prop · H803134 · 2021-03-16 00:00:00 — konstaterad användning av en i lagen angiven otillbörlig handelsmetod ska kunna leda till sanktionsavgift. Sanktionsavgift bör dock inte få påföras i ringa fall. ställer sig frågande till om överträdelser av den nya lagens förbud alls kan vara att betrakta som ringa fall. Regeringen instämmer dock i promemorians bedömning att det kan handla om situationer där överträdelsen framstår som bagatellartad eller försumbar. anser att promemorians lagförslag bör kompletteras med en säkerhetsventil, i form av en särskild bestämmelse om att en sanktionsavgift kan efterges helt eller delvis. Regeringen ser inte behov av en sådan bestämmelse eftersom en sanktionsavgift inte ska beslutas i ringa Beslut om sanktionsavgift fattas normalt av en tillsynsmyndighet eller av en domstol efter ansökan från tillsynsmyndigheten. anser att sanktionsavgift är en så allvarlig sanktion att den bör beslutas av domstol. En utgångspunkt för regeringens bedömning av om myndigheten ska få befogenhet att besluta om sanktionsavgift är de riktlinjer som regeringen antagit om när sanktionsavgifter bör användas och hur de bör utformas (prop. 1981/82:142 s. 25 och skr. 2009/10:79). Riktlinjerna är ett led i arbetet med att tillgodose rimliga krav på effektivitet och rättssäkerhet. I riktlinjerna anges bl.a. att det i vissa fall är lämpligt att överlämna prövningen i fråga om avgiftsskyldighet till de allmänna domstolarna, främst när avgiftsskyldigheten görs beroende av huruvida överträdelsen skett av uppsåt eller oaktsamhet och när reglerna är utformade på sådant sätt att det finns ett betydande utrymme för I detta fall får tillsynsmyndigheten anses vara bäst lämpad att besluta om sanktionsavgift. Förbudsreglerna framstår som relativt tydliga och preciserade och därmed relativt enkla att tillämpa. Det saknas också utrymme för större skönsmässiga bedömningar. Vidare kommer det inte att krävas uppsåt eller oaktsamhet för att sanktionsavgift ska beslutas utan systemet bygger på strikt ansvar. Eftersom direktivet ställer krav på att tillsynsmyndigheten ska kunna ingripa med förbud, vore det administrativt omständligt och kunde medföra omfattande dubbelarbete om sanktionsavgiften skulle beslutas i en annan ordning. Det är således regeringens bedömning att det bör vara tillsynsmyndigheten som beslutar om sanktionsavgift. Sanktionsavgift får beslutas i förhållande till köpare, vilket enligt definitionen kan inkludera en grupp av fysiska och juridiska personer. I förekommande fall kan en sanktionsavgift fastställas särskilt för var och en av dem som ingår i gruppen. I avsnitt 6.5.7 har bedömningen gjorts att det inte krävs en särskild bestämmelse i den nya lagen för att genomföra kravet på förbud mot obehöriga angrepp på företagshemligheter i direktivets artikel 3.1 första stycket g. Däremot kräver direktivet att tillsynsmyndigheten ska ha befogenheter att ingripa även mot sådana överträdelser. bör därför, förutom för överträdelser av förbuden i den nya lagen, även få besluta om en sanktionsavgift för en köpare som obehörigen har angripit leverantörens företagshemligheter enligt (2018:558) lagen om företagshemligheter. Lagen om företagshemligheter innehåller redan bestämmelser om skadestånd, vitesförbud och straff vid obehöriga angrepp på företagshemligheter. Både böter och sanktionsavgifter är ekonomiska sanktioner. Ett ingripande enligt straffbestämmelserna i lagen om företagshemligheter riktar sig mot den eller de fysiska personer som olagligen anskaffat, använt eller röjt en företagshemlighet. En sanktionsavgift enligt den nya lagen träffar i första hand köpare som är juridiska personer. Uttrycket köpare i den nya lagen omfattar dock även fysiska personer som bedriver verksamhet som köpare av jordbruks- och livsmedelsprodukter. I teorin kan alltså en sådan person bli föremål för ingripande både med stöd av lagen om företagshemligheter och den nya lagen. En juridisk person kan även åläggas företagsbot för ett brott mot lagen om företagshemligheter om brottet har begåtts i utövningen av näringsverksamheten (se 36 kap. 7 § ). Det finns således en risk för en konflikt med förbudet mot dubbel prövning. I artikel 4 i 7:e tilläggsprotokoll regleras rätten att inte bli lagförd eller straffad två gånger. Denna rättighet brukar benämnas dubbelprövningsförbudet. Enligt tolkning av artikeln kan förbudet mot dubbelprövning vara tillämpligt även när åtgärder eller sanktioner inte betecknas som straff i den nationella rätten, såsom exempelvis administrativa sanktioner och viten. Risken för att komma i konflikt med detta förbud ska dock mot bakgrund av ovanstående inte överdrivas. Någon särskild reglering är därför inte påkallad. Skulle en sådan situation ändå uppstå ankommer det på tillsynsmyndigheten och domstolarna att säkerställa att förbudet mot dubbel prövning upprätthålls. Sanktionsavgifter tillfaller normalt staten. Det finns inte skäl att låta någon annan ordning gälla på detta område. 2020/21:134 6.6.8 Regeringens förslag: Sanktionsavgiften får inte överstiga en procent av omsättningen föregående räkenskapsår för den som beslutet riktas När sanktionsavgiftens storlek ska fastställas ska särskild hänsyn tas till överträdelsens art, varaktighet och omfattning. Hänsyn ska också tas till om den som beslutet riktar sig mot har överträtt förbudet. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Fairtrade menar att en procent av omsättningen kan vara tillräckligt avskräckande, men att det beror på storleken av affärsuppgörelserna som varit otillbörliga. Fairtrade göras en jämförelse med flera andra medlemsländers förslag på implementering av direktivet. anser att det kan ifrågasättas om det föreslagna taket leder till sanktioner som i vissa fall inte är tillräckligt avskräckande, och därför inte lever upp till ett av direktivets uttryckliga krav. påpekar att en skärpning i sanktionssystemet för marknadsföringslagen infördes relativt , dels i form av ett nytt takbelopp, dels ett tak om av företagets omsättning, det senare i paritet med konkurrenslagen. Kammarrätten i anser att det bör införas ett högsta och lägsta belopp som en sanktionsavgift kan bestämmas Sanktionsavgifter kan enligt förslaget uppgå till betydande belopp och det måste enligt domstolens mening vara förutsebart och på förhand tydligt i vilka fall, och med vilka belopp, en sanktionsavgift får tas ut. förfarande där tillsynsmyndigheten först bedömer om det finns grund för att ta ut en avgift och därefter prövar om det finns skäl att helt eller delvis sätta ned avgiften lämpar sig bättre för en eventuell efterföljande prövning Livsmedelshandlarna och Svensk Dagligvaruhandel anför att livsmedelshandel är en bransch som lever med små marginaler men stora Därför är en sanktionsavgift på en procent av omsättningen som föreslås en drakonisk sanktion. Lagstiftning och praxis måste tydligt utgå ifrån att det är överträdelsens art, omfattning och varaktighet som ska utgöra grund för sanktionens storlek. Taket bör enligt dessa remissinstanser sättas till av omsättningen. menar att sanktionsavgiften bör stå i proportion till avtalets storlek och den skada felet orsakat leverantören. Det bör vidare finnas ett fastställt belopp som maximalt kan dömas ut. Offentliga tillkännagivanden till följd av överträdelser mot lagstiftningen kommer enligt att ha en nog så avskräckande effekt för att uppnå god efterlevnad då det riskerar En skyhög sanktionsavgift synes enligt organisationen oproportionerlig för att uppnå detta mål. Visita vill betona att en sanktionsavgift om en procent av omsättningen kan vara mycket ekonomiskt påfrestande för företagen och att det är av stor vikt att tillämpningen av en sådan regel sker med rimliga skälighetsbedömningar och beaktande av principer om proportionalitet. Skälen för regeringens förslag: De otillbörliga handelsmetoder som förbjuds i lagen är av olika karaktär och art. Allvaret i en överträdelse kan därmed komma att variera i hög grad. Som ovan konstaterats ska ett beslut om sanktionsavgift inte kräva några ingående bedömningar. krävs det att systemet uppfyller grundläggande rättssäkerhetskrav. Sanktionerna ska enligt 6.1 andra stycket i direktivet vara effektiva, proportionella och avskräckande med beaktande av överträdelsens art, varaktighet, upprepning och omfattning. Att särskild hänsyn ska tas till överträdelsens art, varaktighet och omfattning samt om den som beslutet riktar sig mot har överträtt förbudet bör enligt regeringen anges i den nya lagen. Liknande kriterier gäller för flera andra områden där sanktionsavgifter införts, t.ex. på livsmedels- och fiskeområdena (jfr prop. 2017/18:165 s. 63 f.). Med överträdelsens art avses den typiska risk som handelsmetoden kan medföra med hänsyn tagen till direktivets syften. Hänsyn ska också tas till hur handelsmetoden har tillämpats i den enskilda situationen med avseende på varaktighet, upprepning och omfattning. Uppräkningen är inte uttömmande. Sanktionsavgiften ska alltid fastställas så att den är effektiv, proportionerlig och avskräckande. Att sanktionsavgift inte ska utgå i ringa fall framgår av avsnitt 6.6.7. Sanktionsavgifter kan vara utformade som på förhand bestämda belopp eller vara kopplade till årsomsättning i näringsverksamhet. Kammarrätten i anser att det bör införas ett högsta och lägsta belopp som en sanktionsavgift kan bestämmas till kombinerat med en möjlighet att helt eller delvis sätta ned avgiften. Om ett högsta och lägsta belopp ska fastställas måste enligt regeringen det högsta beloppet sättas väldigt högt för att uppnå en tillräckligt avskräckande effekt för de största företagen. Frågan är om en sådan ordning blir mer förutsebar än ett system som förhåller sig till årsomsättningen. För att sanktionen ska framstå som tillräckligt effektiv, proportionerlig och avskräckande lämpar sig enligt regeringen ett system som är relaterat till årsomsättning bättre. Detta för att sanktionsavgifterna ska ha en handlingsdirigerande verkan för såväl små som stora köpare. Den föreslagna bestämmelsen är utformad med bestämmelsen om konkurrensskadeavgift i 3 kap. 6 § första stycket konkurrenslagen (2008:579) som förebild, med den skillnaden att konkurrensskadeavgiftens tak är satt till av omsättningen. I de fall det är svårt att bestämma sanktionsavgiftens storlek, vilket skulle kunna vara fallet exempelvis i förhållande till offentliga aktörer, finns möjligheten för tillsynsmyndigheten att i stället besluta om ett föreläggande vid vite om att upphöra med den förbjudna handelsmetoden. vid ifrågasätter om promemorians förslag om högst en procent av årsomsättningen är tillräckligt avskräckande, medan Livsmedelshandlarna, och anför att den är oproportionerligt hög. Enligt regeringen bör sanktionsavgiftens tak sättas betydligt lägre för överträdelser av förbuden i den nya lagen än de som kan utgå för överträdelser av konkurrenslagens förbud. I , vars lagstiftning mot otillbörliga handelsmetoder har bedömts vara framgångsrik, har ett tak om en procent av omsättningen bedömts vara tillräckligt. Som tidigare nämnts finns det i det finska förslaget till genomförande av direktivet en genomgång av de sanktionsavgifter som ett antal medlemsländer såvitt framkommit planerar att införa (se avsnitt 6.6.5). I den finska propositionen benämns avgifterna 2020/21:134 påföljdsavgifter. Enligt denna kommer avgifterna att variera stort. Bl.a. anges följande exempel: I planeras en avgift på mellan 500 och , i högst , i men i vissa fall 10–av inköpspriset. I av omsättningen och böter för den som är ansvarig för överträdelsen. I högst för vissa överträdelser medan för andra högst , det belopp som erhållits utan fog eller högst av aktörens omsättning. I högst eller av företagets omsättning. I högst av företagets omsättning. I ska en överträdelse som gäller betalningstider kunna medföra högst i avgift medan andra överträdelser ska kunna medföra en avgift på högst av omsättningen. Vid en samlad bedömning framstår enligt regeringen ett tak på en procent av köparens omsättning som väl avvägt. De närmare grunderna för sanktionsavgiftens fastställande får utarbetas i rättstillämpningen. Detta utesluter dock inte att tillsynsmyndigheten efter hand när förutsättningar för det finns kan komma att tydliggöra vilka bedömningsgrunder den tillämpar. Regeringens förslag: Ett beslut om sanktionsavgift ska meddelas från det att överträdelsen upphörde. Sanktionsavgiften ska betalas till tillsynsmyndigheten från det att beslutet har fått laga kraft eller inom den som anges i beslutet. Om sanktionsavgiften inte betalas från det att beslutet har fått laga kraft eller inom den som anges i beslutet, ska myndigheten lämna den obetalda avgiften för indrivning. Bestämmelser om indrivning av statliga fordringar finns i lagen om indrivning av statliga fordringar m.m. Verkställighet ska få ske enligt utsökningsbalkens bestämmelser. En beslutad sanktionsavgift ska falla bort till den del beslutet om avgiften inte har verkställts från det att beslutet fick laga kraft. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Enligt promemorians förslag ska tillsynsmyndighetens beslut om sanktionsavgift delges den avgiftsskyldige. Remissinstanserna: Ingen remissinstans yttrar sig särskilt om promemorians förslag. Skälen för regeringens förslag: På grund av sanktionsavgiftens ingripande natur bör det finnas en bortre tidsgräns för när en sanktionsavgift får beslutas. Med hänsyn till att tillsynsmyndighetens utredningar kan ta tid, inte minst med tanke på de ärenden där det finns en gränsöverskridande dimension, bör gränsen sättas till från det att överträdelsen upphörde. En annan fråga är om det behöver tas in en uttrycklig bestämmelse om delgivning av sanktionsavgifter i den nya lagen. En sökande, klagande eller annan part i ett ärende ska enligt 33 § förvaltningslagen underrättas Prop. 2020/21:134 om innehållet i det beslut varigenom myndigheten avgör ärendet. Myndigheten bestämmer om dessa underrättelser ska ske muntligt, genom vanligt brev, genom delgivning eller på något annat sätt. Förvaltningslagen innehåller inte något krav på delgivning. Frågan om delgivning av beslut om sanktionsavgift hänger samman med frågan om verkställighet av sådana beslut. Enligt förslaget ska ett beslut kunna verkställas när det har fått laga kraft eller inom den som anges i beslutet. Tidpunkten för när beslutet får laga kraft är knuten till den tidpunkt då den avgiftsskyldige fick del av beslutet. Det finns därför inte något behov av en uttrycklig bestämmelse om att den avgiftsskyldige ska delges beslutet. Delgivning torde ändå ofta krävas för att den avgiftsskyldige ska få veta när beslutet får laga kraft och därmed kan verkställas. Betalning av sanktionsavgift ska ske till tillsynsmyndigheten från det att beslutet om sanktionsavgift fått laga kraft eller annars inom den som anges i beslutet. Om avgiften inte betalas ska tillsynsmyndigheten lämna den obetalda avgiften för indrivning. Bestämmelser om indrivning finns i lagen (1993:891) om indrivning av statliga fordringar m.m. Av 3 kap. 1 § första stycket 6 utsökningsbalken följer att en förvaltningsmyndighets beslut får verkställas om det finns en särskild föreskrift om detta. Det bör därför införas en bestämmelse i den nya lagen om att en sanktionsavgift som inte betalats inom angiven tid får verkställas enligt utsökningsbalken. Sanktionsavgifter faller vanligen bort i den utsträckning verkställighet inte har skett . Det saknas anledning att reglera saken annorlunda i detta fall. 6.6.10Förhållandet mellan sanktionsavgift och vite Regeringens förslag: Det ska inte beslutas om en sanktionsavgift för en överträdelse som omfattas av ett förbud vid vite, om överträdelsen ligger till grund för en ansökan om utdömande av vitet. Promemorians förslag: Överensstämmer delvis med regeringens förslag. Enligt promemorians förslag ska en sanktionsavgift inte få påföras om överträdelsen omfattas av ett förbud vid vite. Remissinstanserna: anför att det inte finns några rättsliga hinder mot att låta tillsynsmyndigheten avgöra om ett vite ska dömas ut eller om en sanktionsavgift ska beslutas. Det bör därför övervägas att göra det möjligt för tillsynsmyndigheten att besluta om avgift i stället för att ansöka om utdömande av vite om det utsatta vitet inte bedöms vara tillräckligt effektivt, proportionerligt och avskräckande. Skälen för regeringens förslag: I artikel 4 i 7:e tilläggsprotokoll regleras rätten att inte bli lagförd eller straffad två gånger. Denna rättighet brukar också benämnas dubbelbestraffningsförbudet. Enligt tolkning av artikeln kan förbudet mot dubbelbestraffning vara tillämpligt även när åtgärder eller sanktioner inte betecknas som straff i den nationella rätten, såsom exempelvis administrativa sanktioner och viten. För att inte komma i konflikt med dubbelbestraffningsförbudet bör det införas en bestämmelse i den nya 2020/21:134 lagen som reglerar förhållandet mellan sanktionsavgifter och vite. Det är inte enbart ett slutligt avgörande om utdömande av vite som utgör ett hinder mot ett andra förfarande. Även en pågående prövning är ett sådant hinder enligt dubbelbestraffningsförbudet. Det innebär att det som avgör när ett hinder mot ett andra förfarande för samma gärning eller överträdelse uppkommer får anses vara den tidpunkt när det inleds en domstolsprocess om utdömande av vite. I promemorian föreslås att en sanktionsavgift inte ska få påföras för en överträdelse som omfattas av ett förbud vid vite. anser att det bör övervägas att göra det möjligt för tillsynsmyndigheten att besluta om avgift i stället för att ansöka om utdömande av vite om det utsatta vitet inte bedöms vara tillräckligt effektivt, proportionerligt och avskräckande. Regeringen delar uppfattning. Bestämmelsen bör därför utformas på så sätt att det inte ska beslutas om en sanktionsavgift för en överträdelse som omfattas av ett föreläggande vid vite om överträdelsen ligger till grund för en ansökan om utdömande av vitet. I de fall det har beslutats om avgift följer det alltså av bestämmelsen, och förbudet mot dubbel prövning, att ett förfarande om utdömande av vite inte får inledas för samma överträdelse. Regeringens bedömning: Direktivets krav i artikel 6.1 första stycket f på tillsynsmyndighetens offentliggörande av beslut bör genomföras genom föreskrifter i en förordning. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen remissinstans yttrar sig särskilt om Skälen för regeringens bedömning: I direktivets artikel 6.1 första stycket f anges att tillsynsmyndigheten ska ha befogenhet att regelbundet offentliggöra beslut avseende led d och e i samma artikel. Dessa bestämmelser avser beslut om att en köpare ska upphöra med en förbjuden handelsmetod samt beslut om sanktionsavgifter, andra sanktioner och interimistiska åtgärder. Det kan framstå som obehövligt att särskilt reglera att tillsynsmyndigheten ska ha denna befogenhet eftersom det föreligger en presumtion för att de beslut tillsynsmyndigheten fattar är offentliga. Med hänsyn till den stora betydelse som publiceringen har enligt direktivet bedömer regeringen ändå att det är lämpligt att i en förordning reglera att tillsynsmyndigheten i lämplig omfattning ska publicera alla sina beslut. ska dock enligt artikel 5.3 vidta lämpliga skyddsåtgärder när den klagande begär konfidentiell behandling av sina uppgifter (se vidare avsnitt 6.7). I tidigare lagstiftningsärenden har bedömningen gjorts att bestämmelser om publicering av beslut bör regleras i förordning (se t.ex. prop. 2016/17:173 s. 361). Det saknas enligt regeringen skäl att göra någon annan bedömning i detta fall. Regeringens bedömning: Det bör inte införas några bestämmelser om medling för att genomföra artikel 7 i direktivet. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen remissinstans yttrar sig särskilt om Skälen för regeringens bedömning: Enligt direktivets artikel 7 får medlemsstaterna främja frivillig användning av effektiva och oberoende mekanismer för alternativ tvistelösning, såsom medling, i syfte att lösa tvister mellan leverantörer och köpare som avser köparens användning av otillbörliga handelsmetoder. bör genom information och liknande försöka förmå köpare som inte följer den nya lagen att vidta rättelse. Vissa otillbörliga handelsmetoder bör därigenom kunna upphöra redan genom att köparen frivilligt anpassar sitt beteende under utredningens gång. Regeringen anser inte att tillsynsmyndigheten bör ha någon medlande funktion. har inte någon skyldighet att i varje fall som det finns förutsättningar ingripa utan bör vid valet av ingripande eller sanktion –liksom även vid valet mellan att ingripa och inte ingripa – låta ändamålet liksom effektiviteten i tillsynen med avseende på såväl korrigerande som förebyggande effekter vara styrande. Det finns även branschöverenskommelser, både på EU-nivå och på nationell nivå, se avsnitt 5.2. De befintliga branschöverenskommelsernas tvistelösningsfunktioner bör kunna fungera som ett viktigt komplement till den nya lagen och deras effektivitet kan antas bli stärkt med införandet av denna. Regeringens bedömning: De krav på samarbete och utbyte av uppgifter med tillsynsmyndigheter i andra medlemsländer samt krav på rapportering som direktivet föreskriver bör regleras i en förordning. Några ytterligare bestämmelser om tillämpningen av lagen vid gränsöverskridande handel bör inte införas. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Flera remissinstanser efterlyser en närmare analys av hur tillsynen ska bedrivas vid gränsöverskridande handel. (Patent- och ) vore det värdefullt med en analys av hur det är tänkt att en tillsynsmyndighet i ska kunna bedriva tillsyn i ett ärende där köparen är etablerad utomlands och då framför allt om denne är etablerad i tredjeland. att det vore värdefullt med en analys av i vilken utsträckning eventuella sanktioner mot en utländsk köpare, exempelvis en köpare i tredjeland, kommer att kunna verkställas. verket och ställer sig frågande till hur de nya reglerna ska tillämpas vid gränsöverskridande handelstransaktioner. anför även att det finns en risk att leverantörer i olika medlemsstater lämnar in klagomål mot en och samma köpare vilket kan medföra 2020/21:134 parallella utredningar. Det förhållandet att en otillbörlig handelsmetod är under prövning i en medlemsstat innebär enligt verket inte nödvändigtvis att samma handelsmetod inte kan tas upp till prövning i en annan medlemsstat, t.ex. om samma handelsmetod tillämpas i förhållande till leverantörer i olika medlemsstater. Skälen för regeringens bedömning: Vid affärsförhållanden med en gränsöverskridande dimension kan leverantörer välja mellan att lämna sina klagomål antingen till tillsynsmyndigheten i den egna medlemsstaten, eller till tillsynsmyndigheten i köparens medlemsstat. t.ex. av språkliga skäl anse det vara lättare att lämna in en anmälan till tillsynsmyndigheten i den egna medlemsstaten. Vad gäller tillsynen av att bestämmelserna genomförs kan det dock vara mer effektivt att lämna in en anmälan hos tillsynsmyndigheten i den medlemsstat där köparen är I tillsynsmyndighetens uppdrag kommer således att ingå ärenden med gränsöverskridande dimensioner. Enligt direktivets artikel 8 ska tillsynsmyndigheterna i de olika medlemsstaterna samarbeta med varandra och med kommissionen samt bistå varandra i utredningar som har en gränsöverskridande dimension. Vikten av informationssamarbete mellan myndigheterna är stor inte minst för att undvika dubbla förfaranden. Samarbetet syftar även till att säkerställa att medlemsstaterna har ett gemensamt synsätt när det gäller tillämpningen av direktivet. Enligt artikel 10.1 ska de nationella tillsynsmyndigheterna offentliggöra en årlig rapport om sin verksamhet. artikel 10.2 anges att tillsynsmyndigheterna ska sända en årlig rapport till kommissionen om otillbörliga handelsmetoder i jordbruks- och livsmedelskedjan.