prop · H803197 · 2021-05-17 00:00:00 — Närmare bestämmelser om rättens prövning finns i 5 kap. 2 §, bl.a. om att vid rättens handläggning tillämpas reglerna om domstols handläggning i brottmål samt om när förhandling ska hållas och inställelse till en sådan förhandling. Dessa bestämmelser bör, för att ska uppfylla de krav som följer av artikel 613.1, tillämpas vid ett överlämnande enligt avtalet med den justering som Attunda tingsrätt föreslår. Kravet på skyndsam handläggning regleras i 5 kap. 2 § första stycket andra meningen europeiska arresteringsorderlagen. Även artikel 615.1 i avtalet innehåller ett krav på skyndsamhet. Lagrådet anser att principen om att avtalets regler inte får genomföras i nationell rätt inte får dras så långt att den leder till en lagtext som blir missvisande, vilket kan bli fallet om första stycket andra meningen undantas från hänvisningen till 5 kap. 2 §. En dubbelreglering bör därför enligt Lagrådet kunna accepteras. Regeringen instämmer i Lagrådets synpunkter och hänvisningen bör alltså omfatta hela 5 kap. 2 § europeiska arresteringsorderlagen. Vad gäller bestämmelsen i artikel 613.3 om överlämnande av kompletterande information när är utfärdande stat kräver den inga kompletterande bestämmelser. Vidare finns krav på underrättelser i artikel 615.4 när tidsfristerna enligt samma artikel inte hålls och i artikel 620 om beslutet om överlämnande. Övriga bestämmelser i artikel 615 (punkterna 1–3) kräver inga kompletterande bestämmelser i lag. Vem som ansvarar för en sådan underrättelse kan regleras i förordning. Vad gäller åtagandet i artikel 615.5 hänvisas till avsnitt 6.7. En bestämmelse bör tas in i den nya lagen som motsvarar 5 kap. 6 § första stycket europeiska arresteringsorderlagen, dvs. att rätten i sitt beslut om överlämnande ska ange, i de fall behörig myndighet i har lämnat garantier om återförande, att det är ett villkor för överlämnandet att garantierna kommer att uppfyllas. Därutöver bör i den nya lagen tas in en bestämmelse som motsvarar 5 kap. 9 § första stycket första meningen, dvs. att ett beslut om att vägra överlämnande enligt artikel 601.1 f i avtalet inte ska få överklagas. Av samma skäl som anges i avsnitten 6.3 och 6.5 bör en hänvisning till en specifik bestämmelse i europeiska arresteringsorderlagen undvikas när den bestämmelsen i sin tur hänvisar till en annan bestämmelse som inte ska tillämpas gentemot . Övriga bestämmelser i 5 kap. 9 § europeiska arresteringsorderlagen bör emellertid tillämpas, dels den om att ett beslut om överlämnande inte får överklagas när den eftersökte har samtyckt till överlämnande, dels den om krav på prövningstillstånd i hovrätten. Åtgärder i avvaktan på beslut I artikel 616.1 anges, i de fall arresteringsordern har utfärdats för lagföring, att den eftersökte antingen ska temporärt föras över till den utfärdande staten eller höras enligt bestämmelserna i artikel 617. Förutsättningarna för ett temporärt överförande ska de behöriga rättsliga myndigheterna komma överens om och den eftersökte ska kunna återvända för att kunna närvara vid en förhandling om överlämnande (artikel 616.2 och 616.3). De närmare villkoren för ett förhör framgår av artikel 617, bl.a. att förhöret ska ske enligt den verkställande statens lagstiftning och att den eftersökte ska biträdas av ett rättsligt ombud i enlighet med den utfärdande statens lagstiftning. Bestämmelserna motsvaras i huvudsak av artiklarna 18 och 19 i arresteringsorderrambeslutet. Vid genomförandet av motsvarande bestämmelser i arresteringsorderrambeslutet ansågs att vad gäller förhör kan bestämmelserna i lagen om internationell rättslig hjälp tillämpas utan att några bestämmelser behövde införas (se prop. 2003/04:7 s. 122). Någon anledning att göra en annan bedömning nu finns inte. Vid ett förhör som ska hållas med stöd av artiklarna 616 och 617 i avtalet kan alltså nämnda lag tillämpas. Vad gäller ett temporärt överförande ansågs att några särskilda bestämmelser om detta inte skulle tas in i europeiska arresteringsorderlagen. Bland annat anfördes dels att ett överförande enligt dåvarande bestämmelser i lagen om internationell rättslig hjälp inte fick ske för förhör avseende den eftersöktes egen brottslighet, dels kravet på att skyndsamt pröva frågan om överlämnande (se prop. 2003/04:7 s. 122 f.). Bestämmelserna i 4 kap. 29 § i nämnda lag har därefter ändrats och ett överförande av en frihetsberövad person är möjligt även vad avser den frihetsberövades egen brottslighet. Kravet är endast att personen i fråga inte får ställas till ansvar inför domstol (se prop. 2012/13:170 s.43 f.). Mot den bakgrunden kan bestämmelserna om överförande av frihetsberövade personer i lagen om internationell rättslig hjälp tillämpas när det blir aktuellt enligt artikel 616 i avtalet. Eftersom ett överförande ska ske i samförstånd kan hänsyn tas till de omständigheter som är aktuella i ärendet. Ett överförande av en frihetsberövad person till en annan stat än en medlemsstat i EU, eller ska enligt 4 kap. 30 § första stycket lagen om internationell rättslig hjälp beslutas av regeringen. Det bör övervägas i ett annat sammanhang om det är en lämplig ordning även vad avser överförande till . Det kan dock påpekas att det torde bli mycket sällan som ett överförande skulle aktualiseras och enligt artikel 616.1 kan åklagaren såsom verkställande rättslig myndighet välja mellan ett förhör i den verkställande staten och ett temporärt överförande. Sammanfattningsvis behövs inga kompletterande bestämmelser i den nya lagen med hänsyn till artiklarna 616 och 617. Konkurrerande framställningar, privilegier och immunitet samt andra internationella förpliktelser I de fall det har utfärdats en arresteringsorder med stöd av avtalet och en eller flera europeiska arresteringsorder enligt arresteringsorderrambeslutet avseende samma person, anges i artikel 614 vilka omständigheter som den verkställande rättsliga myndigheten ska beakta när den fattar beslut om 2020/21:197 vilken order som ska ha företräde. Samråd kan ske med Eurojust. Motsvarande omständigheter ska beaktas om den konkurrerande framställningen avser en ansökan om utlämning, men det är upp till den verkställande staten att avgöra vem som beslutar i ett sådant fall. Slutligen anges att artikeln inte påverkar staters skyldigheter enligt stadgan för . I artikel 16 i arresteringsorderrambeslutet finns en motsvarande bestämmelse. Artikel 618 innehåller bestämmelser om privilegier och immunitet. Bestämmelsen anger dels att tidsfristerna enligt artikel 615 inte börjar löpa förrän privilegiet eller immuniteten har upphävts, dels vem som ansvarar för att få privilegiet eller immuniteten upphävd. En motsvarande bestämmelse finns i artikel 20 i arresteringsorderrambeslutet. Enligt artikel 619.1 ska en stat beakta förbud om vidareöverlämnande som uppställts i samband med att den eftersökte i ett tidigare skede utlämnats till den verkställande staten. Alla åtgärder ska vidtas för att inhämta ett samtycke till ett vidareöverlämnande från den stat som utlämnade den eftersökte. Bestämmelsen anger slutligen att tidsfristerna enligt artikel 615 inte börjar löpa förrän ett samtycke har inhämtats. I artikel 21 i arresteringsorderrambeslutet finns en motsvarande bestämmelse. Bestämmelserna i artikel 614 behöver inte i sig kompletteras med några bestämmelser i lag. Däremot förutsätts att det finns särskilda förfaranderegler om konkurrerande framställningar. I 5 kap. 4 § första och andra styckena europeiska arresteringsorderlagen finns regler om hur sådana framställningar ska prövas, bl.a. om vilken tingsrätt som prövar frågan vid flera framställningar och hur prövningen ska ske om rätten beslutat beträffande en framställning, men inte den andra. I 5 kap. 5 § finns bestämmelser för de fall den konkurrerande framställningen är en ansökan om utlämning eller överlämnande från . Nämnda bestämmelser bör tillämpas vid överlämnande enligt avtalet. Såväl artikel 618.3 som 619.1 förutsätter att den verkställande rättsliga myndigheten försöker få immuniteten upphävd eller inhämtar ett samtycke från den stat från vilken den eftersökte utlämnades. Mot bakgrund av att det i avsnitt 6.5 föreslås att åklagaren ansvarar för att utreda om det finns förutsättningar för överlämnande får nämnda uppgifter anses åligga åklagaren. Även i det omvända fallet i artikel 618.3, dvs i de fall den utfärdande rättsliga myndigheten ska försöka få en immunitet upphävd, kommer den uppgiften ligga på åklagaren såsom utfärdande rättslig myndighet (se avsnitt 6.2). Beträffande artikel 618.2 och 619.2 hänvisas till avsnitt 6.3. I övrigt behövs inte några kompletterande bestämmelser i lag till artiklarna 618 och 619. Viss reglering kan ske i förordningsform, t.ex. om det närmare förfarandet vid konkurrerande framställningar (jfr 26 §andra stycket förordningen om överlämnande från enligt en europeisk arresteringsorder). 6.9Verkställigheten av ett beslut om överlämnande och avräkning av tiden för frihetsberövande i den verkställande staten Regeringens förslag: Rätten ska i samband med ett beslut om överlämnande kunna bestämma att verkställigheten av beslutet om överlämnande skjuts upp enligt artikel 621.4 och 622.1 i avtalet eller att tillfälligt överlämna den eftersökte enligt artikel 622.2 i avtalet. Åklagaren ska efter det att rätten har meddelat sitt beslut kunna skjuta upp verkställigheten med stöd av artikel 621.3 och 621.4 i avtalet. Bestämmelserna i 6 kap. 4 och 5 §§ lagen om överlämnande från enligt en europeisk arresteringsorder ska tillämpas vid överlämnande enligt avtalet. Regeringens bedömning: Inga kompletterande bestämmelser om avräkning av tiden för frihetsberövande i den verkställande staten behövs i lag. Promemorians förslag och bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna tillstyrker eller har inga invändningar mot förslagen och bedömningen. anser dock det bör förtydligas att ett överlämnande kan skjutas upp för att den som ska överlämnas först ska lagföras i för att därefter, vid fällande dom, avtjäna den påföljd som har dömts ut. Skälen för regeringens förslag och bedömning Verkställighet av ett beslut om överlämnande Artiklarna 621 och 622 innehåller regler om inom vilken tid ett beslut om överlämnande ska verkställas, om att den eftersökte ska friges om dessa tidsfrister inte hålls och om skäl för att skjuta upp verkställigheten eller tillfälligt föra över personen på vissa villkor. Det kan t.ex. röra sig om att en verkställighet inte kan ske med hänsyn till omständigheter som ligger utanför de berörda staternas kontroll (artikel 621.3) eller om att verkställigheten bör skjutas upp av humanitära skäl (artikel 621.4). Ett annat skäl att skjuta upp verkställigheten kan vara att den eftersökte ska lagföras eller verkställa ett straff i den verkställande staten (artikel 622.1). Ett alternativ till det sistnämnda kan vara att tillfälligt överlämna den eftersökte (artikel 622.2). Motsvarande bestämmelser finns i artiklarna 23 och 24 i arresteringsorderrambeslutet. Bestämmelserna i artiklarna 621 och 622 är direkt tillämpliga. Däremot behövs kompletterande bestämmelser i den nya lagen om vem som beslutar om att skjuta upp verkställigheten i de olika situationerna. I 6 kap. 1 och 2 §§ europeiska arresteringsorderlagen finns bestämmelser som genomför artiklarna 23 och 24 i arresteringsorderrambeslutet. I dessa bestämmelser anges även vem av rätten eller åklagaren som beslutar om att skjuta upp verkställigheten på de olika grunderna eller som bestämmer att den eftersökte tillfälligt ska överlämnas. Det finns ingen anledning att i de kompletterande bestämmelserna i den nya lagen föreslå någon annan ansvarsfördelning. Rätten bör således i samband med sitt beslut om 2020/21:197 överlämnande kunna skjuta upp verkställigheten av detta beslut med stöd av artikel 621.3 och 622.1 eller bestämma om att tillfälligt överlämna den eftersökte enligt artikel 622.2. Åklagaren bör ha möjlighet att skjuta upp verkställigheten med stöd av 621.3 och 621.4. När det gäller bestämmelsen i artikel 622.1 efterfrågar ett förtydligande om att den även omfattar en möjlighet att skjuta upp verkställigheten av ett beslut om överlämnande både för lagföring och för att avtjäna en påföljd som dömts ut med anledning av lagföringen. Avtalet är direkt tillämpligt och uttalanden om hur avtalets olika bestämmelser ska tolkas, bör av den anledningen undvikas. Regeringen noterar dock att en motsvarande bestämmelse finns i artikel 24.1 i arresteringsorderrambeslutet. Bestämmelsen i artikel 621.5 om att den eftersökte, om han eller hon är frihetsberövad, ska försättas på fri fot om en verkställighet inte kan ske enligt de tidsfrister som ställts upp i artikel 621.2–621.4 kräver inga kompletterande bestämmelser. Såväl åklagaren som domstolen kan upphäva häktningen (jfr prop. 2010/11:158 s. 136). Artiklarna 621 och 622 innehåller också regler om att de berörda myndigheterna ska samråda om när verkställighet ska ske dels enligt huvudregeln i artikel 621.1, dels när verkställigheten skjuts upp av någon anledning. Om detta samt om vem som ansvarar för att ett beslut om överlämnande verkställs i rätt tid kan regleras i förordning (jfr 18 § förordningen om överlämnande från enligt en europeisk arresteringsorder). För verkställigheten av ett beslut om överlämnande bör även bestämmelserna i 6 kap. 4 och 5 §§ europeiska arresteringsorderlagen tillämpas. Enligt 4 § kan den eftersökte efter rättens beslut förklara att han eller hon avstår från att överklaga beslutet och att beslutet får verkställs utan hinder av att beslutet inte fått laga kraft. En förklaring ska lämnas enligt vissa bestämmelser i strafftidslagen (2018:1251). Med stöd av denna bestämmelse kan således en verkställighet skyndas på i vissa fall. En tillämpning av 6 kap. 5 § europeiska arresteringsorderlagen innebär dels att ska bistå vid verkställigheten, dels att den eftersökte kan tas i förvar, om han eller hon är på fri fot, om det bedöms nödvändigt för att verkställighet ska kunna ske. Det innebär att verkställigheten kan genomföras mer effektivt. Avräkning av tiden för frihetsberövande i den verkställande staten Enligt artikel 624 ska den utfärdande staten avräkna den tid som den eftersökte varit frihetsberövad i den verkställande staten, med hänsyn till den utfärdade arresteringsordern, från den tid som ska avtjänas av en frihetsberövande påföljd som dömts ut i den utfärdande staten. Vidare åläggs den verkställande rättsliga myndigheten att översända uppgifter om hur länge den eftersökte varit frihetsberövad i den verkställande staten med anledning av den utfärdande arresteringsordern. Motsvarande bestämmelse finns i artikel 26 i arresteringsorderrambeslutet. Några kompletterande bestämmelser i lag behövs inte. Den underrättelseskyldighet som föreskrivs kan regleras i förordning (jfr 20 § förordningen om överlämnande från enligt en europeisk arresteringsorder) Transporter i eller genom Regeringens förslag: Bestämmelserna om tillstånd till transport genom respektive transporter i i 8 kap. 2 och 3 §§ lagen om överlämnande från enligt en europeisk arresteringsorder ska tillämpas vid överlämnande enligt avtalet. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna tillstyrker eller har inga invändningar mot Skälen för regeringens förslag: I artikel 623 finns bestämmelser om transitering som ska tillämpas när en eftersökt person ska transporteras från en medlemsstat till eller tvärtom och behöver inhämta ett tillstånd till transporten genom . Artikeln omfattar även ett inhämtande av ett tillstånd till en transport genom av en person som utlämnas från en tredje stat till (artikel 623.6). Bestämmelsen gäller även i den omvända situationen, dvs. när har behov av att en eftersökt person transporteras genom . Inför en transport ska viss information tillhandahållas av den stat som har behov av transporten genom den andra staten. En ansökan om tillstånd till transport ska överlämnas till utsedd myndighet. En transport genom en stat kan nekas avseende egna medborgare i de fall en anmälan gjorts med stöd av artikel 603.2. Bestämmelsen ska även tillämpas i de fall en transport genom en stat krävs med hänsyn till en oplanerad mellanlandning. Motsvarande bestämmelser finns i huvudsak i artikel 25 i arresteringsorderrambeslutet. I avvaktan på att de kompletterande bestämmelserna träder i kraft, har regeringen utsett () som centralmyndighet (artikel 690.7 c). Uppgiften att handlägga förfrågningar om tillstånd till transporter genom bör dock åläggas i enlighet med det motsvarande ansvar myndigheten har vid transporter genom enligt 8 kap. 2 § europeiska arresteringsorderlagen. En sådan ordning skapar ett effektivare förfarande än om uppgiften ligger på . I samband med att den nya lagstiftningen träder i kraft bör göra en anmälan om detta enligt artikel 623.3. Även övriga bestämmelser i 8 kap. 2 § europeiska arresteringsorderlagen bör tillämpas vid transporter enligt artikel 623 avtalet. Med stöd av dessa bestämmelser kan ta den person som ska överlämnas i förvar för att säkerställa transporten. Vidare finns bestämmelser om förfarandet vid en oplanerad mellanlandning. Mot bakgrund av den anmälan gjort enligt artikel 603.2 och vad som föreslås i avsnitt 6.3om att svenska medborgare inte får överlämnas, ska en transport genom av svenska medborgare inte tillåtas. Detta får anses följa av artikel 623.2 i avtalet. Vid överlämnande enligt avtalet till , kommer den eftersökte att behöva transporteras i , exempelvis till ett häkte eller en anstalt från en flygplats. Enligt 8 kap. 3 § europeiska arresteringsorderlagen ansvarar för transporten i . Motsvarande bestämmelse bör gälla vid överlämnande till enligt avtalet. 2020/21:197 6.11 Utvidgat överlämnande, vidareöverlämnande Regeringens förslag: Vid en framställning om tillstånd till utvidgat överlämnande och vidareöverlämnande ska i huvudsak samma bestämmelser tillämpas som i ett ärende om överlämnande från enligt avtalet. Bestämmelsen om tillstånd till vidareutlämning i 6 kap. 9 § lagen om överlämnande från enligt en europeisk arresteringsorder ska tillämpas vid en framställning om tillstånd till vidareutlämning enligt avtalet. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna tillstyrker eller har inga invändningar mot Skälen för regeringen förslag: I artikel 625 finns bestämmelser om den s.k. specialitetsprincipen, dvs. att den som har överlämnats till en stat med stöd av avtalet inte kan åtalas, verkställa ett straff eller frihetsberövas avseende en annan tidigare gärning än den som arresteringsordern avsåg. En stat kan i en anmälan förklara att den generellt samtycker till att åtal m.m.kan ske, om inte annat anges i ett enskilt ärende (punkt 1). Om en anmälan inte har lämnats, anges i punkten 3 när principen inte längre gäller. Slutligen regleras i punkten 4 hur ett samtycke inhämtas från den verkställande staten. Motsvarande bestämmelse finns i artikel 27 i arresteringsorderrambeslutet. Artikel 626 innehåller bestämmelser om under vilka förutsättningar en stat, dit en person har överlämnats med stöd av avtalet, kan överlämna eller utlämna personen ifråga till en annan stat för en gärning som begåtts i tiden före det förstnämnda överlämnandet. Konstruktionen i artikeln är densamma som i artikel 625. Huvudregeln är ett förbud mot ett sådant vidareöverlämnande (punkt 2). En stat kan emellertid anmäla att den generellt samtycker till ett sådant vidareöverlämnande (punkt 1). Om så inte gjorts, finns ett antal undantag föreskrivna, vars tillämpning innebär att ett vidareöverlämnande kan ske (punkt 2 a–2 c). Vidare regleras närmare hur ett samtycke inhämtas från den verkställande staten och förutsättningarna för att lämna ett sådant samtycke (punkterna 3 och 4). Slutligen finns en regel om vidareutlämning till en tredje stat (punkt 5). Bestämmelsen motsvaras av artikel 28 i arresteringsorderrambeslutet. En anmälan enligt artiklarna 625.1 och 626.1 kan ske när som helst och måste inte beslutas i samband med att den nya lagstiftningen träder i kraft. Med hänsyn härtill får ett övervägande i detta avseende avvakta (jfr prop. 2003/04:7 s. 148 f. och 163). Då behövs kompletterande regler om vem som samtycker till ett utvidgat överlämnande eller vidareöverlämnande och det närmare förfarandet för en sådan prövning. Slutligen behövs regler om vilket förfarande som ska tillämpas när det rör sig om en vidareutlämning En prövning om tillstånd till utvidgat överlämnande och vidareöverlämnandet bör ske på samma sätt och under samma villkor som i ett ärende om överlämnande från enligt avtalet (jfr 6 kap. 8 § europeiska arresteringsorderlagen). Med anledning härav bör de vägransgrunder om egna medborgare och politiska brott som föreslås även gälla vid ett sådant Prop. 2020/21:197 tillstånd (se avsnitt 6.3). Vidare bör de bestämmelser som föreslås om förfarandet gälla, bl.a. att åklagare utreder om det finns förutsättningar för att lämna ett tillstånd och att offentlig försvarare ska utses (se avsnitt 6.5). Slutligen bör de bestämmelser som gäller för domstolens prövning gälla (se avsnitt 6.8). Det ska noteras att även avtalets regler kommer att bli direkt tillämpliga, t.ex. vägransgrunderna i artikel 600 och 601. När det är fråga om vidareutlämning finns bestämmelser för motsvarande fall i 6 kap. 9 § europeiska arresteringsorderlagen, som anger att en sådan framställning ska prövas av regeringen med tillämpning av 24 § utlämningslagen. Detsamma bör gälla vid vidareutlämning enligt avtalet. Det ska emellertid noteras att hänvisningen till 6 kap. 9 § europeiska arresteringsorderlagen avser utlämning till en stat utanför EU, eller . Ett överlämnande eller en utlämning från till eller kommer inte att omfattas av hänvisningen till nämnda bestämmelse. Artikel 626 i avtalet om vidareöverlämnande gäller endast mellan medlemsstaterna och (se artikel 596). För att undvika en situation där inga regler finns att tillämpa i dessa fall, bör bestämmelsen om tillstånd till vidareöverlämnande även omfatta ett överlämnande eller en utlämning till och . Med stöd av artiklarna 625.3 f och 626.2 b kan den som har överlämnats, inför de behöriga rättsliga myndigheter i samtycka till utvidgat överlämnande eller vidareöverlämnande, vilket ska ske enligt nationell rätt. Vidare förutsätter avtalet att bestämmelser finns när vill inhämta tillstånd till utvidgat överlämnande eller vidareöverlämnande. Bestämmelser om detta behövs i de fall är utfärdande stat, vilka kan regleras i förordning (jfr 16 och 17 §§ förordningen om överlämnande till enligt en europeisk arresteringsorder). I förordning kan också närmare regleras vissa förfarandefrågor när är verkställande stat (jfr 26 § förordningen om överlämnande från enligt en europeisk arresteringsorder). Regeringens bedömning: Inga kompletterande bestämmelser om fördelning av kostnader eller om avtalets slutbestämmelser behövs i lag. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna tillstyrker eller har inga invändningar mot Skälen för regeringens bedömning: Artiklarna 628–632 innehåller regler om kostnader samt sedvanliga slutbestämmelser om relationen till andra internationella överenskommelser, översyn av gjorda anmälningar I artikel 629.1 anges bl.a. att utläm- ningskonvention med tillhörande tilläggsprotokoll inte längre ska gälla mellan medlemsstaterna, å ena sidan, och å andra I avsnitt 5.2 föreslås att en bestämmelse tas in i utlämningslagen om att den inte gäller om avtalet eller den kompletterande lagen ska tillämpas. övrigt behövs inga kompletterande bestämmelser. 2020/21:197 6.13 Överförande av verkställighet av en