prop · H803204 · 2021-05-28 00:00:00 — 14.17 § lagen (2014:406) om straff för vissa internationella brott. Paragrafen innehåller en upplysning om att det finns särskilda bestämmelser om svensk domstols behörighet att döma för vissa brott som har begåtts utanför i annan lagstiftning. Övervägandena finns i avsnitt 5.3. Krav på dubbel straffbarhet 5 § I de fall som avses i 3 § 2, 3 och 5 är svensk domstol behörig endast om gärningen är straffbar även enligt lagen på gärningsorten (dubbel straffbarhet). Om brottet har begåtts på flera staters område är kravet på dubbel straffbarhet uppfyllt om gärningen är straffbar enligt lagen på någon av gärningsorterna. Det får inte dömas till påföljd som är strängare än det svåraste straff som är föreskrivet för brottet enligt lagen på gärningsorten. Första stycket gäller inte 2020/21:204 1. om brottet har begåtts av någon som tillhör Försvarsmakten på ett område där en avdelning av Försvarsmakten befann sig, 2.om brottet har begåtts vid tjänstgöringen av någon som är anställd av en svensk myndighet för att delta i en internationell militär insats eller iinternationell civil krishantering, 3.brott för vilket det lindrigaste straff som är föreskrivet enligt svensk lag är fängelse , och 4.brott som avses i a)4 kap. 1 a och 4 c §§ och 16 kap. 10 a § första stycket 1 och sjätte stycket eller försök till sådana brott, b)4 kap. 4 § andra stycket varigenom någon förmåtts att ingå ett sådant äktenskap eller en sådan äktenskapsliknande förbindelse som avses i 4 c § eller försök till sådant brott, c)6 kap. 1–6, 8, 9 och 12 §§ eller försök till brott enligt 6 kap. 1, 2, 4– 6, 8, 9 och 12 §§, om brottet begåtts mot en person som inte fyllt , d)14 kap. 6 § eller försök till sådant brott, e)22 kap. 6 a och 6 b §§, f)2 § lagen (1982:316) med förbud mot könsstympning av kvinnor, eller g)8 § lagen (1996:95) om vissa internationella sanktioner. I paragrafen anges när dubbel straffbarhet är en förutsättning för svensk Övervägandena finns i avsnitt 5.2.8. I första stycket anges när det för svensk domsrätt krävs att gärningen är straffbar även enligt lagen på gärningsorten. Kravet på dubbel straffbarhet gäller endast då svensk domsrätt grundas på den aktiva eller passiva personalitetsprincipen eller på principen om härledd jurisdiktion, dvs. 2, 3 eller 5. Bestämmelsen motsvarar i huvudsak hittillsvarande 2 § andra och tredje styckena. I de fall då en gärning har begåtts på flera staters område, är kravet på dubbel straffbarhet uppfyllt om gärningen är straffbar enligt lagen på någon av gärningsorterna. Kravet på dubbel straffbarhet formuleras så att det krävs att gärningen är straffbar enligt lagen på gärningsorten, till skillnad från den hittillsvarande lydelsen som anger att domsrätt inte föreligger om gärningen är fri från ansvar. För att kravet på dubbel straffbarhet ska vara uppfyllt krävs att gärningen är straffbar enligt lagen på gärningsorten i det enskilda fallet. förutsättningar ska det inte spela någon roll i vilket av länderna lagföring Det innebär att gärningen i princip måste vara straffbar enligt lagen på gärningsorten såväl när den begås som när dom meddelas (jfr 5 § lagen [1964:163] om införande av ). Vid bedömningen av om gärningen är straffbar enligt lagen på gärningsorten ska även Avseende preskription bör det dock – till skillnad från vad som gällt – vara tillräckligt för att kravet på dubbel straffbarhet ska vara uppfyllt att preskription inte inträtt om lagföring i stället skett i det andra landet. Det innebär att gällande rätt, så som den har uttolkats av i NJA 2008 s. 930, nu frångås. I de fall då kravet på dubbel straffbarhet är uppfyllt får svensk domstol inte döma till påföljd som är strängare än det svåraste straff som är föreskrivet för brott enligt lagen på gärningsorten, eller någon av gärningsorterna i de fall då ett brott har begåtts på flera staters område. i den stat med strängast således – tillsammans med straffmaximum enligt den svenska straffskalan Prop. –den övre gränsen för vilket straff som kan dömas ut i . Det sagda innebär att hittillsvarande ordning, så som den har uttolkats av i NJA 1993 s. 292, nu frångås. Det är inte den enskilda gärningens straffvärde enligt den utländska lagen som är avgörande, utan maximistraffet enligt den straffskala som gäller för det aktuella brottet i det landets lag. Det hindrar dock inte att den svenska domstolen, om särskilda skäl föreligger, ändå kan beakta praxis på gärningsorten om den innebär att brottet har ett betydligt lägre straffvärde än enligt svensk praxis (jfr NJA 1983 s. 425). Paragrafens andra stycke innehåller undantag från kravet på dubbel straffbarhet enligt första stycket. Bestämmelsen motsvarar i huvudsak hittillsvarande 2 § fjärde stycket samt 3 § 2 och 3, men även viss specialstraffrättslig lagstiftning. I första punkten görs undantag för brott som har begåtts av någon som tillhör Försvarsmakten på ett område där en avdelning av Försvarsmakten befann sig. I andra punkten görs undantag, för brott som någon som är anställd av en svensk myndighet för att delta i en internationell militär insats eller i internationell civil krishantering har begått vid tjänstgöringen. De insatser som avses är bl.a. sådana som har beslutats av FN eller EU. Om ett sådant brott har begåtts i tjänsten är svensk domstol behörig på grund av regeln i 3 § 4 b och något krav på dubbel straffbarhet gäller inte redan på den grunden. Tredje punkten undantar brott för vilket det lindrigaste straff som är föreskrivet enligt svensk lag är fängelse . I fjärde punkten räknas de brott som är särskilt undantagna från kravet på dubbel straffbarhet upp. Krav på visst straff 6 § Om brottet har begåtts på ett område som inte tillhör någon stat, är svensk domstol behörig endast om fängelse kan följa på brottet enligt svensk lag. Detta gäller inte i de fall som avses i 3 § 1. I paragrafen anges att för brott som har begåtts på ett område som inte tillhör någon stat, är svensk domstol behörig endast om det för brottet enligt svensk lag kan följa fängelse. Övervägandena finns i avsnitt 5.2.8. Bestämmelsen motsvarar delvis hittillsvarande 2 § andra stycket men tillämpningsområdet utvidgas till att gälla samtliga brott som har begåtts på ett område som inte tillhör någon stat. Undantag gäller dock för brott som har begåtts på ett svenskt fartyg eller luftfartyg eller i de andra situationer som avses i 3 § 1. För sådana brott krävs inte att fängelse kan följa enligt svensk lag för att svensk domstol ska vara behörig. 7 § Åtal för brott som avses i 3 och 4 §§ får väckas endast om åtalsförordnande har meddelats i enlighet med 8 §. Ett sådant åtalsförordnande krävs dock inte om brottet 1.har begåtts ombord på ett svenskt fartyg eller luftfartyg eller i tjänsten av befälhavaren eller någon som tillhörde besättningen på ett sådant fartyg, 2020/21:204 2. har begåtts i utövningen av tjänst eller uppdrag som innefattar svensk allmän ställning, 3.har begåtts av någon som tillhör Försvarsmakten på ett område där en avdelning av Försvarsmakten befann sig, 4.har begåtts vid tjänstgöringen av någon som är anställd av en svensk myndighet för att delta i en internationell militär insats eller i internationell civil krishantering, 5.har begåtts i , , eller eller på fartyg eller luftfartyg i reguljär trafik mellan orter belägna i eller någon av dessa stater, 6.har begåtts mot svenskt intresse av en svensk, dansk, finsk, isländsk eller norsk medborgare eller av en utlänning med hemvist i , eller 7.är osann utsaga eller ovarsam utsaga inför en internationell domstol. Andra stycket gäller dock inte i fråga om brott som riktats mot Internationella brottmålsdomstolens rättskipning. Paragrafen reglerar i vilka fall åtalsförordnande krävs för brott som har För aggressionsbrott som begåtts utanför finns särskilda bestämmelser i 17 § lagen (2014:406) om straff för vissa Övervägandena finns i avsnitt 5.2.10. Av första stycket framgår att åtal för brott som avses i 3 och 4 §§ endast får väckas om åtalsförordnande har meddelats. delvis 5 § andra stycket i hittillsvarande lydelse. förutsättningarna kring vem som beslutar om åtalsförordnande och vilka omständigheter som särskilt ska beaktas vid prövningen, framgår av 8 §. Att ett krav på åtalsförordnande gäller för vissa brott utgör inte något hinder mot att förundersökning inleds och brottet utreds. heller något hinder mot att straffprocessuella tvångsmedel används innan beslut om åtalsförordnande har meddelats. Vid bedömningen av om det är motiverat att använda straffprocessuella tvångsmedel i sådana fall bör dock beaktas sannolikheten av att åtalsförordnande kommer att meddelas. Om det t.ex. står klart att något åtalsförordnande inte kommer att meddelas finns inte heller förutsättningar att vidta vidare utredningsåtgärder (se 1984/85:156 s. 4 och 5 samt jfr även s. 8 och 9). har meddelats befriar inte rättsväsendets myndigheter från att göra sedvanliga rättsliga bedömningar, exempelvis angående bevisningens Anser åklagaren att förutsättningar för en fällande dom saknas, ska han eller hon alltså inte väcka åtal även om åtalsförordnande har I andra stycket anges en rad undantag då åtalsförordnande inte krävs. Enligt första punkten krävs åtalsförordnande inte för brott som begåtts på ett svenskt fartyg eller luftfartyg eller i tjänsten av befälhavaren eller någon som tillhörde besättningen på ett sådant fartyg. Regeln är ett uttryck för att de flesta stater i stor utsträckning lämnar till andra stater att döma över brott som begås på deras egna fartyg eller i tjänsten av befälhavare Andra punkten innebär att åtalsförordnande inte krävs för brott som begåtts i utövningen av tjänst eller uppdrag som innefattar svensk allmän ställning. Innebörden av uttrycket ”i utövningen av tjänst eller uppdrag som innefattar svensk allmän ställning” är densamma som i 3 § 4. I tredje och fjärde punkterna regleras två situationer som båda rör svenska medborgares tjänstgöring i utlandet. Brott som begås under sådana förhållanden, är normalt sett underkastade oinskränkt svensk Prop. 2020/21:204 domsrätt. Bestämmelsen i fjärde punkten innebär en utvidgning av hittillsvarande reglering, som endast omfattar personal i utlandsstyrkorna från Försvarsmakten respektive . Av bestämmelsen följer att alla som är anställda av en svensk myndighet för att delta i en internationell militär insats eller i internationell civil krishantering omfattas av bestämmelsen. Undantaget i femte punkten avser brott som begåtts i något av de andra nordiska länderna, eller på fartyg eller luftfartyg i viss reguljär trafik mellan och något av de andra länderna. Även undantaget i sjätte punkten gäller nordiska förhållanden men även utlänningar med hemvist i . Något krav på åtalsförordnande gäller inte i de fall då en medborgare i något av de nordiska länderna eller annan utländsk medborgare med hemvist i har begått brott mot ett svenskt intresse. Med uttrycket svenskt intresse avses detsamma som i 3 § 3 och 4. I sjunde punkten anges att åtalsförordnande inte krävs om brottet är osann utsaga eller ovarsam utsaga inför en internationell domstol. I tredje stycket anges att andra stycket inte gäller för brott som riktats mot Internationella brottmålsdomstolens rättskipning, t.ex. övergrepp i rättssak och osant intygande (se prop. 2008/09:226 avsnitt 5). Bestämmelsen motsvarar 7 c §, i dess hittillsvarande lydelse. Bestämmelsen innebär att åtal för sådana brott endast får väckas om åtalsförordnade enligt 8 § har meddelats, dvs. att huvudregeln i första stycket gäller. 8 § Riksåklagaren beslutar om åtalsförordnande om inte annat är särskilt föreskrivet. Vid denna prövning ska det särskilt beaktas 1.om ett åtal här i landet är förenligt med folkrättsliga förpliktelser, 2.i vilken utsträckning brottsligheten eller den misstänkte har anknytning till , 3.om åtgärder för lagföring har inletts eller kommer att inledas i en annan stat eller vid en internationell domstol, och 4.vilka faktiska möjligheter det finns att utreda brottet och lagföra den misstänkte här. När det gäller brott som har begåtts utomlands av någon som vid gärningstillfället var svensk medborgare eller hade hemvist i eller, när åtal väcks för brottet, är svensk medborgare eller har hemvist i , får riksåklagaren överlämna prövningen till en annan allmän åklagare. Om det finns anledning att anta att prövningen har särskild betydelse för utrikes- eller säkerhetspolitik och riksåklagaren bedömer att det inte finns hinder mot att väcka åtal, ska riksåklagaren med eget yttrande överlämna ärendet till regeringen för beslut. Paragrafen är ny och anger dels vem som ska besluta om åtalsförordnande, dels vilka omständigheter som särskilt ska beaktas vid prövningen. Övervägandena finns i avsnitt 5.2.10. Enligt första stycket är det riksåklagaren som har det primära ansvaret för att besluta i frågor om åtalsförordnande, men vissa undantag föreskrivs i tredje och fjärde styckena. Kriterierna för åklagares prövning av frågan om åtalsförordnande framgår av andra stycket. Där anges i fyra punkter sådana omständigheter som särskilt ska beaktas vid prövningen. uttömmande utan även andra omständigheter får beaktas vid den helhetsbedömning som ska göras. För att åtalsförordnande ska meddelas bör krävas att det finns ett påtagligt och berättigat intresse av att lagföring Avgörande för prövningen ska vara omständigheterna i det Enligt första punkten ska det särskilt beaktas om ett åtal är förenligt med Dit hör förpliktelser enligt den allmänna folkrätten (sedvanerätten) och enligt traktaträtten, dvs. överenskommelser som har ingått. eventuella folkrättsliga begränsningar som kan följa av 12 § beaktas. det från en folkrättslig utgångspunkt är tveksamt om bör utöva domsrätt i ett visst fall, kan det vara påkallat med viss återhållsamhet vid bedömningen av om åtalsförordnande bör lämnas. att döma för en viss typ av brott i en viss situation, talar detta för att åtalsförordnande bör meddelas för brott som omfattas av ett sådant En viss sådan skyldighet att utreda och lagföra folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser följer t.ex. av I vissa situationer kan det också finnas en skyldighet att väcka åtal mot en person efter att en begäran om utlämning har lämnats utan bifall. Då kan orsaken till att begäran avslagits behöva beaktas vid prövningen av om åtalsförordnande ska meddelas. alltså sammanfattningsvis att både skyldigheter att avstå från viss lagföring och skyldigheter att beivra viss brottslighet ska beaktas. I andra punkten anges att brottslighetens eller den misstänktes anknytning till ska beaktas. Om brottet har riktat sig mot ett svenskt intresse, exempelvis en svensk medborgare, blir skälen starkare för att meddela åtalsförordnande. Vid denna prövning ska också brottets eller den samlade brottslighetens omfattning och svårhetsgrad beaktas. Skälen för att meddela åtalsförordnande blir starkare ju allvarligare brottet Enligt tredje punkten ska inte endast svenska förhållanden beaktas utan även vilka intressen en annan stat eller internationell domstol har av att utreda och lagföra brottet. Ju starkare anknytning som finns till en annan stat, desto större anledning finns det normalt sett att beakta den statens intresse av att döma över brottet. En allmän strävan internationellt är att undvika jurisdiktionskollisioner, dvs. att flera länder gör anspråk på att bestraffa en viss gärning. Bestämmelser om hur sådana kollisioner ska hanteras finns i EU:s rambeslut om förebyggande och lösning om utövande av jurisdiktion i straffrättsliga förfaranden (2009/948/RIF). Rambeslutet föreskriver en skyldighet för medlemsstaterna att samråda med varandra för att kunna avgöra var det är lämpligast att lagföringen Rambeslutet har i svensk rätt genomförts genom förordningen (2014:1553) om förebyggande och lösning av tvister om utövande av jurisdiktion i straffrättsliga förfaranden inom Europeiska unionen. om förpliktelser av detta slag inte finns, är det viktigt att undvika kollisioner, framför allt då en annan stat får anses ha ett starkare Prop. 2020/21:204 lagföringsintresse än . Slutligen anges i fjärde punkten att de faktiska möjligheterna att utreda brottet och lagföra den misstänkte i ska beaktas vid bedömningen. Därmed avses såväl förutsättningarna att bedriva en förundersökning som möjligheterna att genomföra en rättegång. Av tredje stycket framgår att riksåklagaren i vissa fall får delegera uppgiften att pröva frågan om åtalsförordnande till en annan allmän åklagare. Så är fallet när det gäller brott som svensk medborgare, eller en person som vid gärningstillfället hade hemvist i , har begått utomlands. Detsamma gäller för brott som begåtts av en person som efter gärningen har blivit svensk medborgare eller tagit hemvist här. Paragrafens fjärde stycke fastslår att i de fall då prövningen har särskild betydelse för utrikes- eller säkerhetspolitik och riksåklagaren bedömer att det inte finns något som hindrar att åtal väcks, ska ärendet överlämnas till regeringen för beslut. Riksåklagaren ska vid ett sådant överlämnande bifoga ett eget yttrande över frågan. Bestämmelsen tar sikte på de fall där prövningen kan kräva känsliga utrikes- eller säkerhetspolitiska överväganden. Till ledning för riksåklagarens bedömning av om prövningen har sådan särskild betydelse för utrikes- eller säkerhetspolitik att ärendet bör överlämnas till regeringen bör särskilt beaktas om beslutet i frågan kan förväntas att på ett negativt sätt påverka förhållande till den eller de stater som berörs av beslutet. Vidare bör beaktas om det finns risk för reciproka åtgärder från en sådan stat och om ett åtalsbeslut kan få allvarliga konsekvenser för säkerhet eller för svenska enskilda intressen utomlands. Betydelsen av en tidigare utländsk dom Utländsk dom som hinder för svensk domstols behörighet 9 § Har frågan om ansvar för brott prövats genom en dom som har meddelats av någon annan domstol än svensk domstol och som fått laga kraft, får den tilltalade inte lagföras i för en gärning som omfattats av prövningen. Om inte annat följer av en internationell överenskommelse som är bindande för , får dock lagföring ske om 1.den tilltalade har frikänts från ansvar på den grunden att gärningen inte utgjorde brott enligt den lag som domstolen tillämpade, 2.verkställighet av den utdömda påföljden inte pågår av någon annan anledning än att påföljden redan har verkställts i sin helhet eller bortfallit enligt den lag som är tillämplig för verkställigheten, 3.lagföringen gäller brott som avses i 1 § eller 3 § 4, såvida inte den tidigare lagföringen har skett på begäran av svensk myndighet eller sedan personen har utlämnats eller överlämnats från för lagföring, 4.den tidigare lagföringen eller domen uppenbart står i strid med svenska allmänna rättsprinciper, eller 5.sådana förhållanden föreligger som enligt 58 kap. 3 § kan föranleda resning till men för den tilltalade. Paragrafen, som ger uttryck för principen ne bis in idem – rätten att inte bli lagförd två gånger för samma sak – reglerar i vilken utsträckning en 2020/21:204 tidigare utländsk dom utgör hinder för lagföring i . finns i avsnitt 5.2.9. Paragrafen motsvarar delvis hittillsvarande 5 a §. Förbudet har fått ett något vidare tillämpningsområde . Ändringarna innebär att en utländsk dom numera som huvudregel ska utgöra hinder för lagföring i . Ändringarna innebär vidare att inte bara nationella utan även internationella domstolsavgöranden utgör hinder för svensk lagföring. I första stycket anges huvudregeln, som innebär att en person inte får lagföras i för en viss gärning om ansvar för gärningen redan har prövats genom dom som har meddelats av annan domstol än svensk domstol och denna dom har fått laga kraft. För att en utländsk dom ska tillerkännas rättskraft krävs att frågan om ansvar för brott prövats genom Med brott avses i det sammanhanget gärning som utgör brott enligt för domstolen tillämplig lag. Har talan endast avsett exempelvis skadestånd eller förverkande (jfr NJA 1995 s. 462) utgör domen inte hinder för en ansvarstalan i . Förbudet gäller lagföring och innebär således också att åtal inte får väckas om det föreligger en lagakraftvunnen Om åtal ändå väcks ska rätten avvisa åtalet. Paragrafens andra stycke innehåller en rad undantag från huvudregeln i Om inte annat följer av en internationell överenskommelse som är bindande för , får lagföring ske i de situationer som räknas upp i stycket. Information om vilka internationella överenskommelser som avses kommer att hållas tillgänglig på webbplats. Av första punkten framgår att hinder mot lagföring i inte föreligger om den tilltalade har frikänts från ansvar på den grunden att gärningen inte utgjorde brott enligt den av domstolen tillämpade lagen. Regeln har betydelse bl.a. i fall då den tidigare domen har meddelats av en internationell domstol som är behörig att döma bara över vissa särskilda Om någon av en sådan domstol frikänns från exempelvis ett åtal för brott mot mänskligheten endast på den grunden att en gärning som faktiskt har begåtts, t.ex. ett mord eller en misshandel, inte har utgjort brott mot mänskligheten, föreligger inget hinder mot att den frikände åtalas och döms i för brott enligt svensk lag som gärningen faktiskt utgjort. Har åtalet däremot ogillats på den grunden att domstolen inte funnit det styrkt att den åtalade har begått den åtalade gärningen, föreligger däremot hinder mot lagföring i . Undantaget i andra punkten motsvarar hittillsvarande 5 a § 3 och 4. ny lagföring i är tillåten om verkställigheten av en i utlandet utdömd påföljd inte pågår, såvida detta inte beror på att påföljden har verkställts i sin helhet eller bortfallit enligt den för verkställigheten Med verkställighet av påföljden avses i detta sammanhang också verkställighet som efter en framställning av domslandet har skett i ett annat land. Intill dess att påföljden blivit helt verkställd eller enligt domslandets lag fallit bort på grund av nåd, amnesti eller preskription, utgör den utländska domen hinder mot lagföring här i bara så länge som påföljden verkställts i normal ordning. upphör därför om den dömde rymmer. Tredje punkten avser brott som har begåtts i eller mot svenskt Hinder mot lagföring i för sådana brott föreligger endast om den tidigare lagföringen i utlandet har skett på begäran av svensk myndighet eller om den tilltalade har utlämnats från för Regeln motsvarar hittillsvarande 5 a § andra stycket. I den nya Prop. 2020/21:204 lydelsen finns emellertid inget generellt undantag från principen om ne bis in idem vid särskilt grova brott (brott enligt 3 § 6 eller 7 i deras hittillsvarande lydelse). Ny lagföring i kan dock, som framgår av det följande, under vissa förutsättningar vara tillåten enligt fjärde punkten. Bl.a. mot bakgrund av den generellt verkande huvudregeln om ne bis in idem som införs i första stycket, införs i fjärde punkten en möjlighet att tillåta ny lagföring i i fall då den tidigare lagföringen eller domen uppenbart står i strid med svenska allmänna rättsprinciper (jfr Romstadgan artikel 20.3). En svensk åklagare, och sedermera domstol, har genom denna bestämmelse möjlighet att bortse från förbudet mot ny lagföring, om den tidigare rättegången exempelvis har genomförts på ett sätt som var ägnat att undandra den tilltalade från straffrättsligt ansvar eller om en utdömd påföljd framstår som orimligt lindrig vid jämförelse med vad som enligt svensk rätt kan följa på det aktuella brottet. Genom uppenbarhetsrekvisitet markeras att principen om ne bis in idem får vika endast om den tidigare rättegången har genomförts på ett sätt som mycket påtagligt avviker från de normer som gäller enligt vår rättsordning eller om en utdömd påföljd så kraftigt avviker från den som skulle kunna följa enligt svensk rätt att den framstår som helt oacceptabel. Så kan exempelvis vara fallet om den tidigare domen avser mord men påföljden – utan att några särskilda förmildrande omständigheter föreligger – stannat vid ett helt kort fängelsestraff eller en icke frihetsberövande påföljd.