prop · H803194 · 2021-05-25 00:00:00 — Utöver skyldigheten att göra en särskild säkerhetsskyddsbedömning – som regeringen föreslår ska utvidgas och kompletteras med ett uttryckligt krav på lämplighetsprövning – innehåller paragrafen ett krav på att den upphandlande myndigheten innan upphandlingsförfarandet inleds ska samråda med tillsynsmyndigheten. får därvid förelägga myndigheten att vidta åtgärder enligt säkerhetsskyddslagstiftningen och – ytterst – besluta att myndigheten inte får genomföra upphandlingen. Som framgår av avsnitt 7.1 kan utkontraktering av säkerhetskänslig verksamhet och liknande förfaranden innebära stora risker för säkerhet. Vilka åtgärder som bör vidtas för att skydda känsliga uppgifter eller verksamheter kan vara en komplex bedömning. Det finns därför starka skäl för att ställa krav på verksamhetsutövare att, utöver att göra en särskild säkerhetsskyddsbedömning och lämplighetsprövning, i vissa fall samråda med en utpekad myndighet innan ett sådant förfarande inleds. Ett sådant krav på samråd motsvarar vad som redan gäller inför överlåtelser av säkerhetskänslig verksamhet och viss egendom. Regeringen delar inte FMV:s uppfattning om att det är tillräckligt med ett krav på anmälan till och samverkan med tillsynsmyndigheten i utkontrakteringssituationer. Regeringen delar inte heller Kammarrätten i bedömning att ett tillståndsförfarande bör användas i stället för samråd. Utkontraktering och liknande förfaranden kan medföra komplexa frågeställningar där möjligheten att t.ex. lägga ut verksamhet på entreprenad behöver vägas mot vilka konsekvenser som förfarandet kan ha för säkerhet. Ett samrådsförfarande möjliggör för verksamhetsutövaren att kunna föra en dialog med myndigheten om hur utkontrakteringen ska kunna genomföras, vilket alltså också är i linje med vad som gäller för samrådsförfaranden vid överlåtelser (se prop. 2020/21:13 s. 20). Ett samrådsförfarande innebär enligt regeringen en mer flexibel lösning än ett tillståndsförfarande. Skyldigheten att samråda enligt 2 kap. 6 § säkerhetsskyddsförordningen gäller, som tidigare beskrivits, bara för vissa statliga myndigheters upphandlingar. Regeringen föreslår ovan att skyldigheten att utföra en särskild säkerhetsskyddsbedömning och lämplighetsprövning ska gälla för alla verksamhetsutövare och inte vara begränsad till upphandlingar, eller för den delen utkontrakteringar eller upplåtelser. I stället föreslås att det ska gälla för alla förfaranden som omfattas av det föreslagna kravet på att ingå säkerhetsskyddsavtal. Skälen för detta gör sig gällande även i fråga om krav på samråd. Även detta krav bör alltså gälla för alla verksamhetsutövare, oavsett om det är en myndighet, kommun, region eller enskild. Vidare bör det inte vara begränsat till upphandlingar, utan gälla alla de typer av förfaranden som enligt regeringens förslag kan medföra krav på säkerhetsskyddsavtal. Skyldigheten att samråda bör gälla i vissa särskilt angelägna situationer Det finns anledning att begränsa skyldigheten att samråda till att gälla de mest angelägna fallen. Vid utformningen av regleringen måste intresset av att motverka ur säkerhetsskyddssynpunkt olämpliga förfaranden vägas mot intresset av att inte göra systemet för ingripande och kostnadsdrivande för verksamhetsutövarna. Det är också av vikt att bestämmelserna inte innebär en onödigt stor arbetsbelastning för myndigheterna som ska ansvara för samrådet. En stor ärendemängd kan leda till långa handläggningstider, vilket i sin tur kan medföra stora nackdelar för verksamhetsutövarna. Regeringen delar därför FOI:s uppfattning om att en ordning som innebär att samrådsskyldighet föreligger i samtliga fall då det finns en skyldighet att ingå säkerhetsskyddsavtal, inte framstår som lämplig. Utredningen har delvis med förebild av 2 kap. 6 § säkerhetsskyddsförordningen föreslagit att samrådsskyldighet ska föreligga i tre situationer, nämligen om förfarandet innebär att den andra aktören får tillgång till eller möjlighet att förvara säkerhetsskyddsklassificerade uppgifter i säkerhetsskyddsklassen hemlig eller högre utanför verksamhetsutövarens lokaler, om förfarandet utgör en upplåtelse som kan ge den andra aktören tillgång till säkerhetskänslig verksamhet i övrigt av motsvarande betydelse för säkerhet eller om förfarandet ger den andra aktören tillgång till informationssystem utanför verksamhetsutövarens lokaler och åtkomst till systemen kan medföra allvarlig skada för säkerhet. Regeringen anser i likhet med utredningen att skyldigheten att samråda först och främst bör gälla om förfarandet kan ge den andra aktören tillgång till uppgifter i säkerhetsskyddsklassen hemlig eller högre. Till skillnad från utredningen bedömer regeringen dock inte att det finns skäl att begränsa samrådskravet till att endast gälla vid tillgång utanför verksamhetsutövarens lokaler. Även tillgång till uppgifter inom en verksamhetsutövares lokaler kan innebära sårbarheter och risker som motiverar ett samrådskrav. Enligt regeringen innefattar begreppet ”tillgång till uppgifter” en möjlighet att förvara uppgifter. Det behöver därför inte särskilt anges att förvaring av uppgifter medför krav på samråd. Genom att begränsa kravet till att gälla exponering av säkerhetsskyddsklassificerade uppgifter i de två högsta säkerhetsskyddsklasserna uppnås enligt regeringen en lämplig avvägning mellan intresset av att motverka olämpliga förfaranden och intresset av att inte göra systemet för ingripande och resurskrävande. En skyldighet att samråda bör enligt regeringen vidare gälla om förfarandet kan ge den andra aktören tillgång till annan säkerhetskänslig verksamhet av motsvarande betydelse för säkerhet, dvs. verksamhet där ett angrepp kan medföra allvarlig skada för säkerhet. Till skillnad från utredningen och i likhet med anser regeringen alltså inte att samrådsskyldigheten i denna del bör begränsas till att bara gälla förfaranden som utgör upplåtelser. Regeringen delar i och för sig utredningens uppfattning att upplåtelser av säkerhetskänslig verksamhet, t.ex. uthyrning av en lokal som används i verksamheten, kan innebära att den andra aktören får tillgång till verksamheten på ett sätt som kan medföra en möjlighet att skada den och att detta kan utgöra skäl för ett samråd. Emellertid kan även andra typer av förfaranden, såsom samarbetsavtal och underhållsavtal, medföra en sådan från säkerhetsskyddssynpunkt olämplig exponering av verksamheten. Det framstår därför som omoti- 2020/21:194 verat att begränsa samrådsskyldigheten i denna del till upplåtelser. Uttrycket ”tillgång till annan säkerhetskänslig verksamhet” innefattar bl.a. tillgång till sådana informationssystem som nämns särskilt i utredningens förslag. Ett sådant system kan innehålla stora informationsmängder och ha ett högt skyddsvärde, även om uppgifterna som hanteras i systemet inte är säkerhetsskyddsklassificerade. Som regeringen har framhållit finns ett stort behov av att skydda sådana system (prop. 2017/18:89 s. 34 och 70). Någon särskild reglering avseende tillgång till sådana system behövs dock inte. Sammantaget bedömer regeringen alltså att en verksamhetsutövare bör ha en samrådsskyldighet i två situationer, givet att det är fråga om ett förfarande som omfattas av krav på säkerhetsskyddsavtal. Den första situationen är om förfarandet kan ge den andra aktören tillgång till säkerhetsskyddsklassificerade uppgifter i säkerhetsskyddsklassen hemlig eller högre. Den andra är om förfarandet kan ge den andra aktören tillgång till annan säkerhetskänslig verksamhet av motsvarande betydelse för säkerhet. Regleringen kommer därmed att baseras på samma förutsättningar som kravet på säkerhetsskyddsavtal, med den skillnaden att samrådskravet gäller först vid exponering av hemliga eller kvalificerat hemliga uppgifter eller annan säkerhetskänslig verksamhet av motsvarande betydelse. För att undvika kringgående av de föreslagna reglerna bör det även införas en möjlighet för tillsynsmyndigheten att inleda ett samråd, om verksamhetsutövaren inte gör det trots att det finns en samrådsskyldighet. Regeringen anser, i linje med vad som tidigare anförts om kravet på säkerhetsskyddsavtal inom koncerner (se avsnitt 6.1) och till skillnad från , inte att det finns skäl att undanta koncerninterna förfaranden från kravet på samråd. Det förhållandet att samrådsskyldigheten, till skillnad från kravet på säkerhetsskyddsavtal, endast kommer att gälla förfaranden som ger den andra aktören tillgång till hemliga eller kvalificerat hemliga uppgifter eller verksamhet av motsvarande betydelse, bör dessutom innebära att antalet samråd begränsas betydligt inom de flesta koncerner. bör ansvara för samrådet En fråga som inställer sig när samrådsskyldigheten ska utökas till att gälla fler verksamhetsutövare, är om samråd ska ske med den myndighet som är tillsynsmyndighet för verksamhetsutövaren i fråga eller om samrådsansvaret, som föreslår, ska fördelas mellan Säkerhetspolisen och Försvarsmakten. Det sistnämnda alternativet har flera fördelar, bl.a. att endast Säkerhetspolisen och Försvarsmakten har den samlade bilden av hoten mot säkerhet och samlade skyddsvärden, vilket kan vara av värde vid samrådet. De myndigheterna har därtill redan rekryterat för och i övrigt byggt upp en samrådsverksamhet. Det finns emellertid även nackdelar med att samla samrådsansvaret hos dessa myndigheter. En sådan är att det kan medföra en kännbar ökning av deras arbetsbelastning. En annan nackdel är att Säkerhetspolisen och Försvarsmakten inte har samma nivå av sakkunskap om verksamheten på de olika verksamhetsområdena som de övriga tillsynsmyndigheterna. En uppdelning av samrådsansvaret mellan tillsynsmyndigheterna skulle också vara mer i linje med de förslag om tillsynsbefogenheter och ingripandemöjligheter för tillsynsmyndigheterna som lämnas i avsnitt 8 och 9. Sammantaget anser regeringen, i motsats till , att övervägande skäl talar för att samrådsansvaret bör fördelas mellan tillsynsmyndigheterna utifrån deras respektive ansvarsområde. I sammanhanget bör framhållas att utredningen föreslår att det i säkerhetsskyddsförordningen ska införas en skyldighet för tillsynsmyndigheterna att i vissa fall ge Säkerhetspolisen respektive Försvarsmakten tillfälle att yttra sig innan ett samråd avslutas, så att deras unika kunskaper om bl.a. hotbilder vid behov kan tillföras ärendet. Därigenom får dessa myndigheter ett inflytande i linje med vad efterfrågat. Regeringen återkommer i det fortsatta förordningsarbetet till frågan om Säkerhetspolisens och Försvarsmaktens rätt att yttra sig under samråd. När samrådet bör inledas För att samrådet ska vara verkningsfullt och motverka potentiellt skadlig exponering av uppgifter eller verksamhet i övrigt, bör det påbörjas innan verksamhetsutövaren inleder det förfarande som medför krav på samråd. Det kan inträffa att förfaranden ändrar karaktär efter att de inletts. Exempelvis kan det förekomma att ett visst samarbete inte varit avsett att innehålla moment som aktualiserar samrådsskyldighet, men att det visar sig finnas ett sådant behov. Regeringen instämmer i utredningens bedömning att det utökade samarbetet i ett sådant fall bör ses som ett förfarande som omfattas av samrådsskyldighet, varför verksamhetsutövaren bör vara skyldig att samråda med tillsynsmyndigheten innan det aktuella momentet påbörjas. Vad anfört om att detta kan få bl.a. ekonomiska konsekvenser för verksamhetsutövaren, föranleder ingen annan bedömning. Hur samrådet bör genomföras En naturlig utgångspunkt är att verksamhetsutövaren inleder samrådet genom att ge in dokumentationen av den särskilda säkerhetsskyddsbedömningen och lämplighetsprövningen samt eventuellt utkast till säkerhetsskyddsavtal till tillsynsmyndigheten. Vilket underlag i övrigt som är nödvändigt för att tillsynsmyndigheten ska kunna göra en fullständig bedömning kan variera beroende på vad för typ av förfarande det är fråga om. När det är fråga om ett förfarande som omfattas av upphandlingslagstiftningen bör även upphandlingsdokument med bilagor ges in. I andra fall bör en beskrivning av det planerade förfarandet ges in, liksom eventuell dokumentation avseende förfarandet. I många fall kan verksamhetsutövaren även behöva ge tillsynsmyndigheten tillgång till sin säkerhetsskyddsanalys. bör vid samrådet bedöma om det aktuella förfarandet kräver att ytterligare åtgärder vidtas. Det kan t.ex. gälla att förbättra kravställningen i säkerhetsskyddsavtalet. Det är dock fortfarande verksamhetsutövaren som har ansvar för sina skyddsvärden och hur säkerhetsskyddet utformas i detalj. Hur omfattande samrådet behöver vara får avgöras med hänsyn till omständigheterna i det särskilda fallet. I vissa fall kan det vara enkelt att konstatera att ett förfarande inte är problematiskt från säkerhetsskyddssynpunkt, t.ex. för att det rör sig om en mindre och 2020/21:194 tydligt avgränsad exponering av den säkerhetskänsliga verksamheten som kan hanteras genom ett säkerhetsskyddsavtal. Då kan tillsynsmyndigheten relativt omgående avsluta samrådet utan vidare åtgärd. Regeringen delar därför inte Säkerhets- och försvarsföretagens uppfattning att förslaget kommer innebära en ökad administration som är oproportionerlig. Utgångspunkten bör vara att samrådet ska ha avslutats innan det planerade förfarandet inleds. Det innebär bl.a. att en offentlig upphandling som utgångspunkt inte får påbörjas innan samrådet har genomförts. Om tillsynsmyndigheten bedömer det som nödvändigt bör den dock kunna ge klartecken till att en upphandlingsprocess påbörjas och att samrådet ska pågå fortlöpande under upphandlingsprocessen. När tillsynsmyndigheten bedömer att syftet med samrådet har uppfyllts och att verksamhetsutövaren kan gå vidare med det planerade förfarandet bör tillsynsmyndigheten fatta ett beslut om att avsluta samrådet utan vidare åtgärd. Som framgår i avsnitt 3 har tillkännagett för regeringen att den ställer sig bakom det som utskottet anför om tidsbegränsning av samrådsmyndighetens handläggningstid (bet. 2020/21:JuU10 punkt 2, rskr. 2020/21:79). Av tillkännagivandet framgår bl.a. att anser att det skulle leda till ökad tydlighet och förutsebarhet för verksamhetsutövare om en tidsbegränsning av handläggning av samrådsärenden införs (bet. 2020/21:JuU10 s. 14 f.). Även , kommun och kommun anser att tillsynsmyndighetens handläggningstid vid samrådsförfarandet bör regleras genom införande av en sådan begränsning eller ett skyndsamhetskrav. Av förvaltningslagen, som är tillämplig vid tillsynsmyndighetens handläggning av samrådsärenden (se avsnitt 7.5 nedan), följer att alla ärenden ska handläggas så enkelt, snabbt och kostnadseffektivt som möjligt utan att rättssäkerheten eftersätts (9 § första stycket förvaltningslagen). Enligt förvaltningslagen har en enskild vidare rätt att begära att ett ärende ska avgöras om handläggningen i första instans har pågått , varpå den handläggande myndigheten antingen ska avgöra ärendet eller avslå begäran (12 § förvaltningslagen). Regeringen anser, till skillnad från utredningen, att den möjligheten bör finnas även i samrådsärenden. Det saknas tillräckligt beredningsunderlag för att i detta lagstiftningsärende därutöver införa särskilda bestämmelser om skyndsamhet eller tidsgränser för handläggningen. Regeringen kommer dock fortsätta att följa frågan. Tillkännagivandet är inte slutbehandlat. Kammarrätten i efterfrågar klargöranden om handläggningen av samrådsärenden, exempelvis hur samrådet ska initieras och vad som krävs för att samrådsskyldigheten ska anses fullgjord. Närmare bestämmelser om detta bör enligt regeringen lämpligen meddelas genom förordning eller myndighetsföreskrifter. bör på samma sätt som enligt den befintliga regleringen, inom ramen för samrådet få besluta att förelägga verksamhetsutövaren att vidta åtgärder för att fullgöra sina skyldigheter enligt säkerhetsskyddslagen och föreskrifter som har meddelats i anslutning till den lagen. Ett föreläggande kan exempelvis gälla vad en verksamhetsutövare behöver förbättra i fråga om säkerhetsåtgärderna som anges i 2–4 §§ säkerhetsskyddslagen, dvs. informationssäkerhet, personalsäkerhet och fysisk säkerhet. Föreläggandet bör också kunna innebära att verksamhetsutövaren under samrådsförfarandet ska återrapportera till tillsynsmyndigheten hur olika åtgärder har genomförts. I samrådet fyller alltså föreläggandet funktionen att beskriva vad som behöver göras för att det planerade förfarandet ska vara godtagbart från säkerhetsskyddssynpunkt. Föreläggandena behöver inte kunna förenas med vite. Huvudskälet till detta är, som utvecklas nedan, att följden av att inte följa ett föreläggande är att det planerade förfarandet inte får genomföras. Något ytterligare incitament för verksamhetsutövaren att följa föreläggandet behövs inte. Befogenheten att besluta förelägganden kommer – som Kammarrätten i påpekar – till viss del att överlappa med den befogenhet att besluta om åtgärdsförelägganden som tillsynsmyndigheterna enligt förslaget i avsnitt 9.2.1 kommer att ha vid tillsyn. Det handlar dock om förelägganden under två olika förfaranden – samråd respektive tillsyn. Regeringens uppfattning är att såväl pedagogiska som strukturella skäl talar för att införa en särskild bestämmelse om föreläggande under samråd. Regeringen ser till skillnad från utredningen inget behov av en särskild bestämmelse i säkerhetsskyddslagen om att tillsynsmyndigheten ska få besluta att ett föreläggande under samrådet ska gälla . Som framgår i avsnitt 7.5 är förvaltningslagen tillämplig vid tillsynsmyndigheternas handläggning av samrådsärenden. Av 35 § förvaltningslagen framgår att beslut i vissa fall får verkställas . Någon ytterligare reglering om omedelbar verkställighet krävs inte. Beslut att ett förfarande inte får genomföras (förbud) Skyddet av säkerhet är ett mycket viktigt allmänt intresse och det är av stor vikt att det finns en möjlighet att förhindra att förfaranden som kan skada säkerhet genomförs. Regeringen anser därför, till skillnad från FMV och trots de problem som FRA pekar på, att tillsynsmyndigheten bör ha möjlighet att besluta att förfaranden som är olämpliga från säkerhetsskyddssynpunkt inte ska få genomföras. En sådan möjlighet finns enligt 2 kap. 6 § tredje stycket säkerhetsskyddsförordningen, beträffande de statliga upphandlingar som den paragrafen gäller. Ett förbud bör kunna aktualiseras dels när ett meddelat föreläggande inte följs, dels när förfarandet bedöms olämpligt även om ytterligare åtgärder vidtas. förordar att beslut om förbud bör fattas av regeringen. Regeringen anser dock att befogenheten att meddela sådana beslut bör tillkomma respektive tillsynsmyndighet, bl.a. eftersom tillsynsmyndigheten genom samrådet redan är insatt i ärendet vilket både sparar resurser och förkortar handläggningstiden. Ett sådant förfarande är också i linje med vad som gäller för överlåtelser av säkerhetskänslig verksamhet. Som framgår i avsnitt 10 föreslås emellertid att överklagande av förbudsbeslut ska ske till regeringen. Ett beslut om att förbjuda ett visst förfarande är en mycket långtgående åtgärd och bör, som Region framhåller, användas restriktivt. Som utvecklas i avsnitt 7.6.1 måste tillsynsmyndigheten också i varje enskilt fall göra en proportionalitetsbedömning. Proportionalitetsprincipen är en central rättsprincip inom både och svensk rätt och kommer numera även till uttryck i 5 § tredje stycket förvaltningslagen. Kravet på proportionalitet innebär bl.a. att tillsynsmyndigheten när den överväger att förbjuda ett visst förfarande måste väga de potentiella skadekonsekvenserna för säkerhet som förfarandet kan medföra mot de skador eller olägenheter som orsakas motstående intressen genom förbudet. Det är inte möjligt att i författning närmare beskriva vilka situationer som skulle kunna medföra ett beslut om förbud. Proportionalitetsbedömningen innebär dock att ett sådant beslut ska ses som en sista utväg. Ett förbud kan t.ex. behöva beslutas om det inte är möjligt att genomföra säkerhetsprövning av personal hos motparten, om motparten är ett företag som fungerar som bulvan för en aktör med antagonistiska syften eller om det är fråga om så skyddsvärda uppgifter att det inte är lämpligt att utomstående får möjlighet att hantera dem utanför verksamhetsutövarens lokaler även med beaktande av ett väl utformat säkerhetsskyddsavtal. Kammarrätten i anser att det bör övervägas om tillsynsmyndigheten ska få besluta att ett förbud ska gälla , eftersom förbud endast kommer att aktualiseras när det kan uppstå en allvarlig skada för säkerhet. Som framgår i avsnitt 7.5 kommer förvaltningslagen att vara tillämplig på tillsynsmyndigheternas handläggning av samrådsärenden. Av 35 § andra stycket den lagen framgår att en myndighet får verkställa ett beslut i vissa fall, bl.a. om ett väsentligt allmänt intresse kräver det. Någon ytterligare reglering avseende omedelbar verkställighet är inte nödvändig. Bestämmelserna bör framgå av lag Bestämmelserna om samråd, förelägganden och förbud kommer med den utvidgning som regeringen föreslår delvis att avse förhållanden mellan enskilda och det allmänna. De innehåller också skyldigheter för enskilda. De bör därför tas in i säkerhetsskyddslagen. Som framgår i avsnitt 3 har tillkännagett för regeringen att den ställer sig bakom det som utskottet anför om att tillsynsmyndigheternas ansvar och befogenheter ska regleras i säkerhetsskyddslagen (bet. 2017/18:JuU21 punkt 3, rskr. 2017/18:289). Av tillkännagivandet framgår att anser att tillsynsmyndigheternas ansvar när det gäller bl.a. tillsyn och möjligheter att stoppa en överlåtelse eller utkontraktering av säkerhetskänslig verksamhet är av sådan vikt att befogenheterna bör regleras i lag (bet. 2017/18:JuU21 s. 20). Tillkännagivandet har delvis tillgodosetts genom de bestämmelser i säkerhetsskyddslagen om överlåtelse av säkerhetskänslig verksamhet som trädde i kraft . Genom de nu redovisade förslagen om samråd, förelägganden och förbud vid utkontrakteringar och de i avsnitt 8.3 behandlade förslagen om tillsynsbefogenheter, bedömer regeringen att tillkännagivandet är helt tillgodosett och därmed slutbehandlat. Utredningen bedömer att det i vissa fall kan finnas ett behov av att tillgripa tvångsåtgärder för att syftet med förelägganden och förbud under samrådsprocessen inte ska motverkas. Den föreslår därför att tillsynsmyndigheten, om ett föreläggande eller förbud meddelas, ska kunna ansöka hos om sådana tvångsåtgärder som avses i 15 kap. 1–3 §§ rätte- gångsbalken, dvs. Förslaget gäller även sådana förelägg- Prop. 2020/21:194 anden som avser ingripande i efterhand som behandlas i nästa avsnitt. Bestämmelserna i 15 kap. 1–3 §§ är avsedda att tillämpas i tvister som avser tillvaratagande av parters enskilda rätt. JO anser att bestämmelserna redan av den anledningen är mindre lämpade att använda när det allmänna genom en myndighet ansöker om tvångsåtgärder och att ledning i stället bör hämtas från tvångsåtgärder där det offentliga ingriper mot enskilda. JO påtalar också att utredningens förslag om att väsentliga delar av bestämmelserna inte ska tillämpas riskerar att leda till tolkningssvårigheter och att det framstår som mest förutsebart och rättssäkert att reglera de tvångsmedel det finns behov av i de nu aktuella situationerna direkt i säkerhetsskyddslagstiftningen. Regeringen instämmer delvis i de synpunkter som JO för fram och noterar att det finns bestämmelser om tvångsåtgärder där det offentliga ingriper mot enskilda i annan lagstiftning, t.ex. på skatteområdet, som skulle kunna tjäna som förebild för en reglering avseende tvångsåtgärder på säkerhetsskyddsområdet. Regeringen ser också, i likhet med JO, vissa fördelar med att samla bestämmelserna om tvångsåtgärder i en och samma lag. Det saknas dock beredningsunderlag för att överväga en sådan ordning i detta lagstiftningsärende. Regeringen anser sammantaget att frågan om tvångsåtgärder i de nu aktuella situationerna behöver övervägas ytterligare. Förslagets förhållande till vissa angränsande regelverk