prop · H9031d11 · 2021-09-20 00:00:00 — däremot är möjligt att göra en helhetsbedömning av den försäkrades situation utan att kontakta arbetsgivaren, behöver kontakt inte tas. Detta betyder att det merarbete som skulle kunna uppstå för arbetsgivaren om anställningsformen som sådan skulle vara avgörande för bedömningen kan undvikas. Vad gäller remissinstansernas synpunkter om behov av förtydliganden och förenklingar av hur den aktuella målgruppen avgränsas är det enligt regeringens mening inte möjligt att fullt ut åstadkomma en sådan avgränsning utan betydande nackdelar. Regeringen föreslår därför en mer allmän definition av begreppet. Ytterligare precisering av begreppet riskerar att exkludera eller inkludera vissa försäkrade felaktigt. Det skulle kunna leda till att regelverket blir än svårare att tillämpa och svårare för den enskilde att överblicka. Med detta förslag kan personer med lika förutsättningar ges samma försäkringsskydd oavsett anställningsform. Region efterlyser förtydliganden om vilken av behovsanställningarna som ska vara utgångspunkt för bedömningen av arbetsförmågan när det finns flera sådana anställningar. I rehabiliteringskedjan tar begreppet ”sitt vanliga arbete” i 27 kap. 46 § första stycket SFB sikte på varje anställning. Om den försäkrade har flera anställningar, bedöms således hans eller hennes arbetsförmåga mot varje anställning när det prövas om arbetsförmågan är nedsatt i förhållande till det ”vanliga arbetet”. Arbetsförmågan bör således bedömas i förhållande till var och en av den försäkrades s.k. behovsanställningar om den försäkrade har flera sådana anställningar. Bedömning mot behovsanställningen t.o.m. dag 90 i rehabiliteringskedjan Regeringen föreslår en ändrad bedömningsgrund för försäkrade med s.k. behovsanställning. Den ändrade bedömningsgrunden medför att s.k. behovsanställda försäkrade i vissa fall kan få sin arbetsförmåga bedömd mot den s.k. behovsanställningen t.o.m. den dag då arbetsförmågan varit nedsatt . Detta gäller till den del den försäkrade kan antas ha arbetat. Försäkrade som inte kan antas ha arbetat har inte rätt till sjukpenning med stöd av den föreslagna bestämmelsen utan får i stället arbetsförmågan bedömd mot normalt förekommande arbete på samma sätt som gäller för den som är arbetslös. Som framgår ovan föreslås det inte någon ändring vad gäller bedömningen av arbetsförmågan för det fall att den s.k. behovsanställde omfattas av en överenskommelse om att utföra arbete under en särskilt angiven tid, dvs. Den försäkrade kommer således även fortsättningsvis att få arbetsförmågan bedömd enligt reglerna i rehabiliteringskedjan i dessa fall. Regeringen vill framhålla att bedömningen av arbetsförmågan för tid då den s.k. behovsanställde har en överenskommelse om att utföra arbete under en särskilt angiven tid inte ändras genom de förslag som lämnas i denna proposition. gäller för dessa försäkrade att arbetsförmågan bedöms på samma sätt som för övriga anställda i enlighet med reglerna i rehabiliteringskedjan. Flera remissinstanser anser att s.k. behovsanställdas arbetsförmåga bör undantas från bedömningen mot normalt förekommande arbete t.o.m. dag 180 i rehabiliteringskedjan. anser att sjukförsäkringen blir mer begriplig om samma regler gäller för behovsanställda som för anställda och att behovsanställdas arbetsförmåga bör bedömas mot behovsanställningen t.o.m. dag 180. Även TCO har invändningar avseende utredningens förslag att prövningen mot normalt förekommande arbete ska göras t.o.m. dag 90 och anser att arbetsförmågan bör prövas mot normalt förekommande arbete först för att harmonisera med reglerna för egenföretagare och bevara rehabiliteringskedjans grund. 2021/22:1 Utgiftsområde 10 ISF anför att det är viktigt att beakta att det inom vissa yrkesgrupper och branscher är relativt vanligt med behovsanställningar som sträcker sig över , . Personer med sådana behovsanställningar har inte per automatik en svagare koppling till arbetsmarknaden än anställda, utan i vissa fall bara en mindre trygg anställningsform. Det kan därför vara rimligt att anta att de skulle ha arbetat även efter dag 90 om de inte blivit sjuka. Enligt ISF hamnar dessa personer, med utredningens förslag, i ett sämre läge än anställda på grund av sin otrygga anställningsform. LO anser att det bör vägas in i analysen att en tidsbegränsad anställning i regel och i sig, såväl socialt som ekonomiskt, innebär en otryggare arbets- och livssituation och att det därför finns goda skäl att förlänga tidsramen . Enligt regeringens mening bör utgångspunkten vara att den som bedöms mot sin s.k. behovsanställning likställs med andra anställda fram t.o.m. dag 90 i sjukperioden. Så kallade behovsanställda som har goda möjligheter att återgå i tidigare arbete där de kan ha sin yrkesidentitet, utbildning och erfarenhet bör ges förutsättningar att genomgå medicinsk vård och behandling för att kunna återgå till sitt vanliga arbete. Regeringen ser dock en risk för att s.k. behovsanställda skulle missgynnas när det gäller stöd för återgång i arbete om deras arbetsförmåga skulle bedömas mot den s.k. behovsanställningen fram t.o.m. dag 180. ansvar att klargöra den försäkrades behov av arbetslivsinriktad rehabilitering och stödja den försäkrade på olika sätt för att underlätta återgång i arbete gäller förvisso även för s.k. behovsanställda fr.o.m. dag ett i sjukfallet, men den som är s.k. behovsanställd omfattas av de anpassnings- och rehabiliteringsinsatser som ingår i arbetsgivarens rehabiliteringsansvar enbart för tid när det finns ett faktiskt anställningsförhållande. I praktiken betyder detta att den s.k. behovsanställdes möjligheter att ta del av olika arbetslivsinriktade insatser som skulle kunna förkorta sjukskrivningen mellan dag 90 och dag 180 skulle vara betydligt sämre än de möjligheter som anställda och arbetslösa har, om den s.k. behovsanställdes arbetsförmåga skulle bedömas mot den s.k. behovsanställningen fram t.o.m. dag 180. LO-TCO rättsskydd anger i sitt remissvar att det inte finns några bärande skäl att behandla försäkrade med behovsanställningar mindre generöst än egenföretagare, vilka prövas mot normalt förekommande arbete först vid dag 180 i rehabiliteringskedjan. TCO och anger i sina remissvar att behovsanställda bör bedömas mot normalt förekommande arbete efter 180 och inte med motiveringen att sjukförsäkringen blir mer begriplig om samma regler gäller för behovsanställda som för andra anställda. Som framgår ovan så är 90-dagarsgränsen en avvägning mellan behovet av ökad trygghet för s.k. behovsanställda å ena sidan och vikten av att s.k. behovsanställda ges det stöd för återgång i arbete som behövs i varje enskilt fall. När det gäller regelverket för egenföretagare så omfattas dessa inte av förslagen i denna proposition. Regeringen instämmer i att sjukförsäkringen behöver vara begriplig och förutsebar för enskilda. Regeringen anser dock att det är av yttersta vikt att personer som är i behov av stöd för återgång till arbete erbjuds och får ett sådant stöd. Detta stöd skulle riskera att bli sämre för s.k. behovsanställda än för anställda och arbetslösa, om s.k. behovsanställdas arbetsförmåga skulle bedömas mot normalt förekommande arbete först vid dag 180. Bedömningen av den behovsanställdes arbetsförmåga mot ett normalt förekommande arbete bör göras i förhållande till högst ett heltidsarbete När en arbetstagares eller egenföretagares arbetsförmåga efter i sjukperioden bedöms mot sådant förvärvsarbete som är normalt förekommande på arbetsmarknaden eller mot annat lämpligt arbete som är tillgängligt för den försäkrade gäller att bedömningen av arbetsförmågan ska göras i förhållande till högst ett heltidsarbete (se 27 kap. 48 och 49 §§ SFB). 2021/22:1 Utgiftsområde 10 Den s.k. behovsanställdes arbetsförmåga bör bedömas på samma sätt när prövningen i sjukperioden ska göras mot sådant förvärvsarbete som är normalt förekommande på arbetsmarknaden eller mot annat lämpligt arbete som är tillgängligt för den s.k. behovsanställde. Även i dessa fall bör således bedömningen av arbetsförmågan göras i förhållande till högst ett heltidsarbete. Regeringen föreslår därför en bestämmelse med denna innebörd. Sjukpenning ska inte begränsas till det högsta belopp som gäller för arbetslösa sjukskrivna Regeringens förslag innebär i likhet med utredningens förslag att sjukpenning som lämnas till den som får arbetsförmågan prövad mot sin s.k. behovsanställning betalas ut utan den begränsning av beloppet som gäller för den som är arbetslös. Syftet med den begränsning som finns för den som är arbetslös är att ersättningen vid sjukdom ska knytas närmare till det faktiska inkomstbortfall som uppstår när arbetslöshetsersättningen inte betalas ut. Det innebär att sjukpenningbeloppet inte kan överstiga det belopp som skulle ha betalats ut i arbetslöshetsersättning. framför att sjukpenning för försäkrade som saknar anställning inte bör kunna lämnas med ett högre belopp än det tak som gäller inom arbetslöshetsförsäkringen. Regeringen anser att försäkringsskyddet för den med s.k. behovsanställning i så hög utsträckning som möjligt bör likställas med skyddet för andra anställda. Den som har en s.k. behovsanställning kan visserligen i juridisk mening sakna en anställning en viss dag eller när inbokade arbetspass saknas. Enligt förslaget som lämnas i denna proposition ska dock bedömningen av arbetsförmågan göras i förhållande till det vanliga arbetet. Den inkomst som den försäkrade går miste om är inkomst från arbete i den s.k. behovsanställningen, inte arbetslöshetsersättning. Sjukpenningbeloppet bör därför inte begränsas på det sätt som gäller för sjukskrivna som saknar anställning. Skyddet för inkomstbortfall vid sjukdom blir med denna ordning likvärdigt för den som bedöms mot sitt vanliga arbete, oavsett om anställningsformen är en tillsvidareanställning eller en tidsbegränsad anställning. Regeringen föreslår således att sjukpenningen för den som får arbetsförmågan bedömd mot sin s.k. behovsanställning betalas ut utan den begränsning av beloppet som gäller för den som är arbetslös. Kalenderdagsberäknad sjukpenning lämnas fr.o.m. dag 15 i sjukperioden när arbetsförmågan bedöms mot behovsanställningen Regeringens förslag innebär i likhet med utredningens förslag att kalenderdagsberäknad sjukpenning ska kunna lämnas fr.o.m. dag 15 i sjukperioden för om det kan antas att den försäkrade skulle ha förvärvsarbetat. ISF har i sitt remissvar utgått ifrån att utredningen inte föreslår någon skälighetsbedömning av sjukpenningens storlek med anledning av att sjukpenningen ska vara kalenderdagsberäknad fr.o.m. dag 15, men anser inte att omständigheterna kring frågan har utretts tillräckligt. SKR anser att det är viktigt att upprätthålla principen om att sjukförsäkringen är en inkomstbortfallsförsäkring oavsett om arbete skulle ha utförts eller inte. Regeringen kan konstatera att utredningens förslag handlar om att arbetsförmågan ska bedömas mot den s.k. behovsanställningen och inte om hur beräkning av sjukpenning ska göras och för vilka dagar den får lämnas. Regeringen anser att förslaget tydliggör inkomstbortfallsprincipen genom att inkomstbortfallet ersätts utifrån hur det kan antas att den försäkrade skulle ha arbetat. Enligt gällande regelverk lämnas kalenderdagsberäknad sjukpenning fr.o.m. dag 15 i sjukperioden. Det finns inget som hindrar att sjukpenning kalenderdagsberäknas när bedömningen av arbetsförmågan ska göras enligt förslaget. Regeringen anser att det är rimligt att huvudregeln om kalenderdagsberäknad sjukpenning (28 kap. 4 § SFB) tillämpas på 2021/22:1 Utgiftsområde 10 samma sätt som när sjukpenning lämnas till den som får arbetsförmågan bedömd enligt förslaget. Något undantag från huvudregeln om kalenderdagsberäknad sjukpenning föreslås därför inte. Kalenderdagsberäknad sjukpenning ska således kunna lämnas för fr.o.m. dag 15 i sjukperioden om det kan antas att den försäkrade skulle ha förvärvsarbetat. Förbättrade möjligheter att bevilja partiell sjukpenning vid ojämn förläggning av arbetstid Regeringens förslag: ska kunna bevilja partiell sjukpenning utifrån en annan förläggning av arbetstiden än genom jämn reducering , om inte en sådan förläggning av arbetstiden försämrar möjligheterna till återgång i arbete. Utredningens förslag (SOU 2020:26): Överensstämmer i sak med regeringens förslag. Utredningens lagförslag har dock en annan utformning. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser tillstyrker eller har inget att invända mot förslaget, däribland Arbetsförmedlingen, , , , , i (LO), , Myndigheten för delaktighet, Region , Region , Region , , , , , Kommuner och Regioner (SKR), och kommun. efterfrågar dock ytterligare förtydliganden och vägledning för sin handläggning. SKR understryker vikten av att arbetsgivare hörsammas vid planering av arbetstidens förläggning. och anser att det ska framgå av lagtexten att förläggningen av arbetstiden ska medges av arbetsgivaren. TCO anser att det bör fastslås i lag att om annan förläggning av arbetstiden bedöms vara gynnsam för rehabiliteringen så bör förorda det inom ramen för sitt samordningsansvar. Inspektionen för socialförsäkringen (ISF) avstyrker förslaget som enligt ISF försämrar möjligheterna till återgång i arbete. Skälen för regeringens förslag Dagens ordning skapar oklarheter i handläggningen Sjukpenning kan beviljas som hel, tre fjärdedels, halv eller en fjärdedels förmån beroende på hur mycket arbetsförmågan är nedsatt på grund av sjukdom. Grundprincipen vid partiell sjukskrivning är att arbetstiden reduceras motsvarande arbetsförmågans nedsättning. Avsteg från denna princip kan göras när en annan förläggning av arbetstiden är medicinskt motiverad och den sammanlagda arbetstiden inte överstiger vad som är förenligt med sjukskrivningsgraden. Efter önskemål från utredningen har gjort en ärendegranskning av hur sjukförsäkringen tillämpas vid partiell sjukskrivning samt inhämtat synpunkter från sin handläggande verksamhet. Därvid har följande framkommit: –Det är otydligt vad som menas med att arbetstidens förläggning ska vara medicinskt motiverad. –Kravet på att förläggningen ska vara medicinskt motiverad leder till att det är svårt att förutse när partiell sjukpenning kan beviljas utifrån en annan förläggning av arbetstiden än genom jämn reducering av arbetstiden . –Kravet riskerar att leda till att myndigheten inte beaktar den försäkrades hela situation och att dennes kvarvarande arbetsförmåga därmed inte tas tillvara. Det är svårt för många yrkesgrupper att reducera sin arbetstid i lika hög utsträckning . Det kan handla om personer som arbetar i utryckningsverksamhet som polis eller brandkår. För dessa grupper är behovet av en annan förläggning av 2021/22:1 Utgiftsområde 10 arbetstiden inte en medicinsk fråga utan en fråga om vad arbetsförhållandena rent praktiskt medger. Regeringen kan således konstatera att begreppet ”medicinskt motiverad” kan skapa oklarheter kring när en annan förläggning av arbetstiden än den normala vid partiell sjukskrivning kan godkännas. Partiell sjukskrivning är en väg tillbaka i arbete Det gällande regelverket har tillkommit i syfte att förbättra rehabiliteringen så att den som är sjukskriven snabbare kan återvända i arbete. De studier som finns om ämnet ger visst stöd för att partiell sjukskrivning ger bättre förutsättningar att få tillbaka den försäkrade i arbete jämfört med om han eller hon hade varit heltidssjukskriven. I det expertutlåtande som utredningen har inhämtat framförs att en gradvis återgång till arbetet ofta är en viktig del av rehabiliteringen och arbetsåtergången vid flera psykiatriska tillstånd. Det kan också nämnas att det i försäkringsmedicinska beslutsstöd rekommenderas en partiell återgång vid flera psykiatriska tillstånd. Kravet på att en annan förläggning av arbetstiden än den normala vid deltidssjukskrivning ska vara medicinskt motiverad kan i det enskilda ärendet innebära en tillämpning som inte är ändamålsenlig. Detta kan innebära att individen helt avstår från att arbeta i stället för att arbeta till viss del. Detta kan i sin tur leda till att rehabiliteringen och därmed återgången i arbete försenas. ska kunna bevilja partiell sjukpenning utifrån en förläggning av arbetstiden som inte försämrar möjligheterna till återgång i arbete I många fall torde behovet av en annan förläggning av arbetstiden vid partiell sjukskrivning i första hand inte vara strikt medicinskt betingat. Det kan i stället handla om att arbetsuppgifterna är sådana att en jämn reducering av arbetstiden inte är praktiskt möjlig, exempelvis i arbeten med utryckningstjänst inom polis eller brandkår. Det finns även andra yrken som inte har arbetsuppgifter av samma akuta karaktär som en utryckningsverksamhet men där arbetsuppgifterna ändå inte medger en jämn reducering av arbetstiden . Behovet av annan förläggning kan också handla om ansträngande arbetsresor som gör att den försäkrades krafter räcker bättre om han eller hon inte behöver åka in till arbetet . I dessa fall kan det vara bättre för den försäkrade att arbetstiden förläggs på någon dag . Med de gällande reglerna för arbetstidens förläggning blir sjukskrivning på heltid det enda alternativet i dessa fall. Detta kan i sin tur försvåra rehabiliteringen och återgången i arbete som framgår av ovanstående. Det enda skäl som regeringen, likt utredningen, anser är tillräckligt tungt vägande för att inte godkänna partiell sjukpenning med en mer anpassad förläggning av arbetstiden är om en sådan förläggning skulle försämra möjligheterna till återgång i arbete. Att förläggningen försämrar den enskildes möjligheter till återgång i arbete kan handla dels om att hälsotillståndet påverkas negativt av förläggningen, dels om att sjukdomen är av sådan karaktär att en annan förläggning av arbetstiden än jämn reducering motverkar rehabiliteringen. En central utgångspunkt vid utformningen av sjukförsäkringen bör enligt regeringen vara att regelverket ska främja återgång i arbete. Regeringen föreslår således att ska kunna bevilja partiell sjukpenning utifrån en annan förläggning av arbetstiden än genom jämn reducering , om inte en sådan förläggning försämrar möjligheterna till återgång i arbete. 2021/22:1 Utgiftsområde 10 framför att det skulle underlätta för den försäkrade att förstå att arbetstidens förläggning bör stämmas av med på förhand om det är tydligt att ojämnt fördelad arbetstid är ett undantag från huvudregeln. Enligt regeringens förslag gäller att arbetstiden antingen ska reduceras lika mycket eller, om arbetstiden förläggs på annat sätt, att arbetstidens förläggning inte får försämra möjligheten att återgå i arbete. Det är ansvar att i varje enskilt fall ta ställning till om förläggningen av arbetstiden försämrar möjligheterna till återgång i arbete på samma sätt som myndigheten prövar om arbetstidsförläggningen är medicinskt motiverad. Det bör framhållas att rätten till sjukpenning alltid förutsätter att den försäkrades arbetsförmåga bedöms vara nedsatt på grund av sjukdom. Det förhållandet att den försäkrade inte anses ha arbetat i högre utsträckning än vad sjukskrivningsgraden medger innebär således inte i sig att den försäkrade har rätt till sjukpenning motsvarande sjukskrivningsgraden. Det kan i vissa fall vara så att förläggningen av arbetstiden visar en arbetsförmåga som påverkar rätten till sjukpenning. ISF anser att villkoret är alltför lågt ställt och kan leda till onödigt långvariga partiella sjukskrivningar och passivitet i handläggningen. I stället bör, enligt ISF, villkoret vara att förläggningen av arbetstiden är gynnsam för möjligheterna till en hållbar återgång i arbete. Regeringens bedömning är att förslagen leder till att flera kan arbeta partiellt i stället för att vara sjukskrivna på heltid, vilket är positivt både för individen och samhället. Det förutsätter att har en aktiv handläggning i dessa ärenden och att individen får det stöd som behövs för återgång i arbete på heltid oavsett hur den partiella sjukskrivningen är upplagd. Några remissinstanser har lyft fram arbetsgivarens roll i planeringen. och anser att det ska framgå av lagtexten att förläggningen av arbetstiden ska medges av arbetsgivaren. SKR tillstyrker förslaget under förutsättning att arbetsgivare får delta i planeringen och att verksamhetens möjligheter och förutsättningar att förlägga arbetstiden på visst sätt hörsammas. Som utredningen lyfter fram är frågan om arbetstidens förläggning en arbetsrättslig fråga mellan arbetstagare och arbetsgivare. En sådan fråga bör inte regleras genom ändringar i socialförsäkringsrättslig lagstiftning. Regeringens förslag reglerar således inte den arbetsrättsliga frågan om arbetstidens förläggning. Syftet med förslaget är att arbetstidens förläggning ska kunna bidra till att den försäkrade kan komma tillbaka i arbete. bör därför i enlighet med sitt samordningsansvar i dialog med arbetsgivaren påpeka vikten av att arbetstiden förläggs på ett annat sätt än genom jämn reducering när de medicinska underlag som finns i ärendet talar för en annan förläggning. Ytterst är det dock arbetsgivaren som utifrån verksamhetens behov bestämmer hur arbetstiden ska förläggas. Huvudregeln vid partiell sjukskrivning är att den försäkrade arbetar en fjärdedel, hälften eller tre fjärdedelar av sin arbetstid som hon eller han får partiell sjukpenning. När denna huvudregel frångås behöver det finnas en tydlighet om hur arbetstiden ska förläggas under en fastställd och tidsbestämd period. Ett sådant exempel är om den försäkrade i stället för att arbeta , arbetar i tvåveckorsperioder under sjukskrivningstid. I denna proposition benämns den fastställda och tidsbestämda perioden för arbetstidens förläggning bedömningsperioden. I exemplet ovan är bedömningsperioden . efterfrågar vägledning i förarbetena om vad som kan vara en rimlig bedömningsperiod. 2021/22:1 Utgiftsområde 10 Frågan om bedömningsperiodens längd har prövats av i avgörandet HFD 2011 ref. 30. Domstolen preciserar inte bedömningsperiodens längd utan talar om en begränsad period. I ett tidigare avgörande från Försäkringsöverdomstolen uttalade domstolen att flera faktorer kunde beaktas vid bedömningen av längden på bedömningsperioden, såsom sjukdomens art, arbetsorganisation, kommunikationer och restidens längd (FÖD 1986:11). Domstolen uttalade i avgörandet att det i flertalet fall torde vara tillräckligt med en bedömningsperiod om . Det kan finnas en fördel med en angiven längsta bedömningsperiod eftersom regelverket då blir förutsebart. kan en försäkrads arbetstid vara schemalagd på en mängd olika sätt. Regeringen kan konstatera att utredningen inte har lämnat något förslag om längden på bedömningsperioden. Utredningen menar i stället att en individuell prövning bör ske där arbetsförhållandena, sjukdomens art och möjligheter till återgång i arbete bör beaktas. Regeringens förslag i denna proposition innebär att även andra skäl än rent medicinska ska kunna motivera en annan förläggning av arbetstiden än en jämn reducering . I övrigt är bestämmelserna oförändrade. Regeringen anser att det inte finns anledning att frångå gällande rättspraxis vad gäller bedömningsperiodens längd. Således anser regeringen att bedömningen i flertalet fall även fortsättningsvis bör kunna göras utifrån en period om . När det i det enskilda fallet finns skäl för det bör bedömningen dock kunna göras utifrån . Sådana skäl kan exempelvis hänga samman med sjukdomens art, den försäkrades arbetsförhållanden, kommunikationer och restidens längd. efterfrågar även närmare besked om vad som gäller för den försäkrades SGI-skydd när hon eller han inte arbetar . Regeringen vill därmed förtydliga att arbetsförmågan bör, så som gäller , anses vara nedsatt lika mycket oavsett hur arbetstiden är förlagd. Det innebär t.ex. att en fjärdedels sjukpenning skulle kunna lämnas för en viss dag i bedömningsperioden trots att den försäkrade har arbetat heltid just den aktuella dagen.