prop · H90376 · 2021-12-20 00:00:00 — för om en löptidsförlängning ska medges bör vara om det är sannolikt att en sådan kan motverka att emittentinstitutet kommer på obestånd. Prövningen ska med andra ord inte vara direkt avhängig av sannolikheten att undvika fallissemang enligt lagen om resolution (8 kap. 2 §). Betalningssvårigheter är förvisso något som kan grunda ett beslut om fallissemang, men ett sådant beslut kan även grunda sig på andra Regeringens förslag får dock anses vara i enlighet med avsikten i utredningens förslag. anser att en löptidsförlängning också ska kunna beslutas efter att emittentinstitutet har försatts i resolution. Regeringen konstaterar att det är oklart hur en sådan ordning förhåller sig till krishanteringsdirektivet, som innebär att förlängning av löptider avseende säkerställda obligationer inte är tillåtet efter att ett emittent- institut har försatts i resolution (13 kap. 1 § ). Frågan får i stället övervägas i ett annat sammanhang. Som flera remissinstanser – Förvaltningsrätten i , , , Svensk Försäkring, Svensk Värdepappersmarknad och – framför är det av vikt att ramen för prövning så långt möjligt preciseras för att uppnå direktivets krav på att objektiva utlösande faktorer för en förlängning anges i nationell rätt. Att underställa en förlängning Finans- inspektionens prövning, tillsammans med kriteriet att en förlängning endast får användas om det är sannolikt att den kan motverka att emittent- institutet hamnar på obestånd, får dock enligt regeringen redan i sig anses uppfylla direktivets krav på objektiva utlösande faktorer. lag ange vilka faktorer som ska beaktas vid prövningen av sannolikheten för denna effekt hos en löptidsförlängning, kan riskera att snäva in prövningen på ett icke ändamålsenligt sätt, som också kan hamna i konflikt med principen om en fri bevisprövning. Det ligger dock nära till hands, som , Svensk Försäkring och påpekar, att befintliga mått på likviditet som gäller för emittentinstituten kan vara värda att beakta i frågan om en sådan likviditetsbrist hos emittentinstitutet föreligger som kan motivera en löptidsförlängning. Två mått avseende likviditet som tillämpas på EU-nivå är den s.k. lik- viditetstäckningskvoten (enligt artikel 4 i likviditetstäckningsförord- ningen) och den s.k. stabila nettofinansieringskvoten (enligt artikel 428b i Likviditetstäckningskvoten avser tillgången på likvida tillgångar hos ett institut i förhållande till verkliga och simulerade Denna kvot ska under normala förhållanden vara (artikel 4.2 och 4.3 i likviditets- graden av finansiering i förhållande till finansieringsbehov under ett ettårsperspektiv under både normala och stressade förhållanden, och ska uppgå till (artikel 428b.1 och 428b.2 i tillsynsförordningen). Kraven ska uppfyllas på individuell eller konsoliderad nivå, allt efter vad som är tillämpligt i det enskilda fallet. För det fall emittentinstitutet bryter mot någon av eller båda dessa kvoter bör detta, bl.a. med beaktande av när ordinarie förfallodag för den säkerställda obligationen infaller, kunna vägas in i bedömningen av om en förlängning av förfallodagen för den säkerställda obligationen ska anses som en åtgärd ägnad att i tillräcklig grad motverka obestånd för emittentinstitutet. Tillräcklig grad bör, som framgår ovan, utgöras av sannolikhet för att obestånd kan undvikas genom att åtgärden används. Möjlighet att lämna synpunkter Enligt lagen om resolution prövar frågan om ett instituts obestånd i förhållande till om ett institut fallerar eller sannolikt kommer att fallera, efter samråd med och (8 kap. 1 § andra stycket). Som framhåller framstår det därför som lämpligt att även vid en prövning av om en löptidsförlängning ska tillåtas ger tillfälle att lämna synpunkter. En bestämmelse om detta bör därför införas. skyldighet bör också gälla i förhållande till . Direktivet kräver att de utlösande faktorerna för förlängning av löptiden anges i avtalsvillkoren för den säkerställda obligationen (artikel 17.1 b). Ett sådant krav ska därför införas i svensk rätt. Direktivet kräver även att det vid varje given tidpunkt ska gå att fastställa den slutliga förfallodagen för obligationen, dvs. den förfallodag som blir gällande vid en förlängning (artikel 17.1 d). Regeringen anser att detta lämpligast sker genom ett krav i svensk rätt på att den slutliga förfallodagen ska anges i avtalsvillkoren för den säkerställda obligationen. Såväl utlösande faktorer för en förlängning som den slutliga förfallodagen är av sådan betydelse ur ett investerarperspektiv, att ett avtal om förlängning av löptiden som saknar någon av dessa uppgifter enligt regeringens mening bör sakna giltighet. Likviditetsbufferten ska beräknas mot den säkerställda obligationens Enligt direktivet får medlemsstaterna tillåta att beräkningen av kapital- beloppet för säkerställda obligationer, för vilka gäller avtal om möjlighet till löptidsförlängning, grundas på den säkerställda obligationens slutliga förfallodag i enlighet med villkoren för den säkerställda obligationen (artikel 16.5). Utredningen föreslår att beräkningen ska ske i förhållande till ordinarie förfallodag, men att en beräkning ska ske i förhållande till den slutliga förfallodagen först om beviljar en ger till största del ut säkerställda obligationer i form av s.k. on tap-emissioner. Med detta avses att den utestående volymen hos en säkerställd obligation byggs upp , genom successiva emissioner avseende en säkerställd obligation med en och samma ISIN-kod och samma villkor vad avser förfallodag m.m. Obligationer som har en större utestående volym, ges ut genom on tap- emissioner och som handlas via marknadsgaranter brukar för svenskt vidkommande kallas för benchmarkobligationer. Dessa är generellt sett mer likvida än andra obligationer. Den svenska marknaden för säkerställda obligationer utgörs volymmässigt till av benchmark- 2021/22:76 obligationer. En följd av denna typ av utgivning är att den successivt utökade volymen i enskilda obligationer kan bli relativt stor och skapa en återfinansieringsrisk för emittentinstitutet när en obligation förfaller till betalning. brukar hantera denna åter- finansieringsrisk i huvudsak genom att i förväg, med början ca sex–arton månader före det att obligationen förfaller till betalning, köpa tillbaka stora volymer av obligationen. Det är uppenbart att ett krav på en likviditets- buffert som innebär att emittentinstituten senast före ordinarie förfallodag måste hålla tillräckligt med likvida tillgångar för att täcka detta förfall är ägnat att störa emittentinstitutens nuvarande hantering av återfinansieringsrisken kopplad till säkerställda obligationer. Perioden under vilken volymen hos säkerställda obligationer utgivna on-tap byggs upp, för att sedan bl.a. köpas tillbaka, blir avsevärt kortad om samma tidsspann mellan utgivning och förfall som ska behållas. Att ge ut obligationer med en längre löptid än vad som sker för att på så vis kompensera för detta, skulle också innebära en ändring av svensk marknadspraxis. Därtill anser regeringen att de konsekvenser av en likviditetsbuffert beräknad mot ordinarie förfallodag som och påtalar är beaktansvärda, t.ex. vad avser ökat behov av kortfristiga krediter i säkerhetsmassan på bekostnad av bostadskrediter och risk för att överskrida gränserna enligt tillsynsförordningen för fordringar mot kreditinstitut i säkerhetsmassan. En beräkning av likviditetsbufferten i förhållande till ordinarie förfallo- dag förtar också dess funktion som alternativ till en likviditetsbuffert för likviditetsriskhantering i sådan grad att, såsom Sparbankernas Riksför- bund och anför, det kan ifrågasättas vilka incita- ment för emittentinstituten att använda sig av löptidsförlängningar som i sådant fall skulle kvarstå. Enligt regeringen framstår ett sådant genom- förande av direktivet i det här avseendet som motsägelsefullt. Med utgångspunkten att möjlighet till löptidsförlängning ska genomföras i svensk rätt som en alternativ metod till likviditetsriskhantering bör enligt regeringen denna möjlighet utformas så att den blir praktiskt användbar. Om likviditetsbufferten i stället beräknas i förhållande till den slutliga förfallodagen återstår förvisso praktiskt sett kravet på att hålla en likviditetsbuffert om en förlängning används. Om bufferten behöver hålla likviditet för att möta obligationens förfall med början ca efter ordinarie förfall (förutsatt att en löptidsförlängning avser ca ), emittentinstitutet på så vis beretts möjlighet att åtgärda konstaterade likviditetsproblem, synes det enligt regeringen vara ägnat att i mindre grad störa nuvarande väl fungerande svensk marknadspraxis. Det kan i detta sammanhang även noteras att det finska parlamentets ekonomiutskott tillkännagivit att det med hänsyn till den finska marknadens funktionssätt, som liksom den svenska inte innehåller hantering av likviditetsrisker genom en särskild likviditetsbuffert för säkerställda obligationer, anser att direktivet för finskt vidkommande ska genomföras med innebörd att likviditetsbufferten uteslutande ska beräknas mot den slutliga förfallodagen (finska ekonomiutskottets uttalande TaVL 31/2018 vp). Sammantaget anser regeringen att möjligheten enligt direktivet att uteslutande låta likviditetsbufferten beräknas mot den säkerställda obligationens slutliga förfallodag enligt villkoren för en löptidsförlängning Prop. 2021/22:76 bör genomföras i svensk rätt. Påverkan av en löptidsförlängning på förmånsrätt och förfallodatumens ordningsföljd Som framgår ovan innehåller direktivet ett krav på att en löptids- förlängning i händelse av insolvens eller resolution inte ska påverka investerarnas förmånsrätt (”rangordning”) eller ordningsföljden för de säkerställda obligationernas ursprungliga förfalloplan (artikel 17.1 e). Enligt regeringens förslag ska en löptidsförlängning endast kunna användas för att undvika emittentinstitutets obestånd. Att använda en löptidsförlängning efter ett beslut om konkurs är med förslagets utgångspunkt därför uteslutet. Därmed förfaller frågan om påverkan av en löptidsförläning i händelse av emittentinstitutets konkurs. I fråga om löptidsförlängningar i resolution är även detta uteslutet så länge beslutet om resolution grundar sig i att emittentinstitutet är, eller sannolikt kommer att vara, på obestånd. I övrigt konstateras ovan att det är oklart hur en löptidsförlängning under ett resolutionsförfarande förhåller sig till krishanteringsdirektivet (jfr 13 kap. 1 § ). I vart fall gäller att det ekonomiska utfallet för investerare i säkerställda obligationer inte ska bli sämre vid resolution än om emittent- institutet i stället hade avvecklats genom konkurs. Att en löptidsför- längning under ett konkursförfarande inte kan förekomma måste här beaktas och i varje fall innebära att en löptidsförlängning inte kan användas till ekonomiskt förfång för någon investerare inom ramen för ett resolutionsförfarande. Kommissionen har gett uttryck för att artikeln i fråga ska tolkas restriktivt och att innebörden av förbudet är att förändringar av förfallodatum inte får ske som är till nackdel för investerare. Mot denna bakgrund får ett genomförande av förbudet mot påverkan på investerares förmånsrätt och mot ändring av förfallodatum för säkerställda obligationer anses obehövligt för svensk del. Svensk Försäkring anser att det bör införas krav på att emittentinstituten ska kompensera investerarna om löptiden på obligationerna förlängs, för att hindra att möjligheten till förlängning missbrukas. Regeringen anser att det godkännandeförfarande som här föreslås för att en förlängning ska kunna användas i sig innebär skydd mot missbruk av möjligheten till förlängning. Frågan i vad mån villkor om förlängning bör föranleda kompensation för investerarna anser regeringen bör avgöras av parterna inom ramen för deras avtalsfrihet. Svensk Försäkring anser vidare att bör lämna förhandsbesked om utlösande faktorer för en förlängning. Eftersom det enligt direktivet krävs att utlösande faktorer anges i lag, anser regeringen att en ordning med förhandsbesked inte framstår som motiverad. Regeringens förslag: Ett emittentinstitut ska tillhandahålla sådana uppgifter om en säkerställd obligation som behövs för att en köpare ska kunna bedöma obligationen och den risk som är förenad med att investera i den. Om den säkerställda obligationen innehåller villkor om löptids- förlängning ska informationen särskilt innehålla uppgifter om 1.vilka omständigheter som kan utlösa en förlängning, 2.huruvida en förlängning påverkas av att emittentinstitutet försätts i konkurs eller resolution, och 3.kravet på godkännande. Regeringen eller den myndighet som regeringens bestämmer ska få meddela föreskrifter om vilken information som ska tillhandahållas för att köpare ska kunna bedöma obligationen och den risk som är förenad med att investera i den. Regeringens bedömning: Möjligheten att införa krav på en särskild förvaltare i händelse av insolvens eller resolution bör inte utnyttjas. Utredningens förslag och bedömning överensstämmer i sak med regeringens förslag. Utredningens förslag har emellertid en annan lag- teknisk utformning. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget och bedömningen eller har inget att invända mot dem. , , Svensk Värdepappersmarknad och anser att nuvarande rapporteringsmekanismer ska beaktas för att undvika dubbelrapportering. Skälen för regeringens förslag och bedömning: Enligt direktivet ska kreditinstitut som ger ut säkerställda obligationer tillhandahålla informa- tion om deras program för säkerställda obligationer som är tillräckligt detaljerad för att göra det möjligt för investerare att bedöma programmets profil och risker och att utföra en s.k. due diligence-granskning (artikel 14.1). Denna information ska tillhandahållas minst en gång per kvartal och avse följande portföljinformation: 1.Värdet av säkerhetsmassan och utestående säkerställda obligationer. 2.En förteckning över ISIN-koder (Identification Number) för alla säkerställda obligationer som har getts ut inom ramen för det programmet och som har tilldelats en ISIN-kod. 3.Den geografiska fördelningen och typen av säkerställda tillgångar, deras lånestorlek och värderingsmetod. 4.Uppgifter om marknadsrisk, inbegripet ränterisker och valutarisker, samt kreditrisker och likviditetsrisker. 5.Löptidsstrukturen för säkerställda tillgångar och säkerställda obliga- tioner, i tillämpliga fall inklusive en översikt över de utlösande faktorerna för förlängning av löptiden. 6.Nivåerna på täckningskrav och tillgänglig täckning, och nivåerna på lagstadgat, avtalsenligt och frivilligt övervärde i säkerhetsmassan. 7.Procentandelen av lån för vilka ett fallissemang anses ha inträffat enligt artikel 178 i tillsynsförordningen och under alla omständigheter när lånen är obetalda efter förfallodagen. När det gäller externt utgivna säkerställda obligationer inom koncerninterna strukturer med säkerställda obligationer i säkerhetsmassan, ska den infor- mation som listas ovan, eller en länk till den, tillhandahållas investerare med avseende på alla internt utgivna säkerställda obligationer i koncernen. Den informationen ska tillhandahållas investerarna åtminstone i sammanställd form (artikel 14.2). Vidare ska kreditinstituten, på sin webbplats offentliggöra den informa- tionen som tillhandahållits investerarna. Det får inte krävas att informa- tionen offentliggörs på papper (artikel 14.3). Om de säkerställda obligationerna innehåller villkor om förlängnings- bara löptidsstrukturer ska emittentinstituten också ge investerarna detaljerade uppgifter om de utlösande faktorerna för förlängning av löptiden, effekterna av insolvens i eller resolution av förlängning av löptiden och vilka roller de behöriga myndigheter och, om relevant, den särskilda förvaltaren har när det gäller förlängningen av löptiden (artikel 17.1c i direktivet). Det kan här noteras att en löptidsför- längning enligt regeringens förslag endast ska kunna ske för att undvika att emittentinstitutet hamnar på obestånd. Ett beslut om konkurs eller resolution har inte i sig någon påverkan på en redan beslutad förlängning. Detta följer av bestämmelserna om kontraktsenliga betalningar (4 kap. 5 § lagen om utgivning av säkerställda obligationer) och av att Riksgälds- kontoret som resolutionsmyndighet inte har befogenheter att ändra villkoren för en säkerställd obligation i ett resolutionsförfarande (14 kap. 3§ andra stycket ). För att säkerställa investerarnas rättigheter och intressen i händelse av resolution eller insolvens ger direktivet även medlemsstaterna möjlighet att föreskriva att en särskild förvaltare ska utses för att säkerställa investerarnas rättigheter och intressen i händelse av resolution eller insolvens (artikel 20.2). Om denna möjlighet utnyttjas behöver vissa krav, på bl.a. förvaltarens uppgifter, tillsättning och uppsägning, ställas upp i den nationella rättsordningen (artikel 20.2–20.4). Investerare åtnjuter förmånsbehandling i fråga om kapitalkrav om de kan styrka att de får viss information om den säkerställda obligation som de innehar (artikel 129.7 i tillsynsförordningen). Dessa regler påverkar indirekt vilken information som emittentinstituten tillhandahåller. Därutöver är det praxis att på marknaden för säkerställda obligationer inom EU använda sig av den branschgemensamma för informa- tionsgivning, HTT (eng. Harmonised Transparency Template), som är framtagen av den europeiska branschorganisationen , . En särskild mall för , NTT (eng. National Transparency Template) har också tagits fram av de svenska emittentinstitutens sammanslutning inom , issuers, ASCB. Majori- teten av de publicerar löpande information på sina respektive webbplatser enligt en eller båda av dessa mallar. Det är i detta sammanhang även värt att notera att utgivning av säkerställda obligationer omfattas av reglerna om prospekt i och rådets förordning (EU) 2017/1129 av om prospekt som ska offentliggöras när värdepapper erbjuds till allmänheten eller tas upp till handel på en reglerad marknad, och om upphävande av direktiv /71/EG. 2021/22:76 För att genomföra direktivets nya krav på att emittentinstituten ska tillhandahålla viss information bör motsvarande bestämmelser införas i svensk rätt. Regeringens anser att kravet bör framgå av lag. Med hänsyn till detaljeringsgraden av den portföljinformation som ska tillhandahållas bör motsvarande bestämmelser om vilken information som ska lämnas lämpligen genomföras i föreskrifter på lägre nivå än lag. De närmare bestämmelserna om hur ofta och på vilket sätt informationen ska tillhandahållas kan meddelas i form av verkställighetsföreskrifter. , , Svensk Värdepappersmarknad och anser att HTT bör beaktas i så stor utsträckning som möjligt för att undvika onödig dubbel- rapportering. I förhållande till nuvarande informationskrav och praxis har kommissio- nen gett uttryck för att det förefaller finnas vissa diskrepanser mellan den information som efterfrågas i direktivet och den som framgår av HTT. Vidare har kommissionen gett uttryck för att direktivets krav bygger på det nuvarande kravet i tillsynsförordningen men att minimiharmoni- seringen som sådan lämnar det till det nationella genomförandet att reglera omfattningen och detaljnivån på kravet, baserat på befintliga standarder. Regeringen anser att detta bör beaktas vid den närmare utformningen av kravet, tillsammans med principen att kravet bör vara proportionellt i förhållande till det ändamål för vilken information krävs. Det framstår som tillräckligt att investerarnas rättigheter och intressen beaktas av resolutionsmyndigheten respektive konkursförvaltaren i händelse av resolution eller insolvens. Möjligheten att ställa krav på en särskild förvaltare bör därför inte utnyttjas. 6.7Koncerninterna strukturer och gemensam finansiering Regeringens bedömning: Direktivets regler om koncerninterna struk- turer bör inte genomföras i svensk rätt. Svensk rätt uppfyller redan direktivets krav på gemensam finansie- ring. Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens bedöm- ning. Remissinstanserna tillstyrker bedömningen eller har inget att invända mot den. Skälen för regeringens bedömning Koncerninterna strukturer med säkerställda obligationer i säkerhetsmassan Direktivet möjliggör för medlemsstaterna att införa regler om användning av säkerställda obligationer som tillgångar i säkerhetsmassan, s.k. koncerninterna strukturer med säkerställda obligationer i säkerhetsmassan (artikel 8). Bakgrunden till detta är ett ställningstagande från kommissio- nen om att endast säkerställda obligationer, och inte t.ex. värdepapperise- Prop. 2021/22:76 ringsinstrument, bör få användas på detta sätt (skäl 20 i direktivet). Med koncerninterna strukturer avses i detta sammanhang att ett emittentinstitut i en koncern ger ut säkerställda obligationer som köps endast av ett annat emittentinstitut inom samma koncern, s.k. internt utgivna säkerställda obligationer, och att det senare institutet använder de förvärvade obligationerna som tillgångar i en säkerhetsmassa för att i sin tur ge ut säkerställda obligationer på marknaden (s.k. externt utgivna säkerställda obligationer). Direktivet innehåller inga begränsningar för till hur stor del de externt utgivna säkerställda obligationerna får ha internt utgivna säkerställda obligationer i säkerhetsmassan. Det har också införts ett undantag i tillsynsförordningen för denna typ av utgivning, med innebörd att begränsningarna för exponeringar mot kreditinstitut inte gäller för externt utgivna säkerställda obligationer (artikel 129.1b). Koncerninterna strukturer av detta slag förekommer inte på den svenska marknaden för säkerställda obligationer. I förekommer det visserligen att krediter säljs av ett kreditinstitut till ett annat kreditinstitut (emittentinstitut), men inte att säkerställda obligationer ges ut endast i syfte att fungera som tillgångar i en säkerhetsmassa hos ett annat emittentinstitut i en koncerngemenskap. En utgivning av denna typ framstår som främmande för svenskt vidkommande och ett införande av en sådan utgivning för svensk del skulle innebära en ökad komplexitet för den svenska marknaden. Det föreligger inte heller någon efterfrågan på den svenska marknaden för säkerställda obligationer utgivna inom ramen för denna typ av koncerninterna strukturer. Sammanfattningsvis finns det därför inte skäl att införa en sådan ordning i svensk rätt. Enligt direktivet ska medlemsstaterna tillåta s.k. gemensam finansiering (artikel 9). Syftet med dessa regler är att möjliggöra för mindre kreditinstitut att ge ut säkerställda obligationer genom att gemensamt samla tillgångar hos ett emittentinstitut (skäl 21 i direktivet). Enligt direktivet ska medlemsstaterna i detta syfte tillåta att godtagbara säkerställda tillgångar som härrör från ett kreditinstitut och som har köpts av ett emittentinstitut används som säkerställda tillgångar för utgivning av säkerställda obligationer (artikel 9.1 första stycket). Medlemsstaterna ska reglera sådana köp för att säkerställa att kraven i artiklarna 6 och 12 är uppfyllda (artikel 9.1 andra stycket). Medlemsstaterna får enligt direktivet (artikel 9.2) även tillåta att över- låtelser av tillgångar av nu aktuellt slag sker genom avtal om finansiellt säkerställande enligt och rådets direktiv /47/EG av om ställande av finansiell säkerhet (säkerhets- direktivet). Med sådana avtal avses dels återköpsavtal (repor) eller andra slags säkerhetsöverlåtelser, dels att en finansiell säkerhet ställs. I det första fallet övergår äganderätten till mottagaren och i det andra fallet behåller den som har ställt säkerheten äganderätten (artikel 2.1 a–c i säkerhets- direktivet). Det andra fallet motsvaras i svensk rätt av pantsättning av finansiella instrument. Under vissa särskilda förutsättningar får medlemsstaterna också tillåta att emittentinstitut köper tillgångar av nu aktuellt slag från företag som inte 2021/22:76 är kreditinstitut (artikel 9.3).