prop · H803204 · 2021-05-28 00:00:00 — I luftfartslagen (2010:500) föreskrivs i 13 kap. 11 § en relativt långtgående domsrätt även över brott som har begåtts vid utövande av luftfartsverksamhet med ett utländskt luftfartyg som används inom ramen för ett svenskt drifttillstånd, eller ombord på ett sådant luftfartyg. Denna domsrättsbestämmelse bör, som regeringen återkommer till i avsnitt 5.3 behållas i sak och bör även fortsättningsvis vara placerad i luftfartslagen med hänsyn till bestämmelsens specifika tillämpningsområde. Generell domsrätt – i betydelsen att domsrätten omfattar samtliga brottstyper – gäller för svensk domstol över brott som begåtts på en inrättning som har tillkommit med stöd av lagen (1966:314) om kontinentalsockeln (14 §) eller lagen (1992:1140) om ekonomiska zon (17 §). Utredningen föreslår att en reglering härom bör tas in bland de generella bestämmelserna i 2 kap. . Regeringen instämmer i denna bedömning. 5.2.4Domsrätt på grund av anknytning till gärningsmannen Regeringens förslag: Svensk domstol ska vara behörig att döma över brott som har begåtts utomlands av någon som vid gärningstillfället var svensk medborgare eller hade hemvist i eller som när åtal väcks för brottet är svensk medborgare eller har hemvist i . Svensk domstol ska också vara behörig att döma över brott på vilket kan följa fängelse och som begåtts av utlänning som finns i . Svensk domstol ska även vara behörig att döma över brott som har begåtts utomlands i utövningen av ett svenskt företags närings- verksamhet och det är fråga om givande av muta, grovt givande av muta eller vissa fall av handel med inflytande. Bestämmelserna om domsrätt över brott som begåtts av personer som är medborgare i något annat nordiskt land och över brott som begåtts av någon annan än den som tillhör Försvarsmakten på ett område där Försvarsmakten befann sig upphävs. Utredningens förslag stämmer i huvudsak överens med regeringens. Utredningen föreslår dock att bestämmelsen om domsrätt över brott på vilket kan följa fängelse och som begåtts av utlänning som finns i ska upphävas. Remissinstanserna: En majoritet av remissinstanserna tillstyrker eller har inte någon invändning mot förslaget. , och invänder mot förslaget att svensk domstol inte längre ska ha behörighet att döma över brott som begåtts utanför av en utlänning som finns i riket och på vilket det kan följa fängelse , i synnerhet om en sådan ändring sker i kombination med utredningens förslag om att ta bort domsrätten för brott som har ett straffminimum . Såvitt kan se kommer upphävande av nuvarande 2 kap. 2 § första stycket 3 och 2 kap. 3 § 7 i kombination med kravet på hemvist i i den föreslagna 2 kap. 3 § första stycket 2 b) – dvs. domsrätt för brott som begåtts utanför av någon som för åtal har tagit hemvist i – få till följd att åtal inte kan väckas för ett allvarligt brott av icke-internationell natur som en asylsökande har begått i hemlandet, med mindre än att denne först förvärvar hemvist i , t.ex. genom att beviljas uppehållstillstånd. och Säkerhetspolisen resonerar på liknande sätt och anför att förslaget medför att hemvistbegreppet kommer att få större betydelse än för domsrätten. De anför vidare att förslaget även får effekt på ärenden om europeisk arresteringsorder, nordisk arresteringsorder och utlämning. När en person som i ett annat land begått ett allvarligt brott, t.ex. våldtäkt eller grov misshandel, är på genomresa i men en arresteringsorder, SIS- efterlysning eller internationell efterlysning ännu inte hunnit utfärdas av myndigheterna i det land där brottet begicks, kan en svensk åklagare inleda förundersökning för brott vilket det kan följa mer än sex månaders fängelse och anhålla den misstänkta personen. Detta kommer inte att vara möjligt om bestämmelsen tas bort. Skälen för regeringens förslag Domsrätt med stöd av aktiva personalitetsprincipen Den aktiva personalitetsprincipen ger stater rätt att utöva domsrätt över brott som har begåtts av egna medborgare och, som regel, av personer som har hemvist i staten. nuvarande domsrättsbestämmelser som tar utgångspunkt i den principen är vidsträckta. Svensk domstol är behörig att döma över brott som begåtts utomlands om gärningsmannen är svensk medborgare eller utlänning med hemvist i , om gärningsmannen är utlänning utan hemvist i , men efter brottet blivit svensk medborgare eller tagit hemvist här, eller om gärningsmannen är medborgare i något av de andra nordiska länderna och finns i . Dessutom gäller domsrätt för brott begångna av annan utlänning som finns här i landet om det på det aktuella brottet kan följa fängelse . Utredningen föreslår en begränsning av domsrätten i detta avseende på så sätt att det inte föreslås någon särskild behörighetsregel för de två sistnämnda situationerna (nordiska medborgare eller andra utlänningar som finns här i landet, under förutsättning att det på brottet kan följa fängelse ). Bestämmelsen om nordiska medborgare har sin grund i det nordiska samarbetet med överförande av lagföring, dvs. en specialregel om ställföreträdande straffrättskipning. Som framgår av avsnitt 5.2.7 föreslår regeringen att det införs en särskild domsrättsbestämmelse som tar sikte på denna princip och det saknas därför fortsättningsvis behov av en särskild behörighetsregel för nordiska medborgare. Brott som begåtts av svensk medborgare eller utlänning med hemvist här Huvudregeln om behörighet för svensk domstol att döma över brott som begåtts av svensk medborgare eller utlänning med hemvist här, bör behållas och kompletteras med ett förtydligande av att det är förhållandena vid gärningstillfället respektive när åtal väcks som är avgörande. Även personer som mer varaktigt vistas här i landet, men som inte har fått vare sig tillfälligt eller permanent uppehållstillstånd, kan vid bedömningen av denna fråga anses ha hemvist här enligt utredningen. Så kan exempelvis vara fallet med personer som ansökt om uppehållstillstånd, men fått avslag, dock utan att beslutet att avvisa eller utvisa personen har kunnat verkställas. anför att hemvistbegreppet kommer att bli en fråga som åklagare och domstolar måste ta ställning till i större utsträckning än tidigare och att ett förtydligande av begreppet med fler exempel därför är påkallat. Av rättspraxis framgår att det för att en person ska anses ha hemvist i inte är tillräckligt att personen för en uppehåller sig i . Inte ens det att han eller hon bosatt sig i och på grund av detta folkbokförts här medför utan vidare, att han eller hon ska anses ha hemvist i landet (jfr NJA 1944 s. 81). Endast om bosättningen har viss stadigvarande karaktär kan hemvist anses föreligga. Vid prövningen av om vistelsen i är av sådan stadigvarande art, bör avseende i första hand fästas vid vistelsens varaktighet. Men också andra omständigheter har betydelse, särskilt vistelsens syfte. Om en utlänning slår sig ned i med syftet att stadigvarande bosätta sig här kan han eller hon anses ha tagit hemvist “här i landet” också om han eller hon inte har vistats här (jfr NJA 1978 s. 468). Men inte ens ett längre uppehåll i anses vara tillräckligt om förhållandena tyder på personens avsikt att lämna landet. Att en utlänning har erhållit ett permanent uppehållstillstånd enligt utlänningslagen (2005:716) är inte i och för sig avgörande för frågan om han har hemvist i , men utgör naturligtvis en omständighet som ska tillmätas betydelse vid frågans avgörande (m.fl., su 17, , kommentar till 2 kap.). Brott som begåtts av utlänning som finns här i landet Enligt gällande rätt är svensk domstol behörig att döma för brott som begåtts av annan utlänning än medborgare i de nordiska länderna som finns här i landet om det för brottet enligt svensk lag kan följa fängelse (sexmånadersregeln). Bestämmelsen syftar till att lämna utrymme för lagföring enligt principen om ställföreträdande straffrättskipning. Som ett skäl för regeln har också framhållits att den gör 2020/21:204 det möjligt att åtala för brott som riktat sig mot svenskt enskilt intresse, med stöd av den passiva personalitetsprincipen. uppfattning skulle en ny bestämmelse om domsrätt med stöd av principen om ställföreträdande straffrättskipning innebära att det inte längre finns något behov av den särskilda behörighetsregeln angående andra utlänningar som finns här i landet. Även förslaget att svensk domstol ska vara behörig att döma över brott som har riktats mot svenska enskilda intressen talar enligt utredningen i samma riktning. Som framgår av avsnitt 5.1.2 syftar reformen av domsrättsreglerna i 2 kap. dels till att extraterritoriell jurisdiktion ska tillämpas restriktivt, dels att dubbelregleringar om möjligt bör undvikas. domsrätt föreligger med stöd av andra bestämmelser, saknas alltså behov av en särskild reglering av domsrätt över brott som har begåtts av utlänningar som finns här i landet. Som påpekar, kan det dock uppstå situationer där personer som vistas i , men som inte kan anses ha förvärvat hemvist här, kan ha gjort sig skyldiga till allvarliga brott utomlands som inte har karaktären av internationella brott och inte heller har riktats mot ett svenskt enskilt eller allmänt intresse. domsrätt skulle då enligt utredningens förslag endast kunna grundas på principen om ställföreträdande rättskipning eftersom utredningen föreslår att även regeln om domsrätt för brott för vilka inte är stadgat lägre straff än fängelse ska avskaffas. Det skulle, om brottet inte omfattas av en internationell överenskommelse eller annan förpliktelse som är bindande för enligt vilken det föreligger en skyldighet att utan undantag pröva frågan om åtal om den misstänkte inte utlämnas eller överlämnas, kräva att det land i vilket brottet begåtts begär att lagföring ska ske här. Detta bygger i sin tur på att den staten har förmåga och vilja att göra en sådan begäran. Så är inte alltid fallet om personen i fråga exempelvis har flytt från ett krigsdrabbat land där staten är kraftigt Den avgörande frågan blir då om kan anses ha ett så starkt intresse av att kunna lagföra sådana gärningar att en regel om domsrätt i de fallen är befogad. Som regeringen föreslår i avsnitt 5.2.5 och 5.2.7 bör det införas särskilda domsrättsbestämmelser som tar sikte på den passiva personalitetsprincipen och principen om ställföreträdande straffrättskipning. utredningens förslag medföra att svensk domstol kommer att sakna domsrätt över relativt allvarliga brott som saknar annan anknytning till än att gärningsmannen befinner sig här. Regeringen anser att detta skulle kunna leda till så stötande konsekvenser, t.ex. i fall som rör så allvarliga brott som våldtäkt och grov misshandel, att starka skäl talar mot att avskaffa sexmånadersregeln. Även om sexmånadersregeln formellt sett sträcker sig längre än vad folkrätten tillåter begränsas tillämpningsområdet i praktiken genom krav på åtalsförordnande, vilket bidrar till att säkerställa att domsrätten endast utnyttjas i den utsträckning det är förenligt med Att de begränsningar av den svenska domsrätten som följer av bl.a. allmän folkrätt ska iakttas kommer även till uttryck genom förslaget till 2 kap. 12 §. Det kan i och för sig diskuteras hur lämpligt det är att gränserna för jurisdiktionsrätten anges i praxis via reglerna om åtalsförordnande i stället för i lag (jfr prop. 1972:98 s. 99 och JuU 1972:26 s. 12). Som regeringen föreslår i avsnitt 5.2.10 bör kriterierna för åtalsförordnande anges i lag, varvid det särskilt ska beaktas om ett åtal här i riket är förenligt med folkrättsliga förpliktelser. Enligt regeringen talar mot denna bakgrund övervägande skäl för att svensk domstol bör vara behörig att döma för brott som har begåtts av någon som finns i och det på brottet enligt svensk lag kan följa fängelse eller mer. Enligt gällande rätt föreligger svensk domsrätt för brott som begåtts av någon som tillhör Försvarsmakten på ett område där en avdelning av Försvarsmakten befann sig eller för brott som begåtts av någon annan på ett sådant område under förutsättning att avdelningen befann sig där för annat ändamål än övning. Enligt utredningen är svensk domsrätt motiverad för brott som begåtts av någon som själv tillhör den svenska försvarsmakten. Behörighet att döma över sådana gärningar följer dock regelmässigt med stöd av den domsrätt som finns för brott som begåtts av en svensk medborgare eller person med hemvist i . Någon särskild reglering av domsrätt över brott begångna på ett sådant område behövs därför inte. Det finns dock anledning att reglera frågan om vad som ska gälla för dubbel straffbarhet för brott begångna i dessa situationer. Den frågan behandlas i avsnitt 5.2.8. Enligt utredningen finns det inte längre behov av en regel om domsrätt över brott som begåtts av någon annan på ett område där en avdelning av Försvarsmakten befann sig. Bestämmelsen motiverades vid sin tillkomst med att det under krig eller ockupation kunde vara nödvändigt att kunna hävda domsrätt över utlänningar som begått brott utanför även om dessa brott inte riktat sig mot ett svenskt allmänt eller enskilt intresse. Regeringen instämmer i utredningens bedömning att det är svårt att se att det fortfarande finns något behov av en sådan bestämmelse. I den mån ett sådant brott riktat sig mot svenskt enskilt eller allmänt intresse kommer domsrätt ändå att föreligga med stöd av andra bestämmelser (se föreslagna 2 kap. 3 § 3 och 4 ). Att därutöver hävda domsrätt för brott där sådan anknytning saknas vore att sträcka ut domsrätten omotiverat långt. En sådan reglering stämmer mindre väl överens med ambitionen att utformningen av bestämmelser om extraterritoriell jurisdiktion ska präglas av restriktivitet. Bestämmelsen om domsrätt i dessa situationer bör därför, som utredningen föreslår, upphävas. trädde lagändringar i kraft beträffande det straffrättsliga regelverket för företag, prop. 2018/19:164 Skärpta straffrättsliga sanktioner mot företag (bet. 2019/20:JuU10, rskr. 2019/20:45). Bland annat utvidgades den svenska domsrätten över internationella mutbrott på så sätt att svensk domstol är behörig att döma över vissa sådana brott även om de begåtts utomlands om brottet har begåtts i utövningen av ett svenskt företags näringsverksamhet. Denna regel har tillkommit för att ska leva upp till sina internationella åtaganden. Svenska företag har på samma sätt som fysiska personer rättigheter och skyldigheter enligt nationell rätt. Det framstår därför som naturligt att även brott som begås inom ramen för deras verksamhet kan 2020/21:204 falla under svensk domstols behörighet. Den särskilda regleringen för dessa brott bör därför behållas. 5.2.5Domsrätt på grund av svenskt skyddsintresse Regeringens förslag: Svensk domstol ska vara behörig att döma över brott som har riktat sig mot ett svenskt enskilt intresse. Därmed avses en svensk medborgare eller någon annan som har hemvist i , liksom en svensk juridisk person. Svensk domstol ska också vara behörig att döma över brott som riktat sig mot ett svenskt allmänt intresse. Så är fallet för brott som riktat sig mot rikets säkerhet, allmän verksamhet eller annat av rättsordningen särskilt skyddat svenskt intresse. Dessutom ska svensk domstol vara behörig att döma över brott som har begåtts i utövningen av tjänst eller uppdrag som innefattar svensk allmän ställning. Utredningens förslag stämmer överens med regeringens. Remissinstanserna: Remissinstanserna tillstyrker eller har inte några synpunkter på utredningens förslag. Skälen för regeringens förslag Domsrätt på grund av svenskt enskilt intresse Domsrätt kan också grundas på anknytning till brottsoffret eller angreppsobjektet. Med stöd i den passiva personalitetsprincipen kan en stat hävda domsrätt över angrepp som riktats mot statens medborgare. Sådan domsrätt finns enligt gällande rätt endast vid brott som begåtts inom ett område som inte tillhör någon stat. Utredningen föreslår att en uttrycklig behörighetsregel bör införas när det gäller brott som riktats mot ett svenskt enskilt intresse. Som utredningen framhåller har den passiva personalitetsprincipens betydelse som domsrättsgrundande anknytnings- faktum vuxit , främst på grund av den ökade uppmärksamhet som brottsoffers situation fått. Med beaktande av den förhållandevis starka ställning den passiva personalitetsprincipen haft i svensk rätt och den betydelse som regeringen generellt tillmäter brottsofferfrågor instämmer regeringen i utredningens bedömning att svensk domstol bör vara behörig att döma över brott som begåtts mot ett svenskt enskilt intresse. Omfattningen av principen är dock omtvistad i den folkrättsliga doktrinen. En alltför extensiv tillämpning av den passiva personalitetsprincipen som stöd för extraterritoriell jurisdiktion framstår inte som lämplig. Detta bör, som utredningen föreslår, komma till uttryck genom att endast brott där målsäganden var medborgare eller hade hemvist i vid gärningstillfället kan grunda svensk domsrätt. Inte endast brott mot fysiska personer, utan även brott mot svenska juridiska personer, bör omfattas av bestämmelsen. Tillämpningen bör ske med viss restriktivitet och som regeringen återkommer till i avsnitt 5.2.8, kombineras med ett krav på dubbel straffbarhet. Domsrätt på grund av svenskt allmänt intresse Statsskyddsprincipen tillåter domsrätt i förhållande till angrepp som riktats Brott som riktar sig mot en stats nationella intressen omfattas regelmässigt inte av andra staters strafflagstiftning. Detta innebär att det, i de fall då ett brott mot svenska allmänna intressen har begåtts utanför av någon som inte är svensk medborgare eller har hemvist här, skulle kunna saknas möjlighet att lagföra en misstänkt gärningsman för En sådan ordning vore otillfredsställande. svensk domsrätt bör finnas för brott som har riktat sig mot säkerhet, allmän verksamhet eller annat av rättsordningen särskilt skyddat svenskt intresse, vilket inte är någon ändring i förhållande till gällande rätt. Bland de gärningar som enligt utredningen bör omfattas finns också brott som har begåtts i tjänsten eller under uppdrag som innefattar svensk allmän ställning, varmed också avses uppdrag som på avtalsrättslig basis genomförs av privata aktörer för offentligrättsliga aktörers räkning. Utredningen bedömer att en sådan domsrättsbestämmelse behövs och föreslår att en sådan reglering ska tas in bland reglerna om extraterritoriell Regeringen delar utredningens bedömning. återkommer till i avsnitt 5.2.8. bör något krav på dubbel straffbarhet inte ställas upp, främst eftersom de gärningar som det är fråga om, som nämnts, oftast inte är kriminaliserade i andra länders strafflagstiftning. Regeringens förslag: Svensk domstol ska vara behörig att döma över folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser oavsett var brotten begåtts och vem som har begått dem. Sådan behörighet ska också gälla för kapning och sjö- eller luftfartssabotage eller försök till sådant brott, flygplatssabotage, försök till sådana brott, osann eller ovarsam utsaga inför en internationell domstol, uppvigling som bestått i en omedelbar och offentlig uppmaning att begå folkmord, terroristbrott eller försök, förberedelse eller stämpling till sådant brott och brott som riktats mot Internationella brottmålsdomstolens rättskipning samt för gärningar som omfattas av tortyrbegreppet enligt artikel 1 i FN:s konvention mot tortyr. Utredningens förslag stämmer överens med regeringens. Remissinstanserna: En majoritet av remissinstanserna tillstyrker eller har inte några synpunkter på utredningens bedömning. Åklagar- myndigheten, Säkerhetspolisen och anser att svensk domstol fortsatt bör ha domsrätt över brott som begåtts av utlänning som finns i riket och för vilket kan följa fängelse . Vidare är det enligt främmande i svensk rätt att använda rekvisit som definieras i en konvention för att grunda domsrätt och det är därför angeläget att det införs ett nytt särskilt tortyrbrott. Skälen för regeringens förslag Universell jurisdiktion för vissa internationella brott Domsrätt kan också grundas på brottets karaktär. Vissa brott anses vara sådana att det är ett övergripande allmänt internationellt intresse att de bestraffas. Domsrätt över sådana brott kan utövas med stöd av universalitetsprincipen, som innebär att personer får lagföras för dessa brott i en stat oberoende av vem som har begått dem, offrets identitet eller var brottet har begåtts. Vid universell jurisdiktion gäller inte något krav på dubbel straffbarhet. Utövandet av domsrätt med stöd av universalitets- principen har sin grund i den allmänna folkrätten. En skyldighet att utöva universell jurisdiktion har också slagits fast i olika internationella överenskommelser. Enligt gällande rätt föreligger universell jurisdiktion över brott som upptas i lagen om straff för folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser. Lagen om straff för folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser omfattar däremot inte gärningar som består i en omedelbar och offentlig uppmaning att begå folkmord. Sådana gärningar kan i stället bedömas utgöra uppvigling enligt 16 kap. 5 §brottsbalken och omfattas av universell jurisdiktion enligt en särskild reglering, som bör bibehållas. I dessa fall finns universell jurisdiktion enligt allmän folkrätt i de fall det är fråga om en omedelbar och offentlig uppmaning (jfr prop. 2013/14:146 s. 218). Universell jurisdiktion för vissa närmare angivna brott Av 2 kap. 3 § 6 , i dess hittillsvarande lydelse, framgår att svensk domstol är behörig att döma för vissa närmare angivna brott. Dessa brott är, förutom brott enligt lagen om straff för folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser, även kapning, sjö- eller luftfartssabotage, flygplatssabotage, penningförfalskning, försök till sådana brott, olovlig befattning med kemiska vapen, olovlig befattning med minor, osann eller ovarsam utsaga inför en internationell domstol, terroristbrott enligt 2 § lagen (2003:148) om straff för terroristbrott, försök, förberedelse eller stämpling till sådant brott, brott som avses i 5 § samma lag, uppvigling som bestått i en omedelbar och offentlig uppmaning att begå folkmord och brott som riktats mot Internationella brottmåls- domstolens rättskipning. Bestämmelsen, som brukar anses ge uttryck för universalitetsprincipen, bör enligt utredningen i huvudsak behållas. Enligt utredningens bedömning bör dock bestämmelsen begränsas till att omfatta endast brott där det finns stöd i allmän folkrätt för att hävda universell jurisdiktion eller där det i vart fall enligt en internationell överens- kommelse som är bindande för finns en klar skyldighet eller rätt att utöva jurisdiktion i vidare omfattning än som följer av övriga jurisdiktionsprinciper. Regeringen ansluter sig i princip till denna bedömning. Kapning, sjö- eller luftfartssabotage, flygplatssabotage och försök till sådana brott uppfyller dessa kriterier och bör även fortsättningsvis omfattas av universell jurisdiktion. Detsamma gäller osann eller ovarsam utsaga inför en internationell domstol. Det motsatta gäller dock penningförfalskning och försök till sådant brott, olovlig befattning med kemiska vapen samt olovlig befattning med minor. För dessa brott följer inte heller någon rätt eller skyldighet att utöva universell jurisdiktion enligt någon internationell överenskommelse. Dessa brott bör följaktligen inte omfattas av universell jurisdiktion. Lagen (2003:148) om straff för terroristbrott innehåller bestämmelser för genomförande av och rådets direktiv (EU) 2017/541 av om bekämpande av terrorism, om ersättande av rådets rambeslut /475/RIF och om ändring av rådets beslut /671/RIF.