prop · H803190 · 2021-04-29 00:00:00 — Transportstyrelsen har därefter fått i uppdrag att utvärdera åldersgränsen och ska redovisa detta uppdrag . I avvaktan på denna redovisning bör det nuvarande ålderskravet gälla för att få behörighet att framföra vattenskoter. För att få förarbevis bör det krävas genomgången utbildning. Vilken utbildning som bör krävas, både när det gäller dess beståndsdelar mer generellt (teori, praktik och eventuell examination) och mer i detalj engagerar många remissinstanser. Någon tydlig linje bland önskemålen finns inte även om de flesta remissinstanser som yttrat sig ändå anser att utbildningen bör innehålla både teori och praktik. En fråga som uppkommer är om den befintliga frivilliga utbildningen för förarintyg för fritidsbåt som administreras och examineras genom tillräcklig och bör ligga till grund för även behörighetskraven för vattenskoter. Flera remissinstanser, däribland , samtliga båtförbund anser att det befintliga förarintyget för fritidsbåt bör vara tillräckligt för att få framföra en vattenskoter, eller att det förarintyget tillsammans med vissa kompletterande moment kan ligga till grund för vattenskoterbehörighet. En vattenskoter framförs ofta på ett annat sätt än en vanlig fritidsbåt, dels eftersom vattenskotern är mycket kraftfull och kan framföras i mycket höga hastigheter, dels eftersom den har ett mindre djupgående än de flesta fritidsbåtar och därför möjliggör åkning i mycket grunda vatten nära land, där både människor och djur också vistas. De tekniska egenskaperna hos en vattenskoter medför också att den möjliggör körning där färdväg och hastighet ändras mycket snabbt. Det är detta som gör att vattenskotern är ett efterfrågat redskap för nöjeskörning. En vattenskoter saknar dessutom ett omslutande skrov eller fribord, vilket gör att föraren och eventuella passagerare är oskyddade. Vattenskoterns särart i förhållande till vanliga fritidsbåtar när det gäller dess konstruktion och användningsområde, gör därför att den kunskap som krävs för att framföra en vattenskoter i många delar skiljer sig åt från den som krävs för att framföra en vanlig fritidsbåt. I vissa avseenden kan det inte uteslutas att kraven på utbildningen kan vara i princip desamma. Det gäller t.ex. sjövägsregler och andra sjörättsliga bestämmelser och grundprinciper, liksom allmänna frågor om miljöhänsyn och allemansrätt. Däremot bör det krävas särskilt inriktad kunskap om t.ex. hänsynstagande till människor och miljö vid körning mycket nära land, och praktisk manöverkunskap. Det måste också säkerställas att den utbildning som bör krävas för att få framföra vattenskoter till sitt innehåll blir densamma över hela landet och att utbildningskraven utformas på ett rättssäkert sätt så att tillsyn av att kraven följs likvärdigt över landet kan göras. En särskild utbildning bör därför tas fram i enlighet med de principer som föreslås i promemorian och den kompletterande promemorian. Målet med utbildningen bör vara att den som framför en vattenskoter ska få tillräcklig kunskap och färdighet för att föra vattenskotern på ett betryggande sätt med hänsyn till sjösäkerheten och miljön. För ett säkert framförande av en vattenskoter krävs såväl teoretiska kunskaper som praktiska kunskaper i manövrering av vattenskotern. Det sistnämnda är särskilt viktigt eftersom vattenskotern kan framföras i mycket höga hastigheter. Utbildningen bör därför som föreslås i den kompletterande promemorian bestå av både teori och praktik, något som de flesta remissinstanser också tillstyrker. Dessa båda beståndsdelar är så viktiga att de bör anges i lagen. Utöver de säkerhetsmässiga aspekterna vid framförandet av vattenskotern är det viktigt att den framförs med hänsyn till miljön och naturen, något som ett stort antal remissinstanser instämmer i. Det bör därför i lagen också anges att utbildningen ska lägga särskild vikt vid säkerhet samt hänsyn till miljö- och naturliv. I dessa begrepp ligger bland annat de hänsyn som efterfrågar, dvs. hänsyn till människor, växt- och djurliv. Någon anledning att i lag ytterligare precisera innehållet i utbildningen som efterfrågar finns dock inte. Målet och innehållet i utbildningen bör regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddela föreskrifter om. Det förefaller dock rimligt, som framför, att kunskap om allemansrätten och vattenskoteråkningens påverkan på särskilt utsatta naturområden ska ingå i utbildningen, liksom kunskap om regleringen kring var en vattenskoter får föras, något som även bl.a. länsstyrelserna 2020/21:190 påpekar. I promemorian föreslås att det är Transportstyrelsen som ska meddela föreskrifterna, något som förefaller lämpligt. Genom att utbildningsinnehållet tas fram av en central förvaltningsmyndighet säkerställs också att utbildningsinnehållet blir detsamma i hela landet, något som efterfrågar. Något särskilt krav på ett visst samrådsförfarande vid framtagandet av föreskrifterna bör inte införas. Frågan huruvida utbildningen bör avslutas med prov är inte helt tydlig i promemorian och tas upp av bland annat , , Borstahusens , , Svenska , och som alla anser att utbildningen ska avslutas med något slags prov. Något slag av kontroll av att eleven har uppnått godkänt resultat bör ske. En sådan kontroll behöver inte nödvändigtvis ske genom en separat extern examination skild från utbildningsmomentet och utförd av någon annan än utbildaren. En sådan ordning med en särskild examination, t.ex. administrerad av flera remissinstanser efterfrågar, skulle bli administrativt omfattande och dyr för såväl förare som myndigheter på ett sätt som inte kan motiveras i detta ärende. En sådan examinationsordning kräver dessutom en reglering av och tillsyn över examinatorerna och skulle göra reformen alltför omfattande i förhållande till behovet. Det är enligt regeringens mening tillräckligt att kontrollen av elevens kunskaper görs inom ramen för utbildningen. En kontroll av att kunskapskraven är uppfyllda kan ske på olika sätt, t.ex. genom att den som utbildar avslutar varje delmoment i utbildningen med kontrollfrågor för att säkerställa att eleven har tillgodogjort sig kunskaperna och därmed kan anses ha genomgått utbildningen. Kontrollen behöver inte nödvändigtvis ske i slutet av utbildningen eller i slutet av varje kursmoment. De praktiska momenten i utbildningen i form av framförande av vattenskotern kan mycket väl kontrolleras genom att eleven fortlöpande kontrolleras av utbildaren. I den föreslagna lagen bör det därför anges att utbildningen ska genomgås med godkänt resultat. I begreppet godkänt resultat ligger ett krav att ett kontrollförfarande ska ingå som gör att elevens prestation bedöms till exempel genom ett prov eller på annat lämpligt sätt. Den myndighet som meddelar föreskrifter om utbildningens mål och innehåll bör också få meddela föreskrifter om vilket kontrollförfarande som är mest lämpligt. Vid meddelandet av föreskrifterna kan därmed frågan huruvida provmomentet bör anpassas efter om föraren normalt kör en så kallad stå- eller sittmaskin analyseras och eventuellt regleras. Remissynpunkterna om att det bör krävas simkunnighet och krav på flytväst för att få behörighet föreslås inte i Transportstyrelsens rapport eller i promemorian. Kraven är dessutom är av sådan karaktär att de inte kan införas utan ytterligare utredning, varför regeringen inte går vidare med dem i detta sammanhang. Bör det krävas allmän lämplighet i övrigt? Utöver krav på och genomgången godkänd utbildning föreslås i promemorian inte några ytterligare krav, i form av t.ex. lämplighetsprövning eller hälsokontroll. i anser att uppvisad omdömeslöshet vid framförande av andra transportmedel än vattenskoter bör få konsekvenser för rätten att framföra en vattenskoter. Borstahusens anser att förarbevis inte ska få utfärdas till den som har begått sådana brott som också kan leda till återkallelse av förarbeviset. Utgångspunkten är att behörighetskraven ska vara enkla och inte innebära alltför ingående åtgärder av den enskilde och administrerande myndigheter. Regeringen delar därför bedömningen att det inte bör göras någon lämplighetsbedömning eller medicinsk prövning innan behörighet erhålls. I det avseendet kan en jämförelse göras med regelverket för snö- och terrängskoter, där något krav på medicinsk eller personlig lämplighetsprövning inte heller uppställs (jfr prop. 2008/09:60 s. 39). Med anledning av önskemål om en standardiserad utformning av utbildningsintygen för att undvika risk för förfalskade kursintyg bör det framhållas att detta regleras i verkställighetsföreskrifter om det skulle anses nödvändigt. Någon skyldighet för utbildaren att spara en kopia av intyget under en viss tidsrymd bör inte införas. I avsnitt 8.1 föreslås en möjlighet för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att ålägga utbildningsanordnare att efter avslutad utbildning rapportera uppgifter om att eleven har fullgjort utbildningen med godkänt resultat till den myndighet som ska föra ett förarbevisregister. I så fall kommer uppgifter om enskilda personers genomgångna utbildning att finnas tillgängliga som det anses nödvändigt med hänsyn till ändamålet med registret. I avsnitt 7.2 föreslås också att det ska utövas tillsyn över utbildningsanordnarna. Dessa åtgärder bör vara tillräckliga för att motverka möjligheterna att förfalska kursintygen. När den föreskrivna utbildningen har genomförts med godkänt resultat bör behörighetskraven vara uppfyllda. Av rättssäkerhetsskäl bör det dock krävas att behörigheten fastställs av en myndighet och bekräftas genom att ett förarbevis utfärdas till innehavaren av behörigheten. Utgångspunkten bör vidare vara att ett förarbevis ska utfärdas efter ansökan och så långt som möjligt utfärdas i elektronisk form. I vissa fall kan det enligt promemorian finnas anledning att möjliggöra ett fysiskt förarbevis, möjligen mot en ytterligare avgift. Den närmare regleringen av utfärdande och utformning av förarbeviset kan regleras i verkställighetsföreskrifter. I promemorian föreslås att Transportstyrelsen ska utfärda förarbevisen. Det saknas anledning att frångå detta förslag. Vilken myndighet som ska ansvara för utfärdandet kan dock regleras i förordning. Det är enligt regeringens mening inte aktuellt att överlåta utfärdandet av förarbevisen till någon enskild, vilket efterfrågas av bl.a. , Svenska och . En ordning där en privat aktör ansvarar för den avgörande delen i myndighetsutövning mot någon enskild är relativt ovanlig i svensk rätt och kräver en djupare analys som inte är aktuell i detta lagstiftningsärende. Förarbeviset bör slutligen gälla tills vidare, dvs. inte ha någon bestämd giltighetstid. En annan ordning skulle innebära ökad administration för både den enskilde och ansvarig myndighet som inte motiverad. 2020/21:190 6.2 Undantag från kravet på förarbevis Regeringens förslag: Kravet på förarbevis ska inte gälla –inom statliga myndigheters verksamhet, –vid utförande av räddningstjänst eller förebyggande verksamhet enligt lagen om skydd mot olyckor och vid träning inför sådan räddningstjänst och förebyggande verksamhet, –i fråga om annan verksamhet som bedrivs för att utföra räddning till sjöss, –den som har fyllt och som deltar i utbildning för vattenskoter, eller –den som tränar för att tävla, tävlar eller deltar i uppvisning med vattenskoter, om ett medlemsförbund i ansvarar för verksamheten och den uteslutande bedrivs inom ett sådant område som är avlyst för det ändamålet enligt sjötrafikförordningen. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. promemorian föreslås inte undantag för räddningstjänst och annan i , i Västra och i tillstyrker förslaget men påpekar att undantaget för verksamhet i områden som avses i sjötra- fikförordningen torde vara avsett att gälla endast sådana områden där det råder en begränsning i fråga om eller ett förbud mot att köra vattenskoter. Havs- och vattenmyndigheten och Svensk Försäkring tycker inte att undantag ska gälla för myndigheters personal. vattenmyndigheten kan den internutbildning för vattenskoterkörning som förekommer hos myndigheter jämställas med den föreslagna utbildningen. efterfrågar undantag för verksamhet. fakultetsnämnden vid menar att undantag för bör gälla vid utförande av sjöräddningsuppdrag. i anser vidare att även andra organisationer med interna utbildningar som ger en tillräcklig kunskap bör undantas från kraven. påpekar att det inom räddningssystemet finns aktörer som använder vattenskotrar och som bör omfattas av undantagen. avstyrker förslaget om att undantag ska gälla vid tävlingar och uppvisningar där har beslutat att området inte får trafikeras av annan trafik under tävlingen eller uppvisningen. anser att undantag från kraven bör gälla all organiserad idrottsverksamhet oavsett om träningen sker inför någon tävling eller inte, oavsett om platsen är avlyst eller inte och oavsett förarens ålder och anser att även deltagare vid kommersiellt organiserad s.k. safariverksamhet bör vara undantagna om färdledaren har minst manöverintyg för högfartsbåt i kombination med kustskepparintyg. Den kompletterande promemorians förslag överensstämmer med , Havs- och vattenmyndigheten, , Myndigheten för samhällsskydd och beredskap, , , Prop. 2020/21:190 Scouterna, , , , , , och tillstyrker eller har inga invändningar mot förslaget. anser att undantaget för annan verksamhet som bedrivs för att utföra sjöräddning bör preciseras så att det endast blir tillämpligt vid organiserad verksamhet och inte beträffande enstaka personer. anser att undantag måste gälla även för egen övningskörning inför det praktiska provet. Skälen för regeringens förslag Vattenskotrar är ett användbart redskap för myndigheter som har uppgifter som behöver utföras till sjöss. och är exempel på sådana myndigheter som använder vattenskotrar i sin verksamhet, men det kan inte uteslutas att det förekommer även i andra myndigheter, exempelvis vissa länsstyrelser. Dessa myndigheter har också ofta egna utbildningar för att säkerställa att förarna har tillräcklig kunskap för att framföra vattenskotern. Tjänstemän som har fått sådan utbildning får därför antas ha tillräcklig kunskap för at framföra en vattenskoter säkert och med hänsyn till miljön. Förslaget i promemorian att undantag från kraven på förarbevis ska gälla i statliga myndigheters verksamhet är därför lämpligt. De flesta remissinstanser har inte heller någon invändning mot detta. Havs- och vattenmyndigheten och Svensk Försäkring anser dock att undantag inte bör gälla för myndigheters personal. Enligt Havs- och vattenmyndigheten kan i stället den internutbildning för vattenskoterkörning som förekommer hos myndigheter jämställas med den föreslagna obligatoriska utbildningen. Detta vore naturligtvis en alternativ lösning som i princip inte innebär någon skillnad för de aktuella myndigheterna och förarna. Ett sådant system innebär dock att det måste utfärdas förarbevis för dessa förare, vilket kräver åtgärder och resurser av den utfärdande myndigheten. Ett undantag för användning som sker inom ramen för myndigheters verksamhet bör därför införas. Det får förutsättas att verksamhet i statlig regi sker på ett ansvarfullt sätt och att de myndigheter som kräver att personalen framför en vattenskoter också ser till att personalen får relevant utbildning för det. Inget hindrar till exempel att myndigheterna utnyttjar den utbildningsverksamhet för vattenskoter som kommer att behöva byggas upp enligt förslaget i denna proposition. Undantaget bör alltså gälla enbart så länge som personen agerar i myndighetens verksamhet. Om en sådan person önskar framföra en vattenskoter på sin fritid, krävs det alltså att han eller hon har förarbevis. Vattenskotrar används även inom räddningstjänsten, bland annat vid sjöräddning. Om sådan användning sker inom myndigheters verksamhet, gäller som föreslagits tidigare i detta avsnitt undantag från kravet på förarbevis. Enligt lagen (2003:778) om skydd mot olyckor finns dock möjlighet och i vissa fall även skyldighet för andra aktörer, t.ex. organisationer och fysiska personer, att bistå i en räddningsinsats. Undantag från krav på förarbevis bör gälla i en räddningsinsats som utförs enligt den lagen, oavsett vem som framför vattenskotern. Ett sådant undantag efterfrågas också av många remissinstanser. Lagen om skydd mot olyckor omfattar vidare även s.k. förebyggande verksamhet. I sådan förebyggande verksamhet kan det förekomma att vattenskotrar används. Även sådan verksamhet bör vara undantagen. Slutligen kan det inte uteslutas att räddningspersonal behöver öva i att framföra vattenskoter, utan att det sker inom ramen för räddningstjänst eller förebyggande verksamhet som dessa anges i lagen om skydd mot olyckor. Även sådan träning bör omfattas av undantag. På samma sätt som när det gäller det föreslagna undantaget för myndigheters verksamhet får det förutsättas att räddningstjänstens aktörer på lämpligt sätt förser vattenskoterförarna med lämplig utbildning för framförandet av vattenskotern. Enligt förordningen (2003:789) om skydd mot olyckor ansvarar för sjö- och flygräddningstjänst enligt lagen om skydd mot olyckor. utför sjöräddning enligt avtal med . verksamhet omfattas därför i stora delar av det föreslagna undantaget för räddningstjänst m.m. En situation som i ett inledande skede inte utgör en nödsituation och som kräver åtgärder enligt räddningstjänstlagen kan dock snabbt övergå till en sådan, till exempel om vädret växlar. Även åtgärder som vidtas för att förhindra en nödsituation bör därför omfattas av undantag från krav på förarbevis. Annars skulle undantaget för den rena räddningssituationen i praktiken bli meningslöst, eftersom det är samma personer som normalt utför både förhindrande och räddande verksamhet. Även ren patrullering och träning som sker organiserat i en verksamhet för att utföra räddning till sjöss bör omfattas av samma skäl, i enlighet med vad som föreslås i den kompletterande promemorian. efterfrågar en precisering av vad som avses med sådan organiserad verksamhet. Det är dock enligt regeringens mening inte möjligt att närmare ange vad som ska krävas för att verksamheten ska anses vara organiserad. Avsikten är att möjliggöra att hela verksamheten i t.ex. undantas från krav på förarbevis. Det bör vara tillräckligt med ett krav att verksamheten ska bedrivas för att utföra räddning till sjöss. I detta ligger då att den som vill åberopa undantaget också måste kunna visa att det bedrivs en verksamhet och att syftet med den är sjöräddning. Detta bör utesluta att helt privata personer utan anknytning till någon organiserad verksamhet omfattas. Vidare bör på samma sätt som i myndigheters verksamhet undantaget gälla endast när föraren agerar i själva verksamheten, dvs. en förare som är undantagen krav på förarbevis när han eller hon agerar inom ramen för sjöräddningsverksamhet måste ha förarbevis vid framförande av vattenskoter . Deltagande i praktiska moment inom ramen för godkänd utbildning Utbildningen för att få behörighet ska innehålla praktiska moment där eleven t.ex. ska öva på att hantera och manövrera en vattenskoter. Sådan utbildning kommer av naturliga skäl att äga rum innan eleven har fått Något krav på behörighet bör därför inte gälla vid sådan utbildning. Med anledning av att efterfrågar undantag för att möjliggöra egen övningskörning inför prov utgår regeringen från att det praktiska momentet i utbildningen utformas på ett sådant sätt att det inte krävs någon ytterligare övningskörning på egen hand för att kunna bli godkänd. Något undantag för egen övningskörning inför ett praktiskt prov behövs därför inte. Tränings-, tävlings- och uppvisningsverksamhet Tävlingsverksamhet för vattenskotrar i bedrivs genom . För att delta i en tävling krävs att deltagaren har en officiell tävlingslicens. För att få sådan licens krävs att föraren genomgått viss utbildning. Inom tävlingsverksamheten förekommer i huvudsak två olika tävlingsformer, offshoretävling och rundbana. En offshoretävling innebär att deltagarna ska ta sig från en plats till en annan . Offshoretävlingar sker i huvudsak utan att något särskilt område har avlysts och deltagarna kan av den anledningen möta annan icke tävlande fartygstrafik. Det ställs därför krav på att deltagaren följer de sjötrafikregler som gäller. Den andra tävlingsformen, s.k. rundbana, sker inom ett begränsat område på en iordningställd bana. Tävlingen sker inom ett av avlyst område. I beslut om avlysning av ett visst område ingår en bedömning av om vattenskotern kommer att framföras inom ett område där annan sjötrafik förekommer eller inte. Vidare tar vid sitt beslutsfattande hänsyn till t.ex. miljön i närområdet. Av den anledningen behövs inte samma kunskap hos föraren i fråga om t.ex. väjningsplikt. I promemorian föreslås att vid de tävlingar som sker i ett område där det råder begränsningar för allmänheten att t.ex. framföra en vattenskoter ska något krav på behörighet inte gälla, medan behörighetskraven ska gälla vid offshoretävlingar. Även träning inför sådana träningar och uppvisningar som sker inom sådana avlysta områden föreslås undantas enligt promemorian. anser att undantaget bör gälla för all organiserad idrottsverksamhet oavsett om träningen sker inför någon tävling eller inte, oavsett om platsen är avlyst eller inte och oavsett förarens ålder och nationalitet. Enligt förbundet innebär undantaget för stort fokus på tävlingsverksamheten, för folkhälsans skull behöver motionärerna värnas mer. Det är vidare enligt förbundet svårt att få länsstyrelserna att avlysa områden för träning och tävling i den omfattning som behövs för förbundets verksamhet. är det enligt förbundet endast mästerskapstävlingar för vattenskoter som körs på avlyst vatten. Träningar körs på en av upplåten plats men utan att den är avlyst enligt bestämmelserna i sjötrafikförordningen. Om undantaget endast gäller på formellt avlyst vatten, blir enligt förbundet följderna förödande för verksamheten. Regeringen har förståelse för att förslaget kan påverka den verksamhet som bedrivs inom ramen för förbundet. De sjösäkerhets- och miljöskäl som ligger till grund för förslaget till införande av behörighetskrav är dock enligt regeringens mening så starka att ett sådant brett undantag som förbundet efterfrågar inte kan motiveras. Träning och tävling sker enligt vad som har framkommit ofta i hög fart i vattenområden som är öppna för 2020/21:190 trafik för andra trafikanter. Det innebär risker för både förarna och omgivningen. Om inte länsstyrelserna anser att det finns skäl att avlysa områdena enligt sjötrafikförordningen, kan verksamheten normalt inte heller anses vara av sådan karaktär att den motiverar ett undantag från kraven på behörighet. Det kan dessutom antas att en person som är intresserad av att delta i träning och tävling med vattenskoter har tillgång till en vattenskoter som kan användas även utanför träning och tävling. Personen behöver därför ändå se till att uppfylla behörighetskraven om vattenskotern ska framföras utan att det är fråga om tävling eller träning. Regeringen anser därför att undantaget för tävlings- och träningsverksamhet i promemorian är väl avvägt. Någon anledning att göra ytterligare undantag för barn eller utländska förare finns inte heller. Undantaget bör dock, som flera remissinstanser också påpekar, formuleras så att det gäller i sådana områden som enligt 2 kap. 2 § sjötrafikförordningen är avlysta för båttävling med vattenskoter, dvs. där det råder förbud för allmänheten att framföra vattenskoter. Bestämmelsen i sjötrafikförordningen innehåller även möjligheter att begränsa användningen av vattenområden genom förbud mot ankring eller fartbegränsning. Det är inte avsikten att sådana typer av begränsningar av användningen ska utgöra grund för undantag.