i de flesta fall krävas i praktiken. En jämförelse kan göras med straffbestämmelsen om skyddande av brottsling enligt 17 kap. 11 § . För ansvar enligt den bestämmelsen krävs att den som på något sätt har skyddats är en brottsling i straffrättslig mening. Alla objektiva och subjektiva rekvisit för brottet denne har begått ska vara uppfyllda. För barnfridsbrott döms till fängelse i högst . Straffet ansluter till vad som gäller för misshandel av normalgraden. I mindre allvarliga fall ska dömas till böter eller fängelse . Vad som ska bedömas som mindre allvarligt får avgöras i det enskilda fallet, men enstaka fall av bevittnande av en gärning som till sin natur är att bedöma som mindre allvarlig bör falla in under en sådan tillämpning. Ett exempel på sådana gärningar kan vara ofredande. Utredningen föreslår en särskild strängare straffskala för grovt brott. Vid bedömningen av om brottet är grovt ska särskilt beaktas om gärningen som bevittnats har varit av särskilt skrämmande och traumatisk art. Den bedömningen ska göras främst utifrån svårighetsgraden av grundbrottet. Det mest uppenbara exemplet på en sådan gärning är att ett barn har bevittnat att en närstående dödas eller utsätts för mycket allvarligt våld, även om 2020/21:170 Bilaga 1 2020/21:170 Bilaga 1 detta inte leder till döden. Frågan om ett brott ska bedömas som grovt, ska emellertid avgöras med beaktande av samtliga omständigheter vid brottet. Barnfridsbrott kommer att kunna ingå i brottet grov fridskränkning om förutsättningarna för straffansvar enligt den bestämmelsen i övrigt är uppfyllda. Barnfridsbrottet kommer inte att påverka straffskärpningsgrunden i 29 kap. 2 § 8 på ett sådant sätt att några förändringar behöver göras i den bestämmelsen. Rätten till brottsskadeersättning för barn som bevittnat brott bör tas bort Genom införandet av ett särskilt barnfridsbrott kriminaliseras de handlingar som tidigare kunde ge rätt till brottsskadeersättning enligt 9 § brottsskadelagen (2014:322). Av 2 kap. 3 § skadeståndslagen (1972:207) följer att skadestånd kan dömas ut med anledning av den kränkning som barnfridsbrott har inneburit. Skadestånd för personskada enligt 2 kap. 1 § skadeståndslagen, för psykiskt lidande utan koppling till egen kroppsskada, torde också kunna dömas ut. Det behov som tidigare funnits av brottsskadeersättning som framgår av 9 § brottsskadelagen, föreligger därmed inte längre. Utredningen föreslår därför att denna bestämmelse ska tas bort. Förändringen kommer enligt utredningens bedömning inte att sätta några barn som har denna rätt i ett sämre läge. Tvärtom kommer det straffbara området att omfatta fler gärningar än som ger rätt till brottsskadeersättning för bevittnande barn, och en mer nyanserad bedömning av ersättningsnivån kommer att vara möjlig. Om skadeståndet inte betalas av den dömde, kommer barnet att kunna ansöka om brottsskadeersättning för utdömt skadestånd enligt den ordning som finns för detta i brottsskadelagen. Uppdraget för särskild företrädare för barn bör utvidgas En särskild företrädare för ett brottsutsatt barn har i uppdrag att tillvarata barnets rätt under förundersökning och rättegång. Enligt nuvarande reglering har särskilda företrädare för barn ett begränsat uppdrag. De övertar vårdnadshavarnas ansvar och rättigheter under förundersökning och rättegång när det gäller vissa angelägenheter som rör processen. Uppdragets omfattning såvitt avser ersättningsgillt arbete är litet och det är ovanligt att den särskilda företrädaren har en möjlighet att etablera kontakt med och förtroende i relation till barnet i någon större utsträckning.