prop · H90317 · 2021-09-23 00:00:00 — förslag överensstämmer inte med regeringens när det gäller föreslaget ikraftträdandedatum. Utredningen lämnar inte något förslag avseende retroaktiv tillämpning av förslaget om avskaffad preskription. Remissinstanserna: Det är enbart som kommenterar behovet av övergångsbestämmelser. Enligt tingsrätten kommer en frånvaro av särskilda övergångsbestämmelser medföra att den föreslagna förändringen av bestämmelserna om straffskärpning vid återfall i allvarlig brottslighet i 26 kap. 3 § kan tillämpas även i de fall den återfallsgrundande brottsligheten har begåtts före ändringen. Enligt tingsrätten är en sådan retroaktivt skärpande effekt olämplig. Tingsrätten efterlyser också ett klargörande i frågan om de föreslagna förändringarna om preskription ska tillämpas retroaktivt. Förslaget i utkastet till lagrådsremiss överensstämmer med regeringens förutom när det gäller föreslaget datum för ikraftträdande. Remissinstanserna: anser att det inte finns tillräckligt starka skäl att ge bestämmelsen om avskaffad preskription retroaktiv effekt och avstyrker därför förslaget. Övriga remissinstanser yttrar sig inte över förslaget. Skälen för regeringens förslag: Lagändringarna bör träda i kraft . Regeringen har i prop. 2020/21:204 föreslagit ändringar i 35 kap. 2 § (se avsnitt 6). Den där föreslagna ändringen föreslås träda i kraft . De nu föreslagna ändringarna föreslås därför av författningstekniska skäl träda i kraft . Förslagen om slopad ungdomsreduktion, inga särskilda straffmaximum och ingen särbehandling vid påföljdsvalet (se avsnitt 5) innebär att skärpta påföljder kan dömas ut. Av 2 kap. 10 § regeringsformen följer bl.a. att svårare brottspåföljd inte får åläggas för en gärning än den som var föreskriven när gärningen begicks. En motsvarande bestämmelse finns i artikel 7 i den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (). Vidare gäller enligt 5 § andra stycket lagen (1964:163) om införande av , kallad promulgationslagen, att straff ska bestämmas efter den lag som gällde när gärningen företogs men att, om en annan lag gäller när dom meddelas, den lagen ska tillämpas om den leder till frihet från straff eller till lindrigare straff. Förslagen i avsnitt 5 som innebär att reaktionen på brottet blir strängare får tillämpas endast på gärningar som har begåtts efter ikraftträdandet. Några övergångsbestämmelser beträffande dessa ändringar behövs därför inte. Avsaknaden av sådana bestämmelser innebär inte att förslaget om förhöjd straffskala vid återfall i allvarlig brottslighet, som framför, får en retroaktiv verkan till den tilltalades nackdel. I avsnitt 6 föreslås att brott som enligt 35 kap. 2 § undantas från preskription ska preskriberas endast om brottet har begåtts av någon innan han eller hon fyllt . Enligt den nuvarande ordningen preskriberas sådana brott om de har begåtts av någon innan eller hon fyllt . Av 12 § promulgationslagen följer att ändrade regler om preskription inte ska tillämpas på brott som begåtts innan de nya reglerna trädde i kraft. Bestämmelsen i 12 § kan dock frångås genom lag. Det är således enligt gällande rätt möjligt att besluta att nya bestämmelser om preskription även ska gälla för redan begångna men inte preskriberade brott. Utredningen har inte analyserat frågan särskilt. I utkastet föreslås att bestämmelsen om avskaffad preskription i den nya lydelsen även ska tillämpas på brott som vid lagens ikraftträdande ännu inte har preskriberats. Regeringen gör följande överväganden. När preskription avskaffades för bl.a. mord och senare för våldtäkts- och könsstympningsbrott mot barn infördes särskilda övergångsbestämmelser som innebar att ändringarna gavs retroaktiv verkan. I samband därmed uttalades dock att möjligheten att göra avsteg från huvudregeln i 12 § promulgationslagen bör tillämpas med återhållsamhet och att det för att frångå den bör finnas goda skäl (se prop. 2009/10:50 s. 31 och prop. 2019/20:69 Barnpornografibrottet och preskription av brott mot barn s. 43 och 44). Preskriptionsbestämmelser har tidigare getts retroaktiv verkan även när det gäller förlängning av preskriptionstiden vid vissa brott som begås mot barn (se prop. 1994/95:2 Ökat skydd för barn – Ytterligare åtgärder mot sexuella övergrepp, m.m., prop. 2004/05:45 En ny sexualbrottslagstiftning, prop. 2009/10:70 Barnpornografibrottet, prop. 2012/13:111 En skärpt sexualbrottslagstiftning och prop. 2012/13:194 Stärkt skydd för barn mot sexuella övergrepp). I enlighet med vad som uttalats i tidigare lagstiftningsärenden bör det finnas goda skäl för att frångå huvudregeln i 12 § promulgationslagen. Regleringen i 35 kap. 2 § första stycket avser brott för vilka 2021/22:17 det finns starka allmänna respektive enskilda intressen av att lagföring kan ske, vilket talar för att de föreslagna ändringarna bör gälla även för redan begångna brott. Lagrådet anför att det endast med viss tvekan anser sig kunna acceptera den i lagrådsremissen föreslagna bestämmelsen om retroaktiv verkan i fråga om slopad särbehandling i preskriptionsavseende, och framhåller att förändringen gäller brott begångna av unga personer där viktningen av de motstående intressena inte nödvändigtvis är densamma som när den nu gällande regleringen i 35 kap. 2 § infördes. Enligt regeringen måste det i sammanhanget emellertid tillmätas betydelse att det till skillnad från när regleringen infördes nu inte är fråga om att undanta en ny brottstyp från preskription. Att unga myndiga lagöverträdare beträffande allvarlig brottslighet behandlas på samma sätt som andra myndiga lagöverträdare i retroaktivitetshänseende ligger också i linje med de förslag som lämnas om slopad straffrättslig särbehandling för den åldersgruppen. Som påpekas i lagrådsremissen är det dessutom, för att undvika tillämpningsproblem, lämpligt att ordningen i fråga om retroaktivitet är densamma som vid tidigare gjorda ändringar avseende preskription (jfr prop. 2019/20:69 s. 44). Regeringen anser därför, till skillnad från , sammantaget att det, vid den avvägning som måste göras mellan intresset av förutsebarhet i straffrättskipningen och behovet av retroaktiv tillämpning av de föreslagna ändrade preskriptionsbestämmelserna, inte finns skäl att i detta fall avvika från de bedömningar som gjorts tidigare. Det bör alltså föreslås en särskild övergångsbestämmelse av innebörden att preskription avskaffas även för brott som har begåtts före ikraftträdandet, förutsatt att brottet inte preskriberats enligt äldre bestämmelser. Beträffande det förslag som lämnas om att det inte ska ställas särskilda krav på inhämtade av yttrande från kunna döma lagöverträdare under till fängelse (se avsnitt 7) är utgångspunkten när det gäller processrättslig lagstiftning att nya regler blir tillämpliga genast efter ikraftträdandet. Det finns därför inte något behov av övergångsbestämmelser. Regeringens bedömning: Kostnaden för Kriminalvårdens genomförande av förslagen uppgår till . I budgetpropositionen tillsköts medel till Kriminalvårdens anslag, för att täcka merkostnaderna. För rättsväsendets myndigheter i övrigt och för kommunerna innebär förslagen inte några ökade kostnader. överens med regeringens. I utredningen beräknas att Kriminalvården kommer att behöva tillföras för genomförande av utredningens förslag. Remissinstanserna: Kriminalvården bedömer att förslagen – utöver de ökade kostnaderna för anstalt- och häktesverksamhet samt frivård som redovisas i utredningen – även kommer att medföra kostnadsökningar för myndighetens transportverksamhet med . Myndigheten betonar också de praktiska problem som kan uppstå på grund av en hög beläggningsgrad på anstalt och häkten samt att det finns för få särskilda ungdomsplatser på anstalt. Dessa brister kan enligt myndigheten förmodligen bara lösas genom nyproduktion. Även Statskontoret lyfter fram Kriminalvårdens bristande platskapacitet och att en utökning av antalet platser tar mycket . påpekar att ett ökat antal häktade mål kan medföra påtagliga konsekvenser för sådana domstolar, likt tingsrätten, där det inte är ovanligt med mål med ungdomar som är misstänkta för allvarlig brottslighet. , som delar den uppfattningen, anför att förutom en ökad arbetsbelastning och ökade kostnader för domstolarna innebär fler häktnings- och omhäktningsförhandlingar och fler överklaganden i häktningsfrågor dessutom att det allmännas kostnader för försvarare och tolkar kan antas öka. Vidare anser myndigheten att det saknas en utförlig analys i betänkandet av hur stor påverkan utredningens förslag kan komma att ha på domstolarnas organisation och ekonomi. framför att förslaget kommer att kräva mer resurser hos myndigheten på flera olika områden till följd av bl.a. en ökad mängd frihetsberövanden, mer aktiv förundersökningsledning samt ett ökat antal huvudförhandlingar och överklaganden och att det krävs en fördjupad analys innan beslut om att genomföra reformen fattas. kommun pekar på att de ekonomiska konsekvenserna för kommunerna av utredningens förslag behöver analyseras. Bedömningen i utkastet till lagrådsremiss stämmer överens med regeringens. Remissinstanserna: Kriminalvården beräknar att kostnaden för myndigheten med anledning av de förslag som lämnas i utkastet kommer uppgå till ca . Myndigheten hänvisar särskilt till att förslagen kommer att leda till att fler unga myndiga lagöverträdare kommer att dömas till fängelse och att det kan tillkomma ytterligare kostnader för ett ökat användande av icke frihetsberövande påföljder, frihetsberövanden i avvaktan på rättegång samt för transporter av frihetsberövade. ombudsmän och lyfter fram de praktiska problem som kan uppstå på grund av Kriminalvårdens bristande platskapacitet och att den bristen medför en risk för negativa konsekvenser för unga lagöverträdare vid verkställigheten av fängelsestraff och för det återfallsförebyggande arbetet. Linnéuniversitetet bedömer att Kriminalvården kommer att behöva ta fram särskilda ungdomsplatser för att inte de negativa rehabiliteringseffekterna av reformen ska bli än mer påtagliga och anför att detta borde innebära ytterligare kostnadsökningar. , Attunda tingsrätt och gör bedömningen att förslaget kommer att innebära ett ökat antal häktade och därmed ökade kostnader för domstolarna. Även Hovrätten för Nedre framför att kostnaderna för domstolarna underskattats och att förslagen i utkastet kommer att leda till längre förhandlingar och att fler domar överklagas till högre instans. Liknande synpunkter framförs av . Av i princip samma skäl anser att förslaget kommer att leda till ökade kostnader för åklagarväsendet. Myndigheten tillägger att ett ökat antal frihetsberövade personer kommer att ställa krav på en mer aktiv förundersökningsledning och närvaro vid fler häktningsförhandlingar. Skälen för regeringens bedömning Kostnader för statliga myndigheter och kommunerna Förslaget om förändringar i den straffrättsliga särbehandlingen av lagöverträdare i åldersgruppen 18–kommer att innebära längre strafftider och att fler lagöverträdare i den åldern kommer att dömas till fängelse. Framför allt kommer de förlängda strafftiderna att medföra ökade kostnader för Kriminalvården. Utredningen beräknar Kriminalvårdens ökade kostnader för förslagen avseende lagöverträdare i åldern 18–till . Beräkningen bygger på utredningens förslag att ungdomsreduktionen ska slopas vid straffmätningen för samtliga brott som begås av lagöverträdare i den åldersgruppen. I propositionen lämnas ett mer begränsat förslag som innebär att ungdomsreduktionen ska tas bort vid straffmätningen dels för brott för vilka det inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse , dels för brott vars straffvärde i ett enskilt fall uppgår till en sådan nivå (se avsnitt 5.1). Ett på så sätt avgränsat alternativ innebär att strafftiderna endast kommer att öka beträffande allvarlig brottslighet och att inte lika många unga myndiga kommer att dömas till fängelse som med utredningens förslag. När det gäller mindre allvarlig brottslighet kan, till skillnad från vad Kriminalvården antar, förändringarna i påföljdsbestämningen för unga myndiga lagöverträdare överlag antas bli betydligt mindre. Detta gäller särskilt mot bakgrund av den bibehållna ungdomsreduktionen vid sådan brottslighet och möjligheterna att välja en annan påföljd än fängelse vid artbrottslighet eller återfall i brott (jfr avsnitt 5.3). Enligt regeringen kan några nämnvärt utökade kostnader för ett ökat användande av fängelse vid mindre allvarlig brottslighet inte förutses. Detsamma gäller icke frihetsberövande påföljder. Mot denna bakgrund kan det antas att kostnaderna för Kriminalvården kommer att bli väsentligt lägre än vad utredningen beräknat. Med utgångspunkt i tillgänglig lagföringsstatistik och en beräknad framtida dygnskostnad för en plats i anstalt kan kostnaderna för Kriminalvården uppskattas till . Anslag i den storleksordningen bör också kunna täcka eventuella kostnadsökningar för myndighetens transportverksamhet. Det har i budgetpropositionen tillskjutits medel för att täcka kostnaderna för genomförande av förslagen och för att kunna tillskapa fler tillfälliga och permanenta platser på häkten och anstalter (prop. 2020/21:1 utg.omr. 4 avsnitt 2.10.6, bet. 2020/21:JuU1, rskr. 2020/21:124). Det finns emellertid skäl att noga följa utvecklingen. Någon nämnvärd ökning av tvångsmedel i form av anhållande och häktning kan inte förutses med anledning av de förslag som lämnas. Vid förundersökningar om sådan allvarlig brottslighet som omfattas av förslagen avseende slopad särbehandling vid straffmätningen torde de åtgärderna förekomma i hög utsträckning även med den nuvarande ordningen. Detsamma kan antas gälla antalet domar rörande allvarlig brottslighet som överklagas till högre instans. Förslagen kan inte heller i övrigt antas leda till mer än marginella kostnadskonsekvenser för , åklagarväsendet och Domstolar eller staten i Eventuella kostnadskonsekvenser bedöms därför rymmas inom Prop. 2021/22:17 befintliga anslag, även om det finns skäl att följa utvecklingen. När det gäller frågan om kostnadsökningar för kommunerna överväger utredningen detta främst med anledning av utredningens förslag till förändringar i påföljdssystemet för brott som begås av lagöverträdare i åldern 15–. Några sådana förslag lämnas emellertid inte (se avsnitt De förslag som lämnas avseende unga myndiga lagöverträdare antas inte leda till några kostnadsökningar för kommunerna. Tvärtom kan kostnaderna för kommunerna antas minska något som en konsekvens av förslaget att de särskilda ungdomspåföljderna ska vara förbehållna personer som inte fyllt vid tiden för brottet (se avsnitt 5.3). När det gäller jämställdhet mellan män och kvinnor är de förslag som lämnas könsneutrala. Även med bestämmelser som gäller lika för alla kan emellertid olika grupper påverkas av dem i olika utsträckning. Enligt den redovisade statistiken lagförs fler unga män än unga kvinnor för brott (se avsnitt 4.4.1). Detta innebär att fler män än kvinnor kommer att beröras av de nya reglerna. I den mån kvinnor drabbas av brott bedöms förslaget kunna bidra till det jämställdhetspolitiska delmålet om att mäns våld mot kvinnor ska upphöra, som har ett särskilt fokus på kopplingen mellan maskulinitet och våld och även inkluderar våld i unga relationer. Reformen bör följas upp Den reform som föreslås innebär att myndiga lagöverträdare i åldern 18–i flera avseenden behandlas som andra myndiga lagöverträdare vid påföljdsbestämningen. Utformningen av en sådan reglering rymmer frågor om avvägningar mellan olika befogade intressen. Utgångspunkten vid påföljdsbestämningen, att ett brotts straff ska stå i proportion till dess allvar (proportionalitetsprincipen), vägs mot intresset av straffrättslig särbehandling för unga lagöverträdare. Synen på brott och adekvata reaktioner på brott förändras och utvecklas över tiden och det är viktigt att lagstiftningen återspeglar de värderingar som finns i samhället. Det finns också skäl att fortlöpande följa utvecklingen på området för att vara uppmärksam på om tillämpningen av lagstiftningen står i överensstämmelse med dess syfte. Vidare kan det finnas anledning att utvärdera om lagstiftningen är lämpligt avgränsad i fråga om den brottslighet som omfattas av förslaget om slopad särbehandling vid straffmätningen för unga myndiga lagöverträdare liksom om förslagen om förändring av särbehandlingen av unga myndiga lagöverträdare påverkar påföljdspraxis för lagöverträdare i åldersgruppen 15–. Regeringen kommer därför att ge Brå i uppdrag att följa upp tillämpningen av de lagändringar som föreslås och hur praxis utvecklas i dessa hänseenden. 10.1Förslaget till lag om ändring i 3 § Har någon dömts till fängelse i lägst och begår han eller hon, sedan domen har fått laga kraft, brott som är belagt med fängelse , får för återfallet dömas till fängelse som med överstiger det högsta straff som kan följa på brottet eller, om det är fråga om flera brott, det högsta straff som med tillämpning av 2 § kan följa på brotten. Straffet får dock inte överstiga . Brott som någon har begått innan han eller hon fyllt får inte läggas till grund för en sådan förhöjning som anges i första stycket. En utländsk dom får tillmätas samma verkan som en svensk. Paragrafen innehåller bestämmelser om förhöjt straffmaximum vid återfall i allvarlig brottslighet. Övervägandena finns i avsnitt 5.2. I andra stycket ändras den relevanta åldersgränsen på så sätt att brott som har begåtts av någon efter det att han eller hon fyllt får läggas till grund för en sådan förhöjning av straffskalan som anges i paragrafens första stycke. fick endast brott som begåtts efter det att den tilltalade fyllt beaktas. Övriga ändringar är språkliga. 7 § Har någon begått brott innan han eller hon fyllt tjugoett år, ska hans eller hennes ungdom beaktas särskilt vid straffmätningen. Rätten får då döma till lindrigare straff än vad som är föreskrivet för brottet. För brott som någon har begått innan han eller hon fyllt får det inte dömas till svårare straff än fängelse . Om fängelse och på livstid är föreskrivet för brottet eller om det följer av 26 kap. 2 §, får det dock dömas till fängelse i högst . Första stycket gäller inte för brott som någon har begått efter det att han eller hon fyllt , om 1.det för brottet inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse , 2.det är fråga om försök, förberedelse eller stämpling till eller underlåtenhet att avslöja eller förhindra sådant brott som avses i 1, eller 3.brottets straffvärde uppgår till fängelse . Paragrafen innehåller bestämmelser om straffmätning för brott som har begåtts av unga lagöverträdare, den s.k. ungdomsreduktionen. Vidare innehåller paragrafen bestämmelser om svåraste straff för brott som har begåtts av unga lagöverträdare. Övervägandena finns i avsnitt 5.1 och 5.2. Ändringen i andra stycket innebär att bestämmelserna om svåraste straff endast ska gälla för brott som någon har begått innan han eller hon fyllt , i stället för som tidigare . Sådana lagöverträdare får alltså inte dömas till svårare straff än fängelse . Om fängelse eller på livstid är föreskrivet för brottet eller om det följer av bestämmelserna om en förhöjd straffskala vid flerfaldig brottslighet får det dock dömas till fängelse i högst . Det nya tredje stycket, som utformas efter synpunkter från Lagrådet, innebär för det första att den tilltalades ungdom inte ska beaktas särskilt vid straffmätningen i fråga om brott som har begåtts av någon efter det att Prop. 2021/22:17 han eller hon fyllt om det för brottet inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse (första punkten), eller i fråga om försök, förberedelse eller stämpling enligt 23 kap. 1 och 2 §§ till brott med ett sådant lägsta straff samt vid underlåtenhet att avslöja eller förhindra sådan brottslighet enligt 23 kap. 6 § (andra punkten). I de fallen ska straffmätningen ske utan någon ungdomsreduktion, dvs. på samma sätt som för andra myndiga lagöverträdare. Vid gradindelade brott är varje grad av brottet en egen brottstyp. Frågan om ungdomsreduktionen ska tillämpas eller inte får således avgöras utifrån det minimistraff som är föreskrivet för respektive svårhetsgrad, t.ex. för mindre grova fall. Bestämmelsen i 23 kap. 4 § om anstiftan och medhjälp (medverkan) är generellt tillämplig på brottsbalksbrott och specialstraffrättsliga brott som har fängelse i straffskalan. Ungdomsreduktionen enligt första stycket ska därmed inte heller tillämpas vid medverkan till ett brott som omfattas av första eller andra punkten. Ungdomsreduktionen ska vidare inte tillämpas i fråga om brott vars straffvärde enligt 29 kap. 1–3 §§ uppgår till fängelse (tredje punkten). Den s.k. straffvärdeventilen i tredje punkten är tillämplig även på osjälvständiga brottsformer inklusive brott som begås genom anstiftan eller medhjälp. Straffvärdeventilen är alltså även tillämplig på medverkan till t.ex. ett försöksbrott. Däremot är ventilen inte tillämplig vid straffmätningen av flerfaldig brottslighet där brottslighetens samlade straffvärde uppgår till fängelse , trots att inget enskilt brott bedöms ha ett straffvärde som uppgår till fängelse . Vid straffmätningen av flerfaldig brottslighet kan alltså uppstå situationer där ungdomsreduktionen är tillämplig för vissa brott men inte för andra. Vidare innebär tredje stycket att rätten vid sådan brottslighet som där avses inte får döma till lindrigare straff än vad som är föreskrivet för brottet med stöd av bestämmelsen i paragrafens första stycke andra meningen. Förändringen i andra stycket och införandet av det nya tredje stycket är inte avsedda att påverka bestämmelserna i första stycket om att, eller hur, den tilltalades ungdom ska beaktas vid straffmätningen för annan brottslighet än den som avses i tredje stycket. Det gäller oavsett att förslagen innebär att vissa tröskeleffekter kan uppstå i förhållande till dem som inte omfattas av slopandet av ungdomsreduktionen. Övriga ändringar är språkliga. 5 § För brott som någon har begått innan han eller hon fyllt får rätten döma till fängelse endast om det finns synnerliga skäl. Att rätten då i första hand ska bestämma påföljden till sluten ungdomsvård i stället för fängelse framgår av 32 kap. 5 §. Paragrafen innehåller bestämmelser om val av påföljd för unga lagöverträdare. Övervägandena finns i avsnitt 5.3. Paragrafen ändras på så sätt att andra stycket tas bort. Det innebär att det inte längre krävs särskilda skäl för att döma till fängelse för brott som någon har begått efter det att han eller hon fyllt 18 men innan han eller hon fyllt . Påföljdsvalet för den åldersgruppen ska alltså ske enligt samma regelverk som för andra myndiga lagöverträdare, men med fortsatt 2021/22:17 beaktande av den tilltalades ungdom vid straffmätningen för mindre allvarlig brottslighet enligt 29 kap. 7 § första stycket, dvs. för brott som har minimistraff eller mer eller för brott vars straffvärde inte uppgår till fängelse . Övriga ändringar är språkliga. 1 § Den som har begått brott innan han eller hon fyllt får dömas till ungdomsvård om han eller hon har ett särskilt behov av vård eller annan åtgärd enligt socialtjänstlagen (2001:453) eller lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga och sådan vård eller åtgärd kan beredas den unge. Vården och åtgärderna ska syfta till att motverka att den unge utvecklas ogynnsamt. Även den som har begått brott efter det att han eller hon fyllt får dömas till ungdomsvård om det finns särskilda skäl för det. Den som har fyllt tjugoett år får inte dömas till ungdomsvård. Ungdomsvård får dömas ut endast om planerade åtgärder, i förekommande fall i förening med ungdomstjänst eller böter, kan anses tillräckligt ingripande med hänsyn till brottslighetens straffvärde och art samt den unges tidigare brottslighet. Om åtgärderna ska vidtas med stöd av socialtjänstlagen, ska rätten besluta en föreskrift om att den unge ska följa det ungdomskontrakt som upprättats av socialnämnden. Innehållet i kontraktet ska framgå av domen.