prop · H803209 · 2021-06-22 00:00:00 — Om den misstänkte är häktad ska även bevisupptagningens betydelse för frågan om att häva häktningsbeslutet eller restriktioner som den misstänkte har ålagts beaktas vid bedömningen av om det är lämpligt att ta upp bevis. En bevisupptagning kan exempelvis vara lämplig om den kan antas minska risken för att bevis undanröjs eller att utredningen försvåras (s.k. kollusionsrisk) på ett sådant sätt att det inte längre finns skäl för häktning eller för en eller några av flera typer av restriktioner. Vid lämplighetsbedömningen ska rätten även beakta övriga omständigheter i det enskilda fallet, bl.a. rättssäkerhetsaspekter och processekonomiska skäl. Rätten ska t.ex. beakta vilken möjlighet det finns för den misstänkte att sätta förhöret i sitt sammanhang och hålla motförhör trots att utredningen inte har slutförts (jfr propositionen En modernare rättegång II, prop. 2015/16:39 s. 72 f.). Om det går att förutse att förhörspersonen, oavsett bevisupptagningen, kommer att behöva kallas till en huvudförhandling kan det innebära att det inte är lämpligt att ta upp beviset. Även i den situationen kan det dock finnas sådana fördelar att en bevisupptagning bör genomföras, exempelvis om syftet med bevisupptagningen är att säkra tidiga eller känsliga uppgifter. Även omständigheter som har med den enskilda utredningen att göra kan innebära att det inte är lämpligt att i detta skede ta upp bevis. Så kan exempelvis vara fallet om en bevisupptagning skulle medföra att utredningen försenas eller försvåras. Det faktum att personer i utredningen, inte minst den misstänkte, kan få del av uppgifter i förhören under förundersökningen och möjlighet att anpassa sina berättelser till de redan lämnade uppgifterna kan medföra att en bevisupptagning på begäran av den misstänkte inte är lämplig. 15 a § Ett sammanträde för bevisupptagning enligt 15 § ska hållas skyndsamt. Om bevisupptagningen kan antas få betydelse för frågan om att häva ett häktningsbeslut eller restriktioner ska sammanträdet hållas före eller vid en ny förhandling i häktningsfrågan, dock senast efter det att yrkandet har framställts. Paragrafen, som är ny, innehåller bestämmelser om när ett sammanträde för bevisupptagning ska hållas. Paragrafen utformas enligt Lagrådets förslag. Övervägandena finns i avsnitt 5.3. Ett sammanträde för bevisupptagning ska hållas skyndsamt. I de fall den misstänkte är häktad och en bevisupptagning kan antas få betydelse för frågan om att häva häktningsbeslutet eller restriktioner ska sammanträdet hållas före eller vid en ny förhandling i häktningsfrågan, dock senast efter det att yrkandet om bevisupptagning framställts. Tvåveckorsfristen överensstämmer med den frist för omprövning av häktningsfrågan som normalt gäller enligt 24 kap. 18 §. 15 b § Bestämmelserna om bevis som tas upp utom huvudförhandling gäller i tillämpliga delar även för bevis som tas upp av rätten under förundersökningen. Ska en misstänkt höras enligt 15 § gäller dock att rätten, om det är nödvändigt med hänsyn till utredningen, får besluta om undantag i fråga om kallelse och närvaro när det gäller andra misstänkta och deras försvarare i samma mål. Kostnaden för bevisupptagningen och för den misstänktes inställelse ska betalas av allmänna medel. Regeringen kan med stöd av 8 kap. 7 § regeringsformen meddela närmare föreskrifter om ersättning för den misstänktes inställelse. Paragrafen, som är ny, anger vilka regler som ska tillämpas när bevisupptagning sker under förundersökningen och vad som gäller i fråga om kostnader för bevisupptagningen. Övervägandena finns i avsnitt 6. I första stycket framgår av första meningen, som motsvarar hittillsvarande 15 § andra meningen, att bestämmelserna om bevis som tas upp utom huvudförhandling i tillämpliga delar gäller för bevisupptagning under förundersökningen. De bestämmelser som avses är framför allt 35 kap. 9–12 §§. Av dessa följer bl.a. att parterna ska kallas till ett sammanträde för bevisupptagning. Bestämmelser om framläggande av bevis som tagits upp utom huvudförhandling finns i 35 kap. 13 §. Av andra meningen följer att om en bevisupptagning under förundersökningen avser förhör med en misstänkt person får rätten besluta att medmisstänkta personer och deras försvarare i samma mål inte ska kallas till sammanträdet och att de inte får närvara vid bevisupptagningen. En förutsättning för ett sådant beslut är att rätten, med utgångspunkt i vad den misstänkte och undersökningsledaren anför i frågan, bedömer att det är nödvändigt med hänsyn till utredningen att göra en sådan begränsning. Möjligheten att besluta om undantag i fråga om kallelse och närvaro syftar till att möjliggöra för en misstänkt att lämna sin berättelse inför rätten under en pågående förundersökning utan att det riskerar att skada utredningen. Av andra stycket, som motsvarar hittillsvarande 15 § tredje meningen, framgår att kostnaden för bevisupptagningen och för den misstänktes inställelse ska betalas av allmänna medel. I tredje stycket, som motsvarar hittillsvarande 15 § fjärde meningen, finns en upplysningsbestämmelse om regeringens rätt att meddela närmare föreskrifter om ersättning för den misstänktes inställelse. Sådana föreskrifter finns i förordningen (1982:805) om ersättning av allmänna medel till vittnen m.m. 18 c § Om den misstänkte eller försvararen ska närvara vid ett förhör med någon annan än den misstänkte för att ställa frågor, har de rätt att ta del av det som förekommit vid förundersökningen i den utsträckning det behövs för att den misstänkte ska kunna ta tillvara sin rätt vid förhöret. Detsamma gäller om förhöret ska ske inför rätten enligt 15 § på yrkande av undersökningsledaren. Rätten enligt första stycket att ta del av det som har förekommit vid förundersökningen gäller med de begränsningar som följer av 10 kap. 3 § offentlighets- och sekretesslagen (2009:400). Paragrafen, som är ny, innehåller bestämmelser om den misstänktes insynsrätt i de fall han eller hon eller försvararen ska närvara vid ett förhör under förundersökningen. Övervägandena finns i avsnitt 9. 2020/21:209 Av första stycket framgår att en misstänkt och dennes försvarare som ska närvara vid ett förhör med en annan person under förundersökningen, har rätt att ta del av det som förekommit vid förundersökningen i den utsträckning det behövs för att den misstänkte ska kunna ta tillvara sin rätt vid förhöret. Insynsrätten gäller under förutsättning att den misstänkte eller försvararen ska närvara vid förhöret för att ställa frågor till den som ska höras. Om förhöret sker inför rätten enligt 15 § krävs dessutom att det är undersökningsledaren som har tagit initiativ till bevisupptagningen. Bedömningen av vilka uppgifter som ska delges den misstänkte och försvararen bör göras för förhöret. Det handlar i första hand om att den misstänkte ska ges förutsättningar att hålla ett effektivt motförhör. Avgörande är då att den misstänkte måste veta vad han eller hon har att försvara sig mot. Det är undersökningsledarens ansvar att se till att den misstänkte får ta del av relevanta omständigheter. Principen om parternas likställdhet (equality of arms) ska beaktas när frågan om vilka uppgifter som kan vara av relevans för den misstänkte avgörs. Bestämmelserna ger inte den misstänkte någon rätt till aktinsyn eller att få kopior av utredningsmaterialet. Den misstänktes rätt till aktinsyn inträder först vid slutdelgivning av förundersökningen enligt 18 a §. Hur den misstänkte ska få del av uppgifterna ur förundersökningen får avgöras efter vad som är lämpligast i det enskilda fallet. I andra stycket klargörs att den rätt som den misstänkte och försvararen enligt första stycket kan ha att ta del av sekretessbelagda uppgifter gäller med de begränsningar som följer av kollisionsbestämmelsen i 10 kap. 3 § offentlighets- och sekretesslagen (2009:400). Rätten till insyn gäller alltså inte i den utsträckning det av hänsyn till något allmänt eller enskilt intresse är av synnerlig vikt att sekretessbelagd uppgift i materialet inte röjs. 35 kap. Om bevisning i allmänhet 14 § En berättelse som någon har lämnat skriftligen med anledning av en redan inledd eller förestående rättegång, eller en uppteckning av en berättelse som någon med anledning av en sådan rättegång har lämnat inför åklagare eller eller annars utom rätta, får åberopas som bevis i rättegången 1.om det är särskilt föreskrivet, 2.om förhör med den som lämnat berättelsen inte kan hållas vid eller utom huvudförhandling eller i övrigt inför rätten, 3.om det finns särskilda skäl med hänsyn till de kostnader eller olägenheter som ett förhör vid eller utom huvudförhandling kan antas medföra, fördelarna med ett sådant förhör, berättelsens betydelse och övriga omständigheter, eller 4.om parterna godtar det och det inte är uppenbart olämpligt. Det som sägs i första stycket om en skriftlig eller upptecknad berättelse ska också tillämpas i fråga om en ljudupptagning eller en ljud- och bildupptagning av en berättelse. Paragrafen reglerar i vilken utsträckning en skriftlig eller upptecknad berättelse och en ljudupptagning eller en ljud- och bildupptagning av en sådan berättelse som har lämnats inför åklagare eller eller annars utom rätta får åberopas som bevis i rättegången. 2020/21:209 vägandena finns i avsnitt 7.2. Första stycket ändras på så sätt att bestämmelsen i hittillsvarande andra stycket placeras i en ny punkt 4. Begränsningen till tvistemål, som fanns i andra stycket, tas bort. Ändringen innebär att en sådan berättelse eller uppteckning som avses i första stycket får åberopas som bevis också i brottmål om parterna godtar det och det inte är uppenbart olämpligt. Kravet på att parterna ska godta att en skriftlig berättelse, eller en uppteckning av en berättelse, åberopas som bevis syftar till att skydda en part från de nackdelar i bevishänseende det kan innebära att en sådan berättelse åberopas mot honom eller henne (se propositionen En modernare rättegång – reformering av processen i allmän domstol, prop. 2004/05:131 s. 235). När det gäller kravet på att det inte får vara uppenbart olämpligt att bevisningen läggs fram genom en skriftlig berättelse eller en uppteckning av en berättelse medför de särskilda rättssäkerhetskrav som måste ställas på handläggningen i brottmål att tillämpningen av bestämmelsen bör vara mer restriktiv i dessa mål än i dispositiva tvistemål. Viss vägledning kan hämtas från den praxis som gäller indispositiva tvistemål (se prop. 2004/05:131 s. 236). Andra stycket motsvarar det hittillsvarande tredje stycket. Övriga ändringar är endast språkliga. 15 § I brottmål får en berättelse som lämnats vid ett förhör inför en brottsbekämpande myndighet och som dokumenterats genom en ljud- och bildupptagning åberopas som bevis i rättegången även i andra fall än de som anges i 14 §, om det är lämpligt. Paragrafen, som är ny, reglerar under vilka förutsättningar en berättelse som lämnats vid ett förhör inför en brottsbekämpande myndighet, utöver vad som följer av 14 §, får åberopas som bevis i en rättegång i brottmål. Övervägandena finns i avsnitt 7.3. Av bestämmelsen framgår att en berättelse som lämnats vid förhör inför en brottsbekämpande myndighet får åberopas som bevis i brottmål om berättelsen har dokumenterats med ljud och bild och det är lämpligt. De berättelser som avses är sådana som lämnats vid förhör inför , , , , , och . Några av dessa myndigheter har blandade uppgifter och möjligheten att åberopa en tidig berättelse som bevis är då begränsad till de fall då förhöret har hållits i myndighetens brottsbekämpande verksamhet, t.ex. enligt lagen (1997:1024) om brottsbekämpande verksamhet. Det är inte alla uppgifter som enskilda personer lämnar till brottsbekämpande myndigheter som omfattas av regleringen. kunna åberopas som bevis krävs att det är fråga om en berättelse som lämnats vid ett förhör (se m.m., , Fitger m.fl., , kommentaren till 23 kap. 6 § ). dessutom vara fråga om en direktinspelning av berättelsen där personens röst framgår och han eller hon syns i bild under berättelsen. begränsning till berättelser från vissa förhörspersoner görs inte utan berättelser från såväl målsägande, vittne, misstänkt som sakkunnig kan åberopas som bevis. 2020/21:209 När rätten tar ställning till om en berättelse som någon lämnat inför en brottsbekämpande myndighet ska få åberopas som bevis ska den göra en lämplighetsbedömning utifrån samtliga omständigheter i det enskilda fallet. Inom ramen för denna bedömning ska rätten bl.a. beakta rättssäkerhetsaspekter och processekonomiska skäl, inte minst sådana som avser den misstänktes möjligheter att försvara sig och vilka förutsättningar det har funnits eller finns att hålla ett effektivt motförhör. Om berättelsen åberopas i stället för ett förhör med personen vid huvudförhandlingen kan det finnas sådana fördelar att det är lämpligt att berättelsen tillåts som bevis. Om personen vars berättelse åberopas som bevis även är tänkt att kallas till förhör vid huvudförhandlingen bör rätten göra en bedömning av om det är lämpligt att den ljud- och bildupptagna berättelsen parallellt tillåts som bevis. Så kan exempelvis vara fallet om ett vittne eller en målsägande har utsatts för eller riskerar att utsättas för påtryckningar på grund av förhörsutsagan eller om han eller hon ändrat eller återtagit sina uppgifter. Rätten måste också beakta betydelsen av en sammanhållen rättegång med möjlighet att överblicka bevisningen i ett sammanhang. Om en part exempelvis vill åberopa berättelser från ett stort antal polisförhör med samma person och med samma bevistema kan det innebära sådana negativa konsekvenser för möjligheten att genomföra en koncentrerad rättegång att det inte är lämpligt att tillåta beviset i denna form. Rättens prövning ska i första hand göras med utgångspunkt i vad parterna har anfört i frågan. Rätten ska således i regel inte behöva ta del av berättelsen för att göra prövningen. 36 kap. Om vittne 16 § Ett vittne ska lämna sin berättelse muntligen. Vittnet får dock med rättens medgivande använda sig av anteckningar till stöd för minnet. Vid ett vittnesförhör får, om inte berättelsen åberopas enligt 35 kap. 15 §, det som vittnet har berättat inför rätten eller inför åklagare eller läggas fram endast när vittnets berättelse vid förhöret avviker från vad han eller hon har berättat eller när vittnet vid förhöret förklarar att han eller hon inte kan eller inte vill yttra sig. Avser förhöret någon som har hörts inför rätten och har det förra förhöret dokumenterats genom en ljud- och bildupptagning, ska dock förhöret inledas med en uppspelning av upptagningen om det inte är Paragrafen innehåller regler om formerna för hur vittnesbevisning ska Övervägandena finns i avsnitt 8. Av andra stycket framgår under vilka omständigheter det som vittnet har berättat får läggas fram vid ett förhör i domstol. ett tillägg med anledning av möjligheten att åberopa en berättelse enligt 35 kap. 15 §. Till skillnad från när en berättelse åberopas enligt 35 kap. 14 § är det möjligt att åberopa en berättelse enligt 35 kap. 15 § också då vittnet hörs vid huvudförhandlingen. Om rätten i en sådan situation tillåter att berättelsen åberopas som bevis kan förhöret inledas med en upp- spelning av ljud- och bildupptagningen från det tidigare förhöret. inför rätten kan då i praktiken ofta bli ett tilläggsförhör där kompletterande frågor kan ställas. 19 § Förhör med ett vittne får ske utom huvudförhandling, 1.om vittnet inte kan infinna sig vid huvudförhandlingen, 2.om en inställelse vid huvudförhandlingen skulle medföra kostnader eller olägenheter som inte står i rimligt förhållande till betydelsen av att förhöret hålls vid huvudförhandlingen, eller 3.om det kan antas att målet kommer att avgöras utan huvudförhandling. I brottmål får förhör med ett vittne utom huvudförhandling dessutom ske om åklagaren eller en part i ansvarsfrågan yrkar det och det är lämpligt. Vid bedömningen av om det är lämpligt ska rätten beakta målets omfattning, brottets beskaffenhet och övriga omständigheter. I 43 kap. 3 § och 46 kap. 3 § finns bestämmelser om när rätten får ta upp muntlig bevisning om en huvudförhandling ställs in. Paragrafen reglerar under vilka förutsättningar ett vittnesbevis kan tas upp utom huvudförhandling. Paragrafen utformas efter synpunkter från Lagrådet. Övervägandena finns i avsnitt 5.2. I andra stycket införs en bestämmelse som i brottmål ger rätten en ytterligare möjlighet att, på yrkande av åklagaren eller en part i ansvarsfrågan, ta upp förhör med ett vittne utom huvudförhandling om det är lämpligt. Till skillnad från en bevisupptagning enligt 23 kap. 15 § är det i praktiken fråga om att ta upp förhör efter att åtal väckts, dvs. Förutom åklagaren och den tilltalade kan även en målsägande som är part i ansvarsfrågan ta initiativ till en bevisupptagning. Vid bedömningen av om en bevisupptagning är lämplig ska rätten beakta målets omfattning, brottets beskaffenhet och övriga omständigheter, se författningskommentaren till 23 kap. 15 §. Genom hänvisningar i 37 och 40 kap. omfattar bestämmelsen även förhör med parter, målsägande som inte för talan och sakkunniga. Tredje stycket motsvarar det hittillsvarande andra stycket. 24 § Ett vittne har rätt till ersättning. I de fall ett vittne har åberopats av en enskild part ska ersättningen betalas av parten. I annat fall ska ersättningen betalas av allmänna medel. Även i de fall ett vittne har åberopats av en enskild part får rätten besluta att ersättningen ska betalas av allmänna medel om 1. det är skäligt med hänsyn till partens ekonomiska förhållanden, eller 2.det i brottmål finns särskilda skäl med hänsyn till den tilltalades möjligheter att ta tillvara sin rätt. Ersättning som ska betalas av en part ska avse nödvändiga kostnader för resa, uppehälle och tidsspillan efter vad rätten bedömer är skäligt. Ersättning som ska betalas av allmänna medel fastställs av rätten. Regeringen kan med stöd av 8 kap. 7 § regeringsformen meddela närmare föreskrifter om ersättning. Paragrafen innehåller bestämmelser om vittnesersättning. Övervägandena finns i avsnitt 10. I andra stycket punkt 2 införs ett undantag från huvudregeln om en enskild parts skyldighet att betala ersättning till ett vittne som åberopats av parten. Undantaget innebär att rätten ges ytterligare en möjlighet att besluta att ersättning till ett vittne som åberopats av en enskild part i stället 2020/21:209 ska betalas av allmänna medel. Rätten får fatta ett sådant beslut om det finns särskilda skäl med hänsyn till den tilltalades möjligheter att ta tillvara sin rätt i brottmål. Som exempel kan nämnas den situationen att åklagaren åberopar en berättelse som ett vittne har lämnat i tidigare förhör, antingen i domstol eller inför en brottsbekämpande myndighet, och den tilltalade vill ställa frågor till vittnet vid huvudförhandlingen. För att den tilltalade ska kunna ta tillvara sin rätt kan det i en sådan situation finnas särskilda skäl för rätten att besluta att ersättningen till vittnet ska utgå av allmänna medel. Bestämmelsen i hittillsvarande andra stycket tredje meningen om vem som ska betala ersättning till ett vittne i de fall rätten självmant kallat in vittnet saknar numera betydelse och tas därför bort. Övriga ändringar är endast språkliga och redaktionella. Sammanfattning av betänkandet Straffprocessens ramar och domstolens beslutsunderlag i brottmål – en bättre hantering av stora mål (SOU 2017:7) 2020/21:209 Bilaga 1 Vår övergripande uppgift har varit att analysera hur handläggningen av stora brottmål med omfattande bevisning skulle kunna moderniseras och effektiviseras med bevarade krav på rättssäkerhet. I uppdraget har bl.a. ingått att •identifiera möjliga huvudinriktningar i ett kommande arbete för en modernisering och effektivisering av handläggningen av stora brottmål, •bedöma vilka åtgärder inom ramen för dessa huvudinriktningar som det kan finnas anledning att låta utreda närmare, såsom t.ex. förändringar i åtals- och förundersökningsplikten eller ytterligare åtgärder för att säkerställa att huvudförhandlingar kan genomföras i ett sammanhang, och •i förekommande fall föreslå inriktningen på sådana uppdrag. Utgångspunkt för uppdraget har varit att med ett brett angreppssätt analysera alla tänkbara åtgärder inom ramen för vår övergripande uppgift. Några författningsförslag ska inte nu lämnas i denna del. Det är regeringens avsikt att med utgångspunkt i den analys som redovisas lämna tilläggsdirektiv avseende sådana åtgärder som det finns anledning att utreda närmare. Straffprocessen är i vissa avseenden mindre väl anpassad för hantering av stora brottmål. Vår utgångspunkt är att brottmålsförfarandet måste präglas av flexibilitet utan att förutsebarhet och rättssäker het går förlorad. Detta synsätt förutsätter bl.a. ett större genomslag för parternas positioner när straffprocessens innehåll bestäms. Det förutsätter också en genomtänkt prioritering av rättsväsendets resurser. Dessutom är det en förutsättning att straffprocessen är anpassad till den alltmer genomgripande digitaliseringen i samhället. Om brottmålsprocessen inte begagnar sig av de tekniska möjligheter som finns att tillgå blir prövningen mer tungrodd än som borde vara fallet. För att åstadkomma en bättre straffprocess enligt våra utgångspunkter kan, i enlighet med vad som också uttrycks i våra direktiv, reglerna om åtals- och förundersökningsplikt samt om omedelbarhet, muntlighet och koncentration behöva omprövas i vissa avseenden. 2020/21:209 Bilaga 1 Våra överväganden inom ramen för utredningens arbete har lett till förslag om två huvudinriktningar i arbetet för en modernisering och effektivisering av handläggningen av stora brottmål. För det första föreslår vi att reglerna om straffprocessens ramar bör utredas. Detta förslag berör i första hand reglerna om förundersökning och förberedelse av brottmål. Här innefattas bl.a. överväganden om åtgärder som avser åtals- och förundersökningsplikten, slutdelgivningen av förundersökning och säkerställandet att huvudförhandlingar kan genomföras koncentrerat utan onödiga uppehåll i ett sammanhang. Grundantagandet i dessa överväganden är att parterna bör utöva ett större inflytande och därför ta ett större ansvar för processens innehåll samt att domstolen bör ta ett större ansvar för den materiella processledningen under förberedelsen av brottmålet. För det andra föreslår vi att reglerna om vad som ska gälla för domstolens beslutsunderlag ses över. Här ingår, i enlighet med vad som anges i våra direktiv, frågan om en utökad användning av förhör som har dokumenterats under förundersökningen i domstolsprövningen. Här ingår också frågan om utökade skriftliga inslag vid domstolens prövning av brottmål. Övervägandena i denna del kommer att beröra principerna om muntlighet, omedelbarhet och koncentration. Hur redovisas våra reformförslag? I enlighet med våra direktiv är det regeringens avsikt att med utgångspunkt i den analys som redovisas i detta delbetänkande lämna tilläggsdirektiv avseende sådana åtgärder som det finns anledning att utreda närmare. Huvuddelen av detta delbetänkande ägnas åt vårt reformförslag om straffprocessens ramar, dvs. åtgärder som rör reglerna om förundersökning och förberedelse i brottmål. När det gäller vårt reformförslag om domstolens beslutsunderlag är det vår ambition att överlämna ett fullständigt beredningsunderlag med författningsförslag i frågan om en utökad användning av tidigt dokumenterade förhör vid rättens prövning till regeringen . Flera av de skäl för och emot avsteg från principerna om muntlighet, omedelbarhet och koncentration som måste prövas vid vår analys av förhörsfrågan har relevans även för frågan om utökade skriftliga inslag vid domstolens prövning av brottmål. De slutsatser som vår analys av förhörsfrågan leder till bör därför utgöra grunden för en analys av frågan om utökade skriftliga inslag i straffprocessen.