prop · H803139 · 2021-03-23 00:00:00 — I en sådan situation måste givetvis regelverk kring otillbörliga gåvor till uppdragstagare och mutbrott särskilt beaktas. Utredningen har härutöver föreslagit att styvföräldrar och styvbarn, fosterföräldrar och fosterbarn, liksom familjehemsföräldrar och familjehemsbarn som har haft en relation som varit mycket nära och har varat bör kunna anses vara närstående utan att det har funnits ett beroendeförhållande mellan dem. Detta gäller mot bakgrund av att det finns en större rörlighet mellan olika familjebildningar än . Det innebär t.ex. att barn i större utsträckning än tidigare får styvföräldrar. Kammarkollegiet påtalar svårigheten att på objektiva grunder bedöma graden av närhet i en relation mellan styvföräldrar och styvbarn och anser 2020/21:139 att regleringen framstår som olämplig. Regeringen delar Kammarkollegiets bedömning att det inte bör tillämpas särskilda bedömningsgrunder för relationen mellan styv-, foster- eller familjehemsföräldrar och barn. Även för en sökande som stått i sådan relation till arvlåtaren bör det krävas att det funnits ett närmare beroendeförhållande mellan arvlåtaren och sökanden för att sökanden ska anses vara närstående. Regeringen anser vidare att någon ytterligare precisering av vilka kategorier av personer runt arvlåtaren som kan anses vara närstående inte bör göras. En sådan uppräkning skulle kunna uppfattas som uttömmande, men också som ett utpekande av vilka som skulle kunna ha ett rättmätigt intresse av kvarlåtenskapen trots avsaknad av arvsrätt. Som beskrivits ovan är syftet med bestämmelsen att vara en ventil i ömmande fall där omständigheter i det enskilda fallet gör det rimligt att Allmänna arvsfonden avstår hela eller delar av arvet. Som behandlats ovan är avsikten att möjligheten, liksom , ska tillämpas i situationer där det inte finns några, eller tillräckliga, omständigheter som tyder på att det är förenligt med arvlåtarens yttersta vilja att avstå arvet till sökanden men där det ändå är motiverat att så sker. Avsikten med den ändrade bestämmelsen är att tydliggöra att arvsavstående ska kunna göras till närstående som i allmänhetens uppfattning, utifrån de värderingar och normer som gäller i samhället, är att anse som närstående. efterfrågar kontrollåtgärder i syfte att tillse att Kammarkollegiets agerande är befogat och väl motiverat i enskilda fall. Eftersom beslut om arvsavstående är av diskretionär natur och den som önskar ta del av en avliden persons kvarlåtenskap inte har någon lagstadgad rätt till arv föreslår inga ökade möjligheter till överprövning av besluten, men lyfter fram möjligheten att ålägga Kammarkollegiet att tydligt redogöra för sina beslut i den årliga redovisning som lämnas till regeringen. Regeringen avser inte att i detta lagstiftningsärende behandla frågan om kontroll av Kammarkollegiets beslut i relation till bestämmelserna om arvsavstående. efterfrågar även en analys av behovet av lagändringar i fråga om Kammarkollegiets hantering av ärenden där en arvlåtare utan arvsberättigade släktingar förordnat om testamente till förmån för någon annan än Allmänna arvsfonden. Det ingick dock inte i utredningens uppdrag att analysera och lämna lagförslag avseende hantering av ärenden där en arvlåtare utan arvsberättigade släktingar förordnat om testamente till förmån för annan än Allmänna arvsfonden. Bestämmelserna om testamenten bör därför föras över oförändrade i sak till den nya lagen om Allmänna arvsfonden. 10.1.4Vid skälighetsbedömningen bör beroendeförhållandet och behov särskilt beaktas Regeringens förslag: Arv eller försäkringsbelopp ska få avstås till arvlåtarens sambo eller någon annan som genom beroendeförhållande har stått arvlåtaren nära, om det kan anses skäligt. Vid skälighetsbedömningen ska särskilt beaktas graden av beroendeförhållande som fanns mellan arvlåtaren och sökanden och om sökanden har behov av egendomen. Utredningens förslag överensstämmer delvis med regeringens förslag. Utredningen föreslår att skälighetsbedömningen bör göras huvudsakligen utifrån sökandens behov av egendomen. Var sökanden och arvlåtaren sambor eller om de hade en styv-, foster- eller familjehemsrelation menar utredningen att bestämmelsen ska tillämpas på så sätt att sökandens behov av egendomen ska vara helt styrande vid skälighetsbedömningen. Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har inga synpunkter. Kammarkollegiet avstyrker dock utredningens förslag. Kammarkollegiet anser att utredningens förslag innebär att tillämpningen blir svårare. Kammarkollegiet anser vidare att det finns risk för att en partiell arvsrätt införs för efterlevande sambo om behov ställs som enda krav i skälighetsbedömningen och att utredningens förslag därmed innebär en ändring av arvsordning. I de fall grunden för avståendeansökan är att sökanden hjälpt eller tagit vård om den avlidne anser Kammarkollegiet att det finns skäl att helt slopa bedömningen av sökandens ekonomiska förhållanden. i anser att det bör ställas ett visst krav på samboskapets närhet och framför allt hur länge samboskapet varat. Skälen för regeringens förslag Utredningen föreslår att arv och försäkringsbelopp ska få avstås till arvlåtarens sambo eller någon annan som stått arvlåtaren nära, om det kan anses skäligt. Som framgår av avsnitt 10.1.3 vilar förslaget på samma utgångspunkter som den nuvarande bestämmelsen vilket enligt regeringens mening är rimligt. Enligt utredningens förslag bör skälighetsbedömningen göras huvudsakligen utifrån en behovsprövning. Utredningens skäl till detta är att den aktuella bestämmelsen är avsedd för särskilt ömmande fall, där ett arvsavstående inte kan ske på någon annan grund. Om sökanden inte kan anses ha behov av egendomen, kan det normalt inte anses vara ömmande. Regeringen instämmer i utredningens utgångspunkt att sökandens behov har en central betydelse för att bedöma om ett arvsavstående till en närstående är skäligt. Liksom bör behovsbedömningen innebära att sökanden kan få del av arvet, om hans eller hennes ekonomiska förhållanden inte är alltför goda (se vidare om behovsprövningen nedan). Genom den förändring som föreslås i avsnitt 10.1.3 av vem som bör anses vara närstående och som innebär att sambor bör anses vara närstående utan någon närmare bedömning av deras inbördes beroendeförhållande, kan dock utredningens förslag om hur skälighetsbedömningen bör gå till tolkas som att arv alltid ska avstås om den sökande varit sambo med arvlåtaren och har behov av egendomen. Kammarkollegiet anför att i och med detta skulle sambor som ansöker om arvsavstående alltid få ett belopp avstått till sig, eftersom det är ytterst få sökande som bedöms ha en för god ekonomi. Enligt Kammarkollegiets bedömning medför det att – för att det ska vara rättvist – myndigheten regelmässigt bör anmoda en sambo att ansöka om avstående. Det skulle som Kammarkollegiet framhåller alltså i det närmaste innebära en förändring av den generella arvsordningen, vilket enligt regeringen är en för långtgående förändring. Beroendeförhållandet mellan arvlåtaren och en efterlevande sambo bör därför 2020/21:139 även fortsättningsvis bedömas vid skälighetsbedömningen (se vidare om särskilda överväganden vid skälighetsbedömning för sambor nedan). Regeringen har övervägt att vid sidan av utredningens förslag därför införa en särskild bestämmelse om skälighetsbedömningen när sökanden är arvlåtarens sambo. Regeringen anser dock att en sådan reglering inte är lämplig. Syftet med bestämmelsen om avstående av arv till närstående är att Kammarkollegiet bör ha en diskretionär möjlighet att avstå arv där arvlåtarens yttersta vilja att avstå arvet inte har kunnat utredas men där det ändå är motiverat utifrån en skälighetsbedömning att så sker. Det ligger i sakens natur att en sådan skälighetsbedömning utgörs av en samlad bedömning av omständigheterna i det enskilda fallet. Vid en sådan bedömning bör enligt regeringens mening såväl beroendeförhållanden som behov vara sådana omständigheter som bör beaktas särskilt och att detta bör gälla oavsett om sökanden är avlåtarens sambo eller annan närstående. Till skillnad från utredningens förslag innebär regeringens förslag således att beroendeförhållandet på samma sätt som kan ha betydelse både för bedömningen av om sökanden är närstående och för bedömningen av om ett arvsavstående framstår som skäligt. Lagrådet anser dock att om begreppet ”stått nära” ska ha den betydelse som regeringen avsett bör det framgå direkt av lagtexten. Lagrådet föreslår därför ett tillägg i lagtexten som tydliggör vad som avses med någon annan som stått arvlåtaren nära. Lagrådet anser vidare att bestämmelsen är förvirrande genom att det i sista meningen sägs att vid bedömningen ska särskilt beaktas bl.a. det beroendeförhållande som fanns mellan arvlåtaren och sökanden. Lagrådet föreslår därför att lagtexten ändras så att skälighetsbedömningen i stället avser graden av beroendeförhållande. Regeringen instämmer i Lagrådets synpunkter och föreslår att bestämmelsen formuleras i enlighet med Lagrådets förslag. Den aktuella bestämmelsen är som framgår ovan avsedd för särskilt ömmande fall, där ett avstående inte kan ske på någon annan grund. Om den sökande inte kan anses ha behov av egendomen, kan fallet normalt inte anses vara särskilt ömmande. Behovsprövningen bör utgå från sökandens ekonomiska förhållanden, eftersom det på motsvarande sätt som normalt bör vara ett penningbelopp som avstås på den aktuella grunden. Detta innebär liksom att endast en del av arvet bör avstås i de fall dödsboet har stora tillgångar. På motsvarande sätt som bör en sökande som har en medelinkomst normalt anses ha behov av egendomen, även om han eller hon äger sin bostad. Att ett arvsavstående ska vara skäligt innebär också att det endast är ett begränsat belopp som kan avstås. Om dödsboet har stora tillgångar kan endast en del av arvet avstås. I de fall sökanden har vårdat arvlåtaren bör skälighetsbedömningen enligt utredningen göras, efter att det konstaterats att sökanden har ett behov av egendomen, med utgångspunkt i omfattningen av vården och den tid under vilken den har utgått. Detta motsvarar hur bedömningen har gjorts. Enligt utredningen bör i dessa fall normalt, i dagens penningvärde, inte högre belopp än några avstås. Kammarkollegiet anser inte att man bör tala om en viss normalbeloppsnivå. Kammarkollegiet beslutar om avstående och måste då vara fritt att vara mer generöst om omständigheterna i ärendet medger det, Prop. 2020/21:139 inte bara i undantagsfall. Regeringen anser att beloppsnivåer liksom får utvecklas i Kammarkollegiets praxis. Kammarkollegiet anser även att det finns skäl att helt slopa bedömningen av sökandens ekonomiska förhållanden i dessa fall. Hjälpens innehåll och omfattning kan enligt Kammarkollegiet anses ha varit densamma och bör därför kunna motivera att ett belopp avstås oavsett om den person som lämnat hjälpen är förmögen eller inte. Kammarkollegiet upplever det som stötande att inte kunna bifalla en avståendeansökan från en person, som lämnat en omfattande hjälp till arvlåtaren, på grund av att personens ekonomi är för god. Det är dessutom svårt för Kammarkollegiet att säkerställa att fullständiga och korrekta uppgifter om sökandens ekonomiska förhållanden ges in. Vanligen begärs en kopia av sökandens deklaration. Av denna framgår dock inte en persons förmögenhet. Dessutom möts Kammarkollegiet ibland av en olust från sökandena att ge in uppgifter om sin ekonomi eftersom dessa uppgifter då blir allmän handling, som vem som helst kan få del av. Regeringen bedömer att det som bör vara Kammarkollegiet som i den samlade bedömningen bör komma fram till hur den sökandes ekonomiska förhållanden ska bedömas. Det är många faktorer som påverkar en enskild persons ekonomiska förhållanden och som kan skilja sig åt t.ex. i fråga om bostadsort. Regeringen bör inte närmare precisera hur den sökandes ekonomiska förhållanden ska värderas. Det kan finnas andra fall då det är skäligt att avstå egendom, även om behovsprövningen utfaller negativt för sökanden. Det kan bl.a. vara fråga om att en närstående till arvlåtaren ansöker om att ett föremål som har ett stort affektionsvärde ska avstås till honom eller henne. Särskilda överväganden vid skälighetsbedömning för sambor Utredningen har föreslagit att i det fall en efterlevande sambo har vårdat arvlåtaren ska det vid bedömningen av storleken på det belopp som ska avstås göras en sammanvägning av samboskapet och vårdinsatsen. Denna sammanvägning innebär att ett högre belopp kan avstås till en efterlevande sambo som vårdat arvlåtaren än till en sambo som inte gjort några vårdinsatser eller till någon som inte varit sambo men vars vårdinsatser varit tillräckliga för att ett avstående ska vara skäligt. Som behandlats ovan avviker dock regeringens förslag från utredningen i så måtto att det även för sambor bör krävas att det funnits ett beroendeförhållande. Det ligger dock enligt regeringen i sakens natur att bedömningen av beroendeförhållandet bör se annorlunda ut när det är fråga om sambor. Som tidigare nämnts anser exempelvis i att när det gäller sambor bör det ställas ett visst krav på samboskapets närhet, och framför allt hur länge samboskapet varat, för att ett arvsavstående ska komma i fråga. Regeringen delar denna uppfattning i fråga om samboskapets längd. Som beskrivits tidigare bör syftet med bestämmelsen om arvsavstående vara att ge Kammarkollegiet en möjlighet att göra en diskretionär och samlad bedömning av skäligheten att avstå egendom som annars skulle ha tillfallit fonden och vid denna bedömning särskilt beakta om det fanns ett beroendeförhållande mellan arvlåtaren och den sökande och om den 2020/21:139 sökande har behov av egendomen. Det är regeringens mening att samboskapets längd kan vara en omständighet som bör kunna beaktas vid såväl en bedömning av om det fanns ett beroendeförhållande mellan sambor som vid en bedömning av behovet. Att avgöra en relations ”närhet” är dock, som Kammarkollegiet anfört i fråga om relationen mellan styvföräldrar och barn, en vansklig bedömning och bör inte i sig utgöra en del av skälighetsbedömningen. 10.2Ingen ytterligare reglering vid arvsavstående av kulturhistorisk egendom Regeringens bedömning: Det saknas behov av en reglering om hur Allmänna arvsfondens intressen ska tillgodoses vid arvsavståenden av egendom av väsentlig betydelse från kulturhistorisk synpunkt eller natur- eller kulturvårdssynpunkt. Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens bedömning. Remissinstanserna tillstyrker bedömningen eller har inga synpunkter. Kommuner och Regioner (SKR) anser dock att bestämmelsen om arvsavstående av väsentlig betydelse från kulturhistorisk synpunkt eller natur- eller kulturvårdssynpunkt behöver moderniseras och förslår att även egendom som är av särskild betydelse från miljösynpunkt eller för idrotts- och friluftslivet eller som avser byggnadsminne eller värdefulla byggnadsverk bör kunna avstås till en juridisk person. Skälen för regeringens bedömning: Enligt 25 § första stycket lagen om Allmänna arvsfonden får arv som utgörs av egendom vilken är av väsentlig betydelse från kulturhistorisk synpunkt eller från natur- eller kulturvårdssynpunkt avstås till en juridisk person som har särskilda förutsättningar att ta hand om egendomen på lämpligt sätt. Om det finns särskilda skäl, får ett belopp av det arv som tillfallit fonden tillsammans med sådan egendom avstås till mottagaren av denna att användas för sådana omedelbara åtgärder som är nödvändiga för att bevara egendomen. Möjligheten att avstå kulturhistorisk egendom m.m. infördes . Möjligheten att då det finns särskilda skäl även avstå ett belopp av arvet infördes . Vid konkurrens med bestämmelsen i 24 § första meningen har enligt förarbetena arvlåtarens yttersta vilja företräde. Av förarbetena (LU 1980/81:11 s. 19–23 och Ds Ju 1979:11 s. 148) framgår också att arvsavståenden för de angivna ändamålen bör ske företrädesvis till museer, bibliotek, stiftelser och andra institutioner eller sammanslutningar, ibland kan det också vara lämpligt att avstå egendomen till förmån för kommuner. Det bedömdes inte vara nödvändigt att förena arvsavståenden med villkor om hur egendomen ska förvaltas, eftersom den endast får avstås till juridiska personer som kan antas ha förutsättningar att sköta egendomen på avsett sätt. Det förutsattes dock att den beslutande myndigheten alltid kräver besked av den till vilken avståendet ska ske om hur egendomen är avsedd att förvaltas och att myndigheten, om den inte är nöjd med svaret, bör försöka få till stånd en överenskommelse med sökanden om de åt- gärder som bör vidtas. Innan egendomen avstås bör ett samråd normalt ske Prop. 2020/21:139 med myndigheter som har särskild sakkunskap när det gäller att avgöra om egendomen är av sådant slag som bestämmelsen förutsätter. Enligt den nuvarande bestämmelsen finns det således inte möjligheter att förmå mottagaren av egendom av väsentlig betydelse från kulturhistorisk synpunkt eller natur- och kulturvårdssynpunkt att följa sina förpliktelser som den utfäst sig att göra efter ett arvsavstående. Regeringen anser att det är mycket angeläget att mottagaren av sådan egendom följer sina åtaganden. Utredningen konstaterar att antalet ansökningar och beslut om av arvsavstående av kulturhistorisk egendom m.m. är mycket få och att det förefaller vara mycket sällsynt att den som tar emot sådan egendom inte följer de åtaganden som denne gjort i samband med avståendet. I flera fall är mottagaren en annan statlig myndighet, främst . Detta talar för att det saknas behov av att införa bättre möjligheter för Allmänna arvsfonden att förmå mottagaren att följa sina åtaganden. Utredningen anser att det inte är rimligt att införa ett relativt omfattande regelverk mot bakgrund av de enstaka fall det handlar om. Utredningens sammantagna bedömning är att det saknas tillräckliga skäl att stärka fondens möjligheter att säkerställa att egendomen tas om hand på rätt sätt och enligt de åtaganden som mottagaren gjort när avståendet skedde och föreslår därför inte någon sådan reglering. Regeringen delar utredningens bedömning att det saknas behov av en lagreglering. SKR förslår att även egendom som är av särskild betydelse från miljösynpunkt eller för idrotts- och friluftslivet eller som avser byggnadsminne eller värdefulla byggnadsverk bör kunna avstås till en juridisk person. Det ingick inte i utredningens uppdrag att överväga en utvidgning av ändamålen för möjlighet till arvsavstående på så sätt som SKR föreslagit. Det saknas därmed underlag för att bedöma genomförbarheten av SKR:s förslag. Bestämmelserna om avstående av egendom av kulturhistoriska skäl eller från natur- eller kulturvårdssynpunkt bör därför föras över oförändrade i sak till den nya lagen om Allmänna arvsfonden. 10.3Kammarkollegiet bör besluta i samtliga ärenden om avstående Regeringens förslag: Samtliga beslut i ärenden om avstående av arv och försäkringsbelopp ska fattas av Kammarkollegiet. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens förslag. Utredningens förslag innehåller även en upplysning om att regeringen kan meddela föreskrifter om vilka länsstyrelser som ansvarar för uppgifter enligt lagen. Remissinstanserna har inte lämnat några synpunkter på förslaget. Skälen för regeringens förslag Enligt 26 § lagen om Allmänna arvsfonden är det regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, Kammarkollegiet som beslutar om avstående av arv och försäkringsbelopp. Av 13 § förordningen om Allmänna arvsfonden framgår att Kammarkollegiet får besluta om att avstå från arv eller försäkringsbelopp när någon har ansökt om att egendom ska avstås. Om det i ett ärende om avstående av arv eller försäkringsbelopp som tillfallit Allmänna arvsfonden uppkommer någon fråga av särskild vikt från allmän synpunkt, ska kollegiet lämna över frågan med eget yttrande till regeringen för avgörande. gällde som ytterligare förutsättning för Kammarkollegiets behörighet att besluta om arvsavstående att värdet av egendomen enligt bouppteckningen inte översteg ett visst belopp. Beloppsgränsen var när den togs bort (se 13 § förordningen om Allmänna arvsfonden i den ursprungliga lydelsen). Beslut om avstående av arv och försäkringsbelopp är som framgår ovan beroende av en skönsmässig bedömning. Det är alltså fråga om en diskretionär rätt för beslutsmyndigheten att avgöra om en ansökan om avstående ska beviljas. Besluten kan därför inte överklagas och i det fall regeringen meddelat ett beslut kan det inte bli föremål för rättsprövning enligt lagen (2006:304) om rättsprövning av vissa regeringsbeslut. Detta framgår av Högsta förvaltningsdomstolens (HFD) avgöranden HFD 2017 ref. 2 och HFD:s beslut i mål nr 3421-16, där det slås fast att en enskild inte kan hävda en rätt till arvsavstående och att det alltså inte är fråga om en civil rättighet enligt artikel 6.1 i . Samtliga beslut i ärenden om avstående av arv och försäkringsbelopp bör fattas av Kammarkollegiet Utredningen konstaterar att förarbetena inte innehåller någon närmare anvisning om vad som anses vara av ”särskild vikt från allmän synpunkt”. Ett exempel som har avgjorts av regeringen, var om ett arvsavstående av kulturhistoriska skäl kan innefatta egendom av kulturhistoriskt värde för ett annat land än . Regeringen fann att så var fallet. Kammarkollegiet har inte heller överlämnat något ärende till regeringen på denna grund sedan beloppsgränsen togs bort 2014. Utredningen konstaterar att även förefaller överlämnanden på den aktuella grunden ha varit mycket sällsynta. Avståendegrunderna är till sin karaktär sådana att ansökningsärendena normalt endast har betydelse för den enskilda sökanden. Utredningen lyfter fram att det möjligen i något fall kan uppstå frågor som är av vikt från allmän synpunkt vid ansökningar om att egendom som har betydelse ur kulturhistorisk synpunkt eller natur- eller kulturvårdssynpunkt ska avstås enligt 25 § lagen om Allmänna arvsfonden. Kammarkollegiet har redan möjlighet att samråda med myndigheter som har särskild sakkunskap när det gäller att avgöra om egendomen är av sådant slag som bestämmelsen förutsätter. Kollegiet har alltså, oberoende av möjligheten att överlämna ärenden till regeringen, goda möjligheter att skaffa sig ett tillfredsställande beslutsunderlag. Frågor av särskild vikt från allmän synpunkt uppkommer ytterst sällan Prop. 2020/21:139 och utredningen bedömer att det inte förväntas ske någon ändring i detta avseende inom en överblickbar framtid. Utredningen ser inget praktiskt behov av politiska ställningstaganden i de fallen. Regeringen föreslår mot denna bakgrund att den nuvarande möjligheten för Kammarkollegiet att lämna över ärenden där det uppkommit en fråga av särskild vikt från allmän synpunkt till regeringen ska tas bort och att samtliga beslut i ärenden om avstående av arv och försäkringsbelopp ska fattas av Kammarkollegiet. På samma sätt som tidigare ska vissa angivna länsstyrelser ha i uppdrag att utreda frågor om arvsavstående. I lagrådsremissens förslag finns en bestämmelse som upplyser om regeringens möjligheter att med stöd av 8 kap. 7 § regeringsformen meddela föreskrifter om vilka länsstyrelser som ansvarar för uppgifter enligt lagen. Enligt Lagrådet behövs inte upplysningen och Lagrådet föreslår därför att den ska utgå. Regeringen instämmer i Lagrådets synpunkt och föreslår att bestämmelsen tas bort. En ansökan om stöd ur Allmänna arvsfonden ska vara skriftlig och innehålla de uppgifter som behövs för att bedöma sökandens förutsättningar att få stöd ur fonden. Ansökningen ska dessutom vara egenhändigt undertecknad av sökanden eller dennes ombud (9 § lagen om Allmänna arvsfonden). Genom att ansökan undertecknas kan den som gjort ansökan identifieras, äktheten av det som undertecknas kan säkerställas och en kontroll av att den fysiska person som gjort ansökningen är behörig att göra ansökningen för den sökande organisationens räkning möjliggörs.