prop · H803153 · 2021-03-23 00:00:00 — Medlemsstaterna ska säkerställa att utanförstående rättighetshavare har samma rättigheter och skyldigheter som följer av ett avtal mellan en kollektiv förvaltningsorganisation och en operatör av en vidaresändningstjänst som de rättighetshavare som har bemyndigat organisationen eller organisationerna. Rättighetshavare ska kunna göra anspråk på dessa rättigheter som bestäms av den berörda medlemsstaten och som ska vara minst räknat för den vidaresändning som innefattar rättighetshavarens verk eller prestation (artikel 4.3). Enligt direktivet får medlemsstaterna ha samma regler för det fallet att både den ursprungliga utsändningen och vidaresändningen äger rum inom deras territorium (artikel 7). Satellit- och kabeldirektivets bestämmelser om utövande av rättigheter till vidaresändning är i svensk rätt uppfyllda genom avtalslicensen för vidaresändning av radio och tv i upphovsrättslagen. Enligt den avtalslicensordningen har var och en rätt att till allmänheten trådlöst eller genom kabel och oförändrat vidaresända verk och andra prestationer som ingår i en trådlös ljudradio- eller tv-utsändning, om avtalslicens gäller enligt 42 a § (42 f § första stycket). Det gäller oavsett om den ursprungliga utsändningen sker i ett annat EES-land eller i . Bestämmelserna omfattar inte rättigheter till vidaresändning som innehas av det radio- eller tv-företag som sänder ut den ursprungliga sändningen (42 f § andra stycket). Det gäller oavsett om rättigheterna är radio- eller tv-företagets egna, eller om de har överförts till radio- eller tv-företaget från andra rättighetshavare. En förutsättning för att avtalslicensen för vidaresändning ska gälla är att det har ingåtts ett avtal med en organisation som företräder ett flertal rättighetshavare till i använda verk eller prestationer på området. Avtalslicensen ger rätt att utnyttja verk och prestationer av det slag som avses med avtalet även om rättighetshavarna inte företräds av organisationen. De villkor i fråga om rätten att utnyttja verket eller prestationen som följer av avtalet gäller också för utanförstående rättighetshavare. Detsamma gäller i fråga om den ersättning som lämnas enligt avtalet. Utanförstående rättighetshavare ska även i fråga om förmåner som väsentligen bekostas genom sådan ersättning vara likställda med de rättighetshavare som organisationen företräder. Det gäller däremot inte om en förmån i väsentlig mån bekostas av andra medel. Utanförstående rättighetshavare har, oavsett dessa regler, alltid rätt att få ersättning som hänför sig till utnyttjandet, om de begär det då verket eller prestationen utnyttjades. Ett sådant krav får endast riktas mot organisationen. Gentemot den som använder verk eller prestationer med stöd av avtalslicensen för vidaresändning får krav på ersättning göras gällande endast av de avtalsslutande organisationerna. Kraven ska framställas (42 a §). Någon förbudsmöjlighet för rättighetshavarna motsvarande den som finns i övriga avtalslicensbestämmelser i upphovsrättslagen finns inte när det gäller vidaresändningar enligt 42 f §. I promemorian görs bedömningen att direktivets bestämmelser om utövande av rättigheter till vidaresändning inte föranleder några lagändringar. Den bedömningen görs mot bakgrund av att upphovsrättslagens bestämmelser om avtalslicens för vidaresändning av radio och tv uppfyller direktivets presumtions- och skyddsregler beträffande utanförstående rättighetshavare och att det inte finns någon möjlighet för dem att meddela förbud mot användningen (jfr skäl 16). Som () pekar på innebär den svenska modellen att fler än en organisation per område kan träffa avtal med avtalslicensverkan. PRV väcker också frågan om det svenska s.k. representationskravet är tillräckligt precist för att vara förenligt med 2020/21:153 bestämmelserna i artikel 4.2. I tidigare lagstiftningsärenden har det konstaterats att det i praktiken bara finns utrymme för ett begränsat antal organisationer att träffa avtal på samma område. Det är också en förutsättning för att systemet med avtalslicenser ska fungera. Det har även konstaterats att det sällan torde uppkomma några problem med de nuvarande bestämmelserna och att det på de flesta områden är klart vilken eller vilka organisationer som är behöriga, se propositionen Förbättrade möjligheter till licensiering av upphovsrätt (prop. 2012/13:141 s. 32–34). Det har inte framkommit något som talar för att situationen ser annorlunda ut . Som konstaterats i nämnda lagstiftningsärende är det inte heller lämpligt att införa t.ex. ett krav på statligt godkännande i och ett sådant krav kan inte heller anses följa av bestämmelserna i artikel 4.2 i direktivet. KLYS och Copyswede understryker vidare att innebörden av den obligatoriska kollektiva förvaltningen inte är begränsad till krav på ersättning utan omfattar vidaresändning i alla avseenden, dvs. även rätten att tillåta eller förbjuda vidaresändning, och det oavsett om ett avtal med avtalslicensverkan har träffats eller inte. Även om det enligt dem i och för sig anses följa av regleringen , menar de att det finns skäl att säkerställa att regleringen är tillräckligt tydlig i det avseendet. Enligt nuvarande ordning är de avtalsslutande organisationernas behörighet inte begränsad till rätten att göra gällande krav på ersättning utan de är även ensamt behöriga att tillåta eller förbjuda vidaresändning. Det förhållandet att utomstående rättighetshavare inte kan meddela förbud mot användningen innebär också att de inte kan ställa sig utanför ingångna avtal. Den nuvarande ordningen får därmed anses uppfylla direktivets krav och regeringen ansluter sig till bedömningen i promemorian att direktivet inte motiverar några lagändringar och föreslår därför inte det. Avtalslicensen för vidaresändning av radio och tv bör anpassas till direktivet När det gäller vilken vidaresändning som regleras av direktivets bestämmelser om utövande av rättigheter finns det anledning att överväga om avtalslicensen för vidaresändning i något avseende bör anpassas till direktivet. Den vidaresändning som regleras av direktivet är inte begränsad i fråga om vilken teknik som vidaresändningen genomförs med, men när vidaresändningen sker över internet är det endast vidaresändningar som sker i en kontrollerad miljö som regleras (artikel 2.2 b). Med kontrollerad miljö avses en miljö där en operatör av en vidaresändningstjänst tillhandahåller en säker vidaresändning till behöriga användare (artikel 2.3). Syftet är att säkerställa att det finns ett tillräckligt skydd mot obehörig användning. I direktivets skäl anges att säkerhetsnivån bör vara jämförbar med säkerhetsnivån för innehåll som överförs via förvaltade nät, t.ex. kabelnätverk eller slutna ip-baserade nätverk, där innehållet är krypterat (skäl 14). Med kabel avses i 42 f § varje form av fysisk ledare, se propositionen vidaresändning av radio- och TV-program och propositionen Uthyrning och utlåning av upphovsrättsligt skyddade verk, m.m. (prop. s. 30 respektive prop. 1994/95:58 s. 49). ingen begränsning i fråga om med vilken teknik vidaresändningen kan ske. Avtalslicensen för vidaresändning omfattar alltså sådan vidaresändning som regleras i direktivet. Regeringen ansluter sig till förslaget i promemorian att avtalslicensbestämmelsen bör förtydligas på så sätt att angivandet av att vidaresändning får ske trådlöst eller genom kabel tas bort. Det innebär inte någon ändring i sak. Som konstateras i promemorian omfattar avtalslicensen även vidaresändning som sker över internet i en icke kontrollerad miljö. Vidaresändning med stöd av avtalslicensen får dock endast ske på det sätt som anges i det avtal som utlöser avtalslicensen. I praktiken har alltså frågan överlämnats till avtalsmarknadens parter. I promemorian bedöms att direktivet inte kan anses innebära ett krav på att avtalslicensbestämmelsen inte ska kunna tillämpas även vid sådan vidaresändning som sker över internet men som inte omfattas av direktivet. Flera remissinstanser, bl.a. , Film&TV- Producenterna, , (Patent- och marknadsöverdomstolen) och SFIR, ifrågasätter den bedömningen. Vissa menar att det är tveksamt om det är förenligt med direktivet medan andra menar att det av andra skäl är olämpligt att överlämna frågan till avtalsmarknadens parter. Regeringen konstaterar att såväl satellit- och kabeldirektivet som förevarande direktiv innebär att medlemsstaterna är skyldiga att införa obligatorisk kollektiv förvaltning för de rättigheter till vidaresändning som regleras av direktiven. Frågan om huruvida medlemsstaterna får ha obligatorisk kollektiv förvaltning även för annan användning regleras inte av dessa direktiv. I linje med det gäller också avtalslicensen för vidaresändning även för sådan vidaresändning som inte regleras av satellit- och kabeldirektivet. påpekar innehåller artikel 12 i och rådets direktiv (EU) 2019/790 av om upphovsrätt och närstående rättigheter på den digitala inre marknaden och om ändring av direktiven /9/EG och 2001/29/EG (det s.k. DSM-direktivet) allmänna bestämmelser om kollektiv licensiering med utsträckt verkan. Arbetet med genomförandet av det direktivet i svensk rätt pågår inom . Under förhandlingarna var emellertid regeringen av uppfattningen att inte heller artikel 12 i DSM-direktivet påverkar medlemsstaternas möjligheter att behålla befintliga bestämmelser om obligatorisk kollektiv förvaltning. Regeringen instämmer därför i bedömningen i promemorian att frågan om huruvida användning med stöd av avtalslicensen ska få ske också när vidaresändningen sker över internet i sådana fall som inte regleras av direktivet även fortsättningsvis bör överlämnas till avtalsmarknadens parter att bestämma. Även när det gäller frågan om med vilken teknik den ursprungliga utsändningen sker och frågan om hur den som genomför vidaresändningen tar emot de programbärande signalerna, finns det anledning att överväga om avtalslicensen för vidaresändning bör anpassas till direktivet. Enligt ordalydelsen är avtalslicensbestämmelsen begränsad till vidaresändning av verk som ingår i en trådlös ljudradio- eller tv-utsändning. Någon motsvarande begränsning finns inte när det gäller vad som avses med vidaresändningar enligt direktivet. Den ursprungliga utsändningen kan enligt direktivet ske även trådbundet, dock inte ”online” (se artikel 2.2). 2020/21:153 Den rådande uppfattningen synes vara att den ursprungliga utsändningen på grund av bl.a. den tekniska utvecklingen och av praktiska skäl inte behöver vara trådlös i bokstavlig mening för att användning ska kunna ske i enlighet med avtalslicensen för vidaresändning. Men för att bättre återspegla definitionen av vidaresändning i direktivet finns det i enlighet med förslaget i promemorian anledning att anpassa avtalslicensbestämmelsen på så sätt att begränsningen till trådlösa utsändningar tas bort. Frågan om huruvida användning med stöd av avtalslicensen i det enskilda fallet ska få ske när den ursprungliga utsändningen sker ”online” bör, på samma sätt som vad gäller vidaresändning över internet i sådana fall som inte regleras av direktivet, även fortsättningsvis lämpligen överlämnas till avtalsmarknadens parter att bestämma. Enligt direktivet saknar det betydelse hur den som vidaresänder erhåller sändningen (de programbärande signalerna) från radio- eller tv-företaget (se artikel 2.2 a och även artikel 9 där motsvarande ändring görs i definitionen av vidaresändning via kabel i satellit- och kabeldirektivet). Det klargörs därmed att det är fråga om vidaresändning oavsett om den som vidaresänder fångar upp själva utsändningen eller om denne erhåller andra programbärande signaler som inte är tillgängliga för allmänheten från radio- eller tv-företaget, s.k. direktinjicering (se artikel 2.4 och skäl 21). Om radio- eller tv-företaget inte sänder direkt till allmänheten utan endast direktinjicerar är det dock inte fråga om vidaresändning (se avsnitt 8). Avtalslicensen för vidaresändning tar sikte på vidaresändning av verk och inte signalen i sig och anses tillämplig t.ex. i sådana fall där det sker en mer eller mindre långdistansbetonad överföring av den trådlösa signalen via kabel till den som genomför vidaresändningen (se prop. 1985/86:146 s. 30 och 31). I promemorian bedöms att avtalslicensen därmed redan bör anses gälla oavsett hur den som vidaresänder erhåller de programbärande signalerna från radio- eller tv-företaget under förutsättning att radio- eller tv-företaget även sänder direkt till allmänheten. Regeringen, som konstaterar att flera remissinstanser delar den bedömningen och att endast en remissinstans ifrågasätter den, ansluter sig till den bedömning som görs i promemorian. Någon lagändring i det avseendet behövs alltså inte. 7.2Förhandling och medling vid vidaresändning av radio och tv genom annan teknik än kabel Regeringens förslag: Den som vill utföra en vidaresändning genom annan teknik än kabel och ett radio- eller tv-företag som verkställer utsändningar inom EES ska vara skyldiga att förhandla om licensiering av rättigheter till vidaresändningen i enlighet med god affärssed. När det uppkommer en tvist om ingåendet av ett avtal om vidaresändning genom annan teknik än kabel, ska parterna ha rätt att få en medlare utsedd på samma sätt som när det är fråga om avtal om vidaresändning genom kabel. Förslagen i promemorian överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser tillstyrker förslagen eller har inga invändningar mot dem. PRV väcker frågan om huruvida det kan uppfattas som svåröverskådligt att ha en ordning där den som vill förhandla ett avtal om vidaresändning med avtalslicensverkan och angripa t.ex. ovilja att förhandla eller oskäliga avtalsvillkor har flera alternativa vägar att gå – via medlingsförfarandet, en anmälan om tillsyn till PRV eller sedvanlig domstolsprövning. Skälen för regeringens förslag Avtalsförhandlingar om licensiering av rättigheter till vidaresändning genom annan teknik än kabel Satellit- och kabeldirektivet föreskriver en rätt till förhandling för den som vill företa en vidaresändning genom kabel (artikel 12.1 i det direktivet). Rätten till förhandling regleras i svensk rätt genom bestämmelser i 52 a § upphovsrättslagen. Det nu aktuella direktivet innehåller inte någon motsvarande rätt till förhandling vad gäller tillstånd till sådan vidaresändning som regleras av direktivet, men reglerar däremot den situationen att parterna har inlett sådana förhandlingar. Enligt artikel 5.2 ska medlemsstaterna se till att om ett radio- eller tvföretag och en operatör av vidaresändningstjänster inleder förhandlingar om tillstånd till sådan vidaresändning som regleras av direktivet, ska förhandlingarna genomföras i god tro (good faith i den engelska språkversionen). I direktivets skäl hänvisas till att och rådets direktiv /26/EU av om kollektiv förvaltning av upphovsrätt och närstående rättigheter och gränsöverskridande licensiering av rättigheter till musikaliska verk för användning på nätet på den inre marknaden (direktivet om kollektiv förvaltning av upphovsrätt) innehåller liknande regler (skäl 17). Enligt artikel 16.1 i det direktivet ska medlemsstaterna se till att kollektiva förvaltningsorganisationer och användare förhandlar om licensiering av rättigheter i ärligt uppsåt (good faith i den engelska språkversionen). Vid genomförandet av det direktivet konstaterade regeringen att innebörden av skyldigheten torde ligga i att parterna i möjligaste mån ska medverka till att en överenskommelse nås när parterna väl förhandlar, se propositionen Kollektiv förvaltning av upphovsrätt (prop. 2015/16:181 s. 93). Detsamma får antas gälla när ett radio- eller tv-företag och en operatör av vidaresändningstjänster inleder förhandlingar. Enligt den bestämmelse i lagen (2016:977) om kollektiv förvaltning av upphovsrätt som genomför reglerna ska förhandlingarna ske i enlighet med god affärssed. En motsvarande bestämmelse bör nu införas i upphovsrättslagen. Enligt direktivet måste skyldigheten att genomföra avtalsförhandlingar på visst sätt omfatta förhandlingar om sådan vidaresändning som regleras av direktivet. Som framgår av avsnitt 7.1 reglerar direktivet inte vidaresändning av en ursprunglig onlinesändning eller vidaresändning över internet som sker på annat sätt än i en kontrollerad miljö. I det avsnittet föreslås att avtalslicensen för vidaresändning av radio och tv även fortsättningsvis bör omfatta också sådan vidaresändning. Även i sådana fall väljer parterna om de vill inleda förhandlingar med varandra. Om ett radio- eller tv-företag och en operatör av vidaresändningstjänster väl inleder förhandlingar om vidaresändning bör det också kunna ställas krav på att 2020/21:153 de förhandlar i enlighet med god affärssed, oberoende av om det är fråga om sådan vidaresändning som regleras av direktivet eller inte. Reglerna bör därför gälla vid avtalsförhandlingar om all typ av vidaresändning genom annan teknik än kabel, dvs. med annan trådbunden teknik än kabel eller med trådlös teknik. Artikel 5.2 bör lämpligen genomföras med en ny bestämmelse i 52 a §. Det bör förtydligas att den förhandlingsskyldighet som regleras i paragrafens första stycke även gäller när det är fråga om andra skyddade prestationer som ingår i en ljudradio- eller tv-utsändning, och inte endast när det är fråga om verk. Även det s.k. representationskravet, som gäller för den organisation som ingår avtal med avtalslicensverkan, som finns i samma stycke bör anpassas till det nuvarande representationskravet i den grundläggande avtalslicensbestämmelsen i 42 a §. Det framstår närmast som ett förbiseende att dessa justeringar inte har gjorts tidigare. Medling vid tvist om avtal om vidaresändning genom annan teknik än kabel Om inget avtal om rätt till vidaresändning ingås mellan ett radio- eller tvföretag respektive en kollektiv förvaltningsorganisation och en operatör av en vidaresändningstjänst, ska medlemsstaterna säkerställa att det är möjligt för parterna att begära stöd från medlare i enlighet med artikel 11 i satellit- och kabeldirektivet (artikel 6 i direktivet). Möjligheten att begära stöd från medlare i enlighet med satellit- och kabeldirektivet regleras i lagen (2017:322) om medling i vissa upphovsrättstvister (medlingslagen). Medlingslagen gäller bl.a. när det uppkommer en tvist om ingåendet av ett avtal som är en förutsättning för avtalslicens för vidaresändning genom kabel enligt 42 f § upphovsrättslagen (1 § första stycket). Medlingslagen gäller också vid motsvarande tvister som kan uppkomma när avtal om vidaresändning genom kabel ska ingås med radio- eller tv-företag som verkställer utsändningar inom EES (1 § tredje stycket). Medlingslagen är däremot inte tillämplig om tvisten gäller ingåendet av ett avtal om vidaresändning genom annan teknik än kabel. En part kan ansöka om medling, om förhandlingar om att få till stånd ett avtal har inletts men förhandlingarna inte har lett till att något avtal har träffats (3 § första stycket). Det kan handla om att parterna i ett existerande avtal vars giltighetstid är på väg att löpa ut förhandlar om ett nytt avtal. Förhandlingarna kan också avse en utvidgning eller inskränkning av ett existerande avtal eller ett avtal som annars kompletterar detta. Bestämmelsen täcker också in den situationen att parterna inte har något avtalsförhållande , se propositionen Ny lag om medling i vissa upphovsrättstvister och förenklingar i upphovsrättslagen (prop. 2016/17:119 s. 43 och 44). Även den som har begärt förhandling om ett avtal, men fått sin begäran avvisad, har möjlighet att ansöka om medling (3 § andra stycket). En ansökan om medling ska göras hos Patent- och (4 § första stycket). Vad gäller medlingens avslutande innehåller medlingslagen en särskild regel för avtalstvister om vidaresändning genom kabel. I sådana fall ska ett av medlaren framlagt förslag anses antaget, om ingen av parterna invänder mot det från den dag då parten fick del av förslaget (11 §). Med den bestämmelsen genomförs artikel 11.3 i satellit- Medlingslagen gäller alltså redan för de avtalssituationer som avses i Prop. 2020/21:153 direktivet men är endast tillämplig vad gäller avtal om vidaresändning I promemorian konstateras att medlingslagen erbjuder ett fungerande och rättssäkert system för att tillförsäkra att parterna kan få hjälp av en medlare när de inte på egen hand lyckas träffa ett avtal, och där föreslås att medlingslagens tillämpningsområde utvidgas till att omfatta även vidaresändning genom annan teknik än kabel, dvs. all form av vidaresändning. PRV väcker frågan om huruvida det kan upplevas som svåröverskådligt med en ordning där den som vill förhandla ett avtal om vidaresändning med avtalslicensverkan och angripa t.ex. en ovilja att förhandla eller oskäliga avtalsvillkor har flera alternativa vägar att gå – via medlingsförfarandet, en anmälan om tillsyn till PRV eller sedvanlig domstolsprövning. Medlemsstaterna är skyldiga att säkerställa att det är möjligt för parterna att begära stöd från medlare och direktivet lämnar, vad gäller vidaresändning som regleras av direktivet, i princip inte något utrymme för någon annan nationell reglering än den som föreslås. Även PRV:s tillsyn enligt lagen om kollektiv förvaltning av upphovsrätt bygger på ett EU-direktiv. Regelverken har också olika syften och fyller olika funktioner. Regeringen, som konstaterar att det står medlemsstaterna fritt att införa mer omfattande möjligheter till medling än vad som regleras av direktivet, bedömer att en teknikneutral reglering – som föreslås i promemorian – bidrar till en mer lättillgänglig och systematisk reglering och föreslår därför det. 8Utsändning av radio och tv vid s.k. direktinjicering Regeringens förslag: Inte bara den som sänder ut en ljudradio- eller tv-sändning utan även ett radio- eller tv-företag ska i ett särskilt fall anses delta i överföringen till allmänheten av de verk och andra prestationer som ingår i utsändningen. Det ska gälla om radio- eller tvföretaget tillhandahåller sändningen till den som sänder ut, utan att företaget genomför en egen utsändning till allmänheten. Förslaget i promemorian överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser tillstyrker förslaget eller har inga invändningar mot det. Flera remissinstanser, bl.a. Svenska Tonsättares Internationella Musikbyrå (), , (Patent- och marknadsöverdomstolen) och SFIR, invänder mot den närmare utformningen av förslaget. KLYS, Copyswede, Bildupphovsrätt, , och och film anser att möjligheten enligt direktivet att föreskriva obligatorisk kollektiv förvaltning av rättigheter till operatörers sändning vid s.k. direktinjicering bör utnyttjas. 2020/21:153 Skälen för regeringens förslag En särskild reglering vid utsändning av radio och tv vid s.k. direktinjicering behöver införas Direktinjicering är en teknisk process som används för att förmedla radio- eller tv-sändningar. I stället för att sända radio- eller tv-program direkt till allmänheten tillhandahåller radio- eller tv-företaget sin signal till en operatör som sänder programmen till allmänheten. Om det sker utan att radio- eller tv-företaget verkställer en utsändning direkt till allmänheten, ska det enligt direktivet anses ske en enda överföring till allmänheten i vilken både radio- eller tv-företaget och operatören deltar och för vilken de ska inhämta tillstånd från rättsinnehavarna (artikel 8.1). Syftet med bestämmelserna är att säkerställa att rättsinnehavarna får skälig ersättning för användningen av deras verk och prestationer. Det finns inte några bestämmelser i upphovsrättslagen som tar hand om den situation som regleras i artikel 8.1. Det innebär att nya bestämmelser behöver införas. Bestämmelserna i artikel 8 ska, i enlighet med vad som anges i promemorian, tillämpas i förhållandet mellan rättsinnehavare (inbegripet kollektiva förvaltningsorganisationer) och radio- eller tv-företag respektive operatörer. Av artikel 8 följer att samtliga rättigheter som skyddas av unionsrätten är avsedda att omfattas av regleringen.