prop · H803204 · 2021-05-28 00:00:00 — Som påpekar kan förslaget innebära att en svensk åklagare kan inleda förundersökning och även vidta tvångsåtgärder som torde kunna få utrikespolitisk betydelse för innan frågan om åtalsförordnande kan komma att prövas av regeringen. Regeringen bedömer emellertid att sådana situationer är svåra att undvika med hänsyn till att det för bedömningen av om åtalsförordnande ska meddelas krävs att viss utredning finns som kan utgöra underlag för regeringens prövning. I sådana situationer är det dock naturligt att regeringen informeras så snabbt som möjligt och att de ansvariga myndigheterna håller sig underrättade om ärendets behandling inom (jfr 10 kap. 13 § regeringsformen och prop. 1984/85:156 Om ändring i [tillämpligheten av svensk lag i vissa fall] s. 8 och 9). Regeringens förslag: Aggressionsbrott ska undantas från preskription. Detsamma ska gälla för försök till sådant brott. Utredningens förslag stämmer överens med regeringens. Remissinstanserna: Remissinstanserna tillstyrker eller har inte några synpunkter på utredningens förslag. Skälen för regeringens förslag: Vid lagföring inför gäller, enligt artikel 29 i Romstadgan, att brott som omfattas av domstolens jurisdiktion inte preskriberas. Bestämmelser om preskription återfinns i svensk rätt i 35 kap. . Av 35 kap. 2 § 2 framgår att folkmord, brott mot mänskligheten eller grov krigsförbrytelse inte preskriberas, med undantag för då gärningsmannen begått brottet innan han eller hon fyllt tjugoett år. Svensk rätt ligger således väl i linje med Romstadgans bestämmelser och också med den utveckling som skett i övrigt på folkrättens område, mot avskaffande av preskription för vissa mycket allvarliga brott. Aggressionsbrott utgör sådan mycket allvarlig brottslighet, som i preskriptionshänseende bör behandlas på samma sätt som folkmord, brott mot mänskligheten och grov 2020/21:204 krigsförbrytelse. Även aggressionsbrott bör därför undantas från reglerna om preskription. På motsvarande sätt som gäller för nämnda övriga brott under Internationella brottmålsdomstolens jurisdiktion bör även försök till aggressionsbrott undantas från preskription. Förberedelse och stämpling till folkmord, brott mot mänskligheten och grov krigsförbrytelse är dock inte undantagna från preskription. Anledningen till detta är att det vid tillkomsten av lagen om straff för folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser konstaterades att sådana gärningar ligger i ett tidigt skede och att straffet för gärningarna inte sätts lika högt som för fullbordade brott (prop. 2013/14:146 s. 219). Skälen för att avskaffa preskription framstod därmed som mindre starka, särskilt med beaktande av den allmänna principen om att brott regelmässigt ska preskriberas. Motsvarande skäl gör sig gällande med samma styrka såvitt avser aggressionsbrott. Inte heller för detta brott bör därför undantag från preskription göras såvitt avser förberedelse, stämpling till och underlåtenhet att avslöja eller förhindra aggressionsbrott. 5.1Bakgrund och allmänna utgångspunkter 5.1.1Behovet av en reform Generella bestämmelser om svensk straffrättslig domsrätt finns i 2 kap. . Där anges i vilken omfattning svenska domstolar är behöriga att döma för brott begångna inom respektive utom landets gränser. Bestämmelser om straffrättslig domsrätt finns också i olika specialstraffrättsliga författningar. Den straffrättsliga utvecklingen har präglats av en förändrad syn på straffrätten som ett internationellt rättsområde och ett starkt ökande inslag av internationalisering. Detta har medfört ett flertal ändringar i 2 kap. och nya regler om domsrätt i specialstraffrättslig lagstiftning. Följden har blivit att de svenska straffrättsliga domsrättsreglerna har blivit svåröverskådliga. Gränserna för hur långt utanför det egna territoriet som en stat kan göra gällande domsrätt avgörs i folkrätten. I folkrätten har vissa särskilda anknytningsmoment mellan en stat och en brottslig gärning lett till att ett antal olika jurisdiktionsprinciper har utvecklats. Nuvarande domsrättsregler i och specialstraffrätten återspeglar endast i begränsad utsträckning de grundläggande principer som varit vägledande för utformningen av bestämmelserna. I stället har en bakomliggande tanke med den systematik som använts vid uppbyggnaden av 2 kap. varit att de bestämmelser om extraterritoriell jurisdiktion som hänger samman med ett krav på dubbel straffbarhet har samlats i 2 kap. 2 § . Undantagen från kravet på dubbel straffbarhet finns i 2 kap. 3 §. Denna systematik är dock inte helt konsekvent. Bland bestämmelserna i 2 § finns exempelvis även en regel som slår fast domsrätt också för brott som begåtts inom ett område som inte tillhör någon stat och där det av naturliga skäl inte kan ställas krav på dubbel straffbarhet. I något fall har Prop. 2020/21:204 den bristande kopplingen till de folkrättsliga anknytningsprinciperna också medfört att domsrättsregler blivit så omfattande att det kan diskuteras om de fullt ut står i överensstämmelse med vad som är folkrättsligt godtagbart; i vart fall om bestämmelserna skulle utnyttjas fullt ut i den utsträckning som de formellt medger. 5.1.2Utgångspunkter för en reform En systematisk omarbetning av 2 kap. Syftet med översynen är att åstadkomma en samlad, överskådlig och lättillämpad reglering som säkerställer att uppfyller sina internationella förpliktelser på området. Innehållet i 2 kap. bör vara allmängiltigt och gälla för samtliga brott, såvida inte något annat framgår av specialstraffrättsliga författningar. Ambitionen är att skapa ett mer sammanhållet regelverk. I den utsträckning det är möjligt bör domsrättsreglerna samlas i . De domsrättsbestämmelser som finns i olika specialstraffrättsliga författningar bör endast behållas i den mån generella bestämmelser inte kan tillämpas på området. Dubbelregleringar bör om möjligt undvikas. De folkrättsliga anknytningsprinciperna bör vara utgångspunkt för den disposition som väljs. Begränsningar av domsrätten vid brott begångna utanför Bestämmelser som inskränker domsrätten är nödvändiga för att svensk rätt ska vara i överensstämmelse med de krav som folkrätten uppställer på stater att inte lagstifta om förhållanden som helt saknar anknytning till den egna staten. Kravet på åtalsförordnande för vissa gärningar innebär i realiteten en ytterligare inskränkning av domsrätten, vilket bidrar till att svensk domsrätt inte ges ett alltför omfattande tillämpningsområde. bör utnyttja möjligheten till extraterritoriell jurisdiktion endast när det finns ett påtagligt och berättigat intresse av att lagföring sker i . Det behövs en reglering som säkerställer att uppfyller sina internationella förpliktelser. Däri ligger ett krav på att den extraterritoriella behörigheten inte utnyttjas i vidare omfattning än vad det folkrättsliga regelverket tillåter. Inom de ramar som folkrätten tillåter har staterna dock en betydande frihet att avgöra hur de nationella domsrättsreglerna utformas. EU-straffrätten har betydelse för utformningen av svenska domsrättsbestämmelser Det straffrättsliga samarbetet inom EU har , särskilt sedan Lissabonfördragets ikraftträdande då samarbetet gick från att vara endast mellanstatligt till att också bli överstatligt, ökat både i omfattning och betydelse. Redan genom 1993 tog dock det straff- rättsliga samarbetet fart, sedan det i fördraget bl.a. slogs fast att detta var ett område av gemensamt intresse. Samarbetet på det straffrättsliga området skedde genom antagande av rambeslut men numera genom direktiv eller förordningar. Såväl rättsakter från EU som andra 2020/21:204 internationella överenskommelser på straffrättens område innehåller regelmässigt bestämmelser om straffrättslig domsrätt. Vid utformningen av domsrättsrättsreglerna måste de krav som följer av och internationella åtaganden beaktas. För att fullt ut ska leva upp till sina internationella åtaganden kan vissa särlösningar därför behöva godtas även om de inte kan hänföras till någon anknytningsprincip i en snävare mening. Svenska brottsbeskrivningar är i de flesta fall utformade så att de enligt sin ordalydelse omfattar alla personer som begått en viss beskriven gärning. Detta uttrycks i i merparten av straffstadgandena som att ”den som” gör sig skyldig till ett visst agerande ska dömas för ett visst brott. Sådana brottsbeskrivningar innehåller inte någon reglering av i vilken utsträckning svenska domstolar kan döma för de aktuella brotten. Till brottsbeskrivningarna har därför fogats allmänna regler som bestämmer i vilken omfattning svensk straffrätt ska tillämpas på en kriminaliserad gärning och i vilken utsträckning svenska domstolar är behöriga att döma över sådana gärningar. Vissa straffbestämmelser är dock redan genom sin utformning nationellt begränsade, vilket i sig kan innebära olika saker. Ett straffstadgande kan vara territoriellt begränsat, dvs. endast gälla gärningar som begåtts på svenskt territorium. I andra fall kan straffbestämmelser vara nationellt begränsade genom att de är avsedda att skydda enbart svenska intressen eller avse olika förvaltningsrättsliga regleringar. Ett exempel är tjänstefelsbrottet, som i normalfallet endast kan tillämpas vid utövning av svensk myndighet. De generella domsrättsbestämmelserna finns i 2 kap. . Enligt kapitelrubriken handlar kapitlet om tillämpligheten av svensk lag, varmed avses svensk strafflag och inte svensk rätt i allmänhet. De straffrättsliga domsrättsreglernas placering – i allmänna del –kan leda tanken till att de är att betrakta som materiell straffrätt. Så är dock inte fallet – bestämmelserna är primärt av processuell natur. Om det inte finns svensk domsrätt, ska talan alltså avvisas, inte ogillas. Bestämmelserna om i vilka fall och i vilken omfattning svensk domstol är behörig att döma för brott gäller inte endast brottsbalksbrott, utan som huvudregel även brott enligt specialstraffrätten. Dessutom är bestämmelserna i 2 kap. tillämpliga för strafföreläggande. Regler om svensk domsrätt finns också i specialstraffrättsliga författningar. Domsrätt för brott som begåtts i Enligt 2 kap. 1 § ska, för brott som begåtts här i riket, dömas efter svensk lag och vid svensk domstol. Samma sak ska gälla om det är oklart var ett visst brott har begåtts, men det finns skäl att anta att det är Bestämmelsen ger således uttryck för territorialitets- Med ”här i riket” avses inte endast landterritorium, utan även svenskt sjöterritorium och luftrummet ovanför land- och sjöterritoriet. De svenska bestämmelserna om var ett brott anses vara begånget bygger på den s.k. ubikvitetsprincipen och den s.k. effektprincipen. Den förstnämnda principen innebär att det är tillräckligt att någon del av ett brott är begånget i för att det ska finnas svensk domsrätt. Effektprincipen slår fast att ett brott ska anses vara lokaliserat till även i de fall då endast brottseffekten ägt rum här. En reglering av var ett brott ska anses vara begånget finns i 2 kap. 4 § . Bestämmelsen anger att ett brott anses begånget där den brottsliga handlingen företogs, liksom där brottet fullbordades eller, vid försök, där brottet skulle ha fullbordats. Ett brott ska anses begånget där den omedelbara effekten av den brottsliga handlingen uppkommit. För underlåtenhetsbrott gäller, även om det saknas en uttrycklig bestämmelse därom, i likhet med vad som gäller enligt 19 kap. 1 § att ett sådant brott ska anses begånget på den plats där den underlåtna handlingen skulle ha företagits. Om någon sådan plats inte finns, får brottet anses begånget på den plats där gärningsmannen befann sig då han eller hon borde ha handlat. Några särskilda bestämmelser om vad som gäller för medverkan till brott finns inte. Det anses dock vara så att varje medverkandes brott ska anses begånget såväl där medverkanshandlingen företogs, som där det brott till vilket gärningsmannen medverkat blev fullbordat (m.fl., m.m., , su 17). Domsrätt på grund av gärningsmannen För brott som har begåtts utomlands döms efter svensk lag och vid svensk domstol i ett flertal situationer. Så är fallet, enligt 2 kap. 2 § första stycket , om brottet begåtts av en svensk medborgare eller av en utlänning med hemvist i . Svensk domsrätt föreligger även om brottet begåtts av en utlänning utan hemvist i , om denne efter brottet blivit svensk medborgare eller tagit hemvist här i landet, eller om gärningsmannen är dansk, finsk, isländsk eller norsk medborgare och finns i . Dessutom gäller svensk domsrätt för brott som begåtts av annan utlänning som finns här i riket under förutsättning att det på det aktuella brottet enligt svensk lag kan följa fängelse . Svenska domstolar har inte, enligt paragrafens andra stycke, domsrätt över nämnda gärningar begångna utanför om gärningen är fri från ansvar enligt lagen på gärningsorten. Här gäller alltså ett krav på dubbel straffbarhet. Om gärningen begåtts inom område som inte tillhör någon stat krävs för svensk domsrätt att det enligt svensk lag kan följa svårare straff än böter på gärningen. Enligt tredje stycket får inte dömas till påföljd som är att anse som strängare än det svåraste straff som är föreskrivet för brottet enligt lagen på gärningsorten. De inskränkningar som följer av andra och tredje styckena gäller dock, enligt fjärde stycket, inte för vissa närmare preciserade brott, bl.a. våldtäkt, sexuellt tvång och koppleri, under förutsättning att brottet begåtts mot en person som inte fyllt . Svensk domstol är även behörig att döma för givande av muta, grovt givande av muta och handel med inflytande i vissa fall om brottet har begåtts i utövningen av ett svenskt företags näringsverksamhet. Domsrätt vid viss annan anknytning till Av 2 kap. 3 § 1 framgår att svensk domstol är behörig att döma över brott om det har begåtts på ett svenskt fartyg eller luftfartyg, eller om det begåtts i tjänsten av befälhavaren eller någon som tillhörde besättningen på ett sådant fartyg. Behörigheten omfattar också, enligt 2 kap. 3 § 2 , brott som begåtts av någon som tillhör Försvars- makten på ett område där en avdelning av Försvarsmakten befann sig eller brott som begåtts av någon annan på ett sådant område och avdelningen befann sig där för annat ändamål än övning. Domsrätt föreligger även enligt 2 kap. 3 § 3 för brott som begåtts vid tjänstgöring utom riket av någon som är anställd i Försvarsmakten och tjänstgör i en internationell militär insats eller som tillhör Polisens utlandsstyrka. Av 2 kap. 3 § 3 a framgår att svensk domsrätt föreligger för brott som har begåtts i tjänsten utom riket av en polisman, tulltjänsteman eller tjänsteman vid , som utför arbetsuppgifter enligt en internationell överenskommelse som har tillträtt. Dessutom följer av 2 kap. 3 § 4 att svensk domsrätt finns för brott begånget utomlands om brottet förövats mot , en svensk kommun eller annan menighet, som exempelvis region, eller en svensk allmän inrättning. Detsamma gäller, enligt 2 kap. 3 § 5 , om brottet begåtts inom ett område som inte tillhör någon stat och det förövats mot en svensk medborgare, svensk sammanslutning eller enskild inrättning eller mot en utlänning med hemvist i . För vissa särskilda brott gäller också svensk domsrätt för gärningar begångna utanför riket. Bestämmelsen grundar sig på universalitets- principen eller på internationella överenskommelser. Så är, enligt 2 kap. 3 § 6 , fallet om brottet är kapning, sjö- eller luftfartssabotage, flygplatssabotage, penningförfalskning, försök till sådana brott, olovlig befattning med kemiska vapen, olovlig befattning med minor, osann eller ovarsam utsaga inför en internationell domstol, terroristbrott enligt 2 § lagen (2003:148) om straff för terroristbrott, försök, förberedelse eller stämpling till sådant brott, brott som avses i 5 § samma lag, brott enligt lagen (2014:406) om straff för folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser, uppvigling som bestått i en omedelbar och offentlig uppmaning att begå folkmord eller om brottet riktats mot Internationella brottmålsdomstolens rättskipning. Slutligen gäller enligt 2 kap. 3 § 7 att för brott som begåtts utanför får dömas vid svensk domstol om det lindrigaste straff som i svensk lag är stadgat för brottet är fängelse i lägst eller däröver. En utländsk dom kan utgöra hinder mot lagföring Principen att en person inte ska straffas för samma gärning fler än en gång –ofta uttryckt som ne bis in idem – är grundläggande på det straffrättsliga området. Principen gäller i stor utsträckning även utländska domstolars avgöranden. Av 2 kap. 5 a § framgår att om fråga om ansvar för gärning har prövats genom lagakraftägande dom, som meddelats i främmande stat där gärningen begåtts eller i främmande stat som har tillträtt vissa närmare angivna överenskommelser, får den tilltalade under vissa förutsättningar inte lagföras för samma gärning i svensk domstol. Så är fallet om den tilltalade har frikänts från ansvar, om den tilltalade har förklarats skyldig till brottet utan att påföljd har dömts ut, om en ådömd påföljd har verkställts i sin helhet eller verkställigheten pågår, eller om ådömd påföljd har fallit bort enligt lagen i den främmande staten. Bestämmelser om en tidigare utländsk dom som processhinder finns också utanför , t.ex. i lagen (2002:329) om samarbete med . Även Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna innehåller en bestämmelse med liknande innebörd. Det finns vissa undantag från huvudregeln, bl.a. för brott som begåtts i , såvida inte lagföringen i den främmande staten har skett på begäran av svensk myndighet eller sedan personen överlämnats eller utlämnats från för lagföring. Beaktande av utländsk påföljd Även om en utländsk dom inte utgör hinder mot lagföring, ska den tidigare domen ändå beaktas vid lagföringen i svensk domstol på så sätt att hänsyn tas till vad den tilltalade till följd av domen redan har undergått. Av 2 kap. 6 § framgår således att om någon här i riket döms till ansvar för gärning för vilken han utom riket har ådömts påföljd, ska vid bestämmande av påföljd skälig hänsyn tas till vad den tilltalade har undergått utom riket. Om böter eller fängelse ska ådömas, och den tilltalade har ådömts en frihetsberövande påföljd, ska vad denne tidigare undergått till fullo tillgodoräknas vid bestämmande av påföljd. Det är möjligt att i sådana fall döma till lindrigare straff än som är föreskrivet för gärningen. Dessutom finns en möjlighet att helt efterge påföljden. I 2 kap. 7 § anges att utöver vad som gäller enligt kapitlet ska, i fråga om svensk lags tillämplighet och svensk domstols behörighet, iakttas de begränsningar som följer av allmänt erkända folkrättsliga grundsatser eller, enligt vad därom är särskilt stadgat, av överenskommelse med främmande stat. Begränsningar som följer av allmän folkrätt ska alltid iakttas, medan begränsningar som följer av internationella överenskommelser som har tillträtt som regel förutsätter att överenskommelsen genom lagstiftning införlivats med svensk rätt i enlighet med den dualistiska princip som gäller enligt svensk rättstradition. Folkrätten innehåller t.ex. ett flertal regler om immunitet. Regler om svensk straffrättslig domsrätt finns inte endast i utan även i viss specialstraffrättslig lagstiftning. Detta gäller t.ex. lagen (1992:1140) om ekonomiska zon, luftfartslagen (2010:500), lagen (1982:316) med förbud mot könsstympning av kvinnor, lagen (1996:95) om vissa internationella sanktioner, radio- och tv-lagen (2010:696), lagen (2002:444) om straff för finansiering av särskilt allvarlig brottslighet i vissa fall (finansieringslagen), lagen (2003:148) om straff för terroristbrott samt lagen (2010:299) om straff för offentlig 2020/21:204 uppmaning, rekrytering och utbildning avseende terroristbrott och annan särskilt allvarlig brottslighet (rekryteringslagen). En inskränkning i den annars allmänt sett vidsträckta svenska domsrätten ligger i att det ofta finns en faktisk begränsning för tillämpningen av denna genom att det är svårt att i bedriva en förundersökning och genomföra en rättsprocess avseende brott som har begåtts utomlands eller där gärningsmannen har lämnat . Det kan också vara så att intresset av lagföring i i det enskilda fallet är begränsat. väckas ska i vissa fall göras en lämplighetsprövning av om så bör ske, vilket kommer till uttryck i att det i vissa närmare preciserade fall krävs ett Åtalsförordnande meddelas som huvudregel av regeringen, men behörigheten att besluta i sådana frågor kan i vissa fall delegeras till riksåklagaren. Ett åtalsförordnande utgör en process- Om kravet på åtalsförordnande inte är uppfyllt, ska åtalet Bestämmelser om åtalsförordnande för brott som begåtts i finns i 2 kap. 5 § första stycket . Där framgår att åtal för brott som inom har begåtts på ett utländskt fartyg eller luftfartyg av en utlänning som var befälhavare eller tillhörde besättningen på fartyget eller av någon annan anledning följde med detta, mot en annan sådan utlänning eller mot ett utländskt intresse, inte får väckas utan förordnande från regeringen, eller den myndighet som regeringen bestämmer. Enligt 2 kap. 7 b § får en utlänning som saknar hemvist i men som befinner sig här i landet inom ramen för internationellt militärt samarbete eller internationell krishantering och som omfattas av avtal som är i kraft i förhållande till , åtalas för brott som han eller hon har begått under sin vistelse här endast efter förordnande av regeringen. Detsamma gäller för en svensk medborgare eller utlänning med hemvist i som tjänstgör i en främmande stats militära styrka. Brott begångna av person i viss ställning eller mot Internationella I 2 kap. 7 a § anges att åtalsförordnande krävs för brott som en utlänning har begått i utövning av tjänst eller uppdrag som har innefattat allmän ställning hos någon annan stat eller mellanfolklig organisation. Av 2 kap. 7 c § framgår att i fråga om brott som riktats mot Internationella brottmålsdomstolens rättskipning, får åtal väckas endast efter förordnande av regeringen eller den regeringen bestämmer. Betydelsen av en utländsk dom Om det finns en utländsk dom, men denna inte hindrar lagföring i , får åtal för en gärning endast väckas efter det att regeringen eller den som regeringen bemyndigat har meddelat åtalsförordnande, se 2 kap. 5 a § Åtal för brott som begåtts utomlands får, enligt 2 kap. 5 § andra stycket , väckas endast efter förordnande av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer. Åtal får väckas utan förordnande om brottet är osann eller ovarsam utsaga inför en internationell domstol, om brottet begåtts på ett svenskt fartyg eller luftfartyg eller i tjänsten av befälhavaren eller någon som tillhörde besättningen på ett sådant fartyg. Även brott som har begåtts av någon som tillhör Försvarsmakten på ett område där en avdelning av Försvarsmakten befann sig, brott som begåtts vid tjänstgöring utom riket av någon som är anställd i Försvarsmakten och tjänstgör i en internationell militär insats eller som tillhör Polisens utlandsstyrka undantas från kravet på åtalsförordnande. Undantag gäller också för brott som begåtts i tjänsten utomlands av en polisman, tulltjänsteman eller tjänsteman vid som utför arbetsuppgifter enligt en internationell överenskommelse som har tillträtt. För brott som har begåtts i något av de andra nordiska länderna eller på ett fartyg eller luftfartyg i reguljärtrafik mellan orter belägna i eller i någon av övriga nordiska stater gäller inte heller krav på åtalsförordnande. Slutligen undantas även brott som begåtts av en svensk, dansk, finsk, isländsk eller norsk medborgare mot ett svenskt intresse. Krav på åtalsförordnande vid vissa särskilda brott Av 5 kap. 5 § tredje stycket framgår att åtalsförordnande krävs i fråga om bl.a. förtal som innebär att någon genom att förgripa sig på en främmande makts statsöverhuvud som vistas i . Enligt 18 kap. 8 § får inte heller högmålsbrott som innefattat brott mot liv eller hälsa, brott mot frihet eller frid eller ärekränkning bl.a. mot kungen åtalas utan regeringens förordnande. Undantag gäller dock om