prop · H80396 · 2021-03-02 00:00:00 — Av artikel 2.3 i yrkeskvalifikationsdirektivet framgår att om det i andra bindande rättsakter antagna av EU finns andra särskilda regler för erkännande av yrkeskvalifikationer ska motsvarande bestämmelser i yrkeskvalifikationsdirektivet inte gälla. Lagen gäller därmed inte heller för reglerade yrken om det i en annan lag eller författning finns särskilda bestämmelser om erkännande av yrkeskvalifikationer för det yrket och om de bestämmelserna grundar sig på andra bindande EU-rättsakter (4 § första stycket lagen om erkännande av yrkeskvalifikationer). Ett exempel på ett sådant yrke som är särreglerat på EU-nivå är auktoriserad revisor (prop. 2015/16:44 s. 53). Lagen gäller inte heller för advokatyrket, eftersom i den mån yrkeskvalifikationsdirektivet är tillämpligt så har bestämmelserna genomförts i (4 § andra stycket lagen om erkännande av yrkeskvalifikationer). Genomförandet av bestämmelserna i När Utredningen om genomförande av det moderniserade yrkes- kvalifikationsdirektivet redovisade sitt betänkande, Yrkeskvalifikations- direktivet – ett samlat genomförande (SOU 2014:19), fanns det inget generellt dröjsmålsinstitut i svensk förvaltningsrätt. utredningen hade dock i sitt betänkande En ny förvaltningslag (SOU 2010:29) föreslagit en bestämmelse om åtgärder vid dröjsmål. senare till grund för den nuvarande bestämmelsen i 12 § förvaltningslagen (2017:900). Enligt den föreslagna bestämmelsen skulle en sökande kunna begära att ett ärende skulle avgöras, om det har initierats av en enskild och inte har avgjorts av myndigheten . Myndigheten skulle då antingen avgöra ärendet i sak eller i ett särskilt motiverat beslut avslå sökandens framställan om att ärendet ska avgöras. Om ett sådant särskilt beslut fattades skulle det kunna överklagas i samma ordning som ett beslut i själva sakfrågan. överklagande av ett sådant avslagsbeslut skulle vinna bifall skulle beslutsmyndigheten föreläggas att inom den tid som överinstansen bestämde avgöra ärendet. Utredningen om genomförande av det moderniserade yrkeskvalifikationsdirektivet föreslog att yrkes- kvalifikationsdirektivets bestämmelser om dröjsmålstalan skulle genomföras i form av den modell som hade föreslagit, med tidsgränser anpassade till direktivet. myndigheten antingen skulle avgöra ärendet, eller avslå en framställan om att ärendet ska avgöras, från en sådan framställan (SOU 2014:19 s. 395 f.). Regeringen konstaterade att den dåvarande förvaltningslagen inte gav någon rätt att föra talan mot den omständigheten att den behöriga myndigheten har underlåtit att fatta ett beslut. någon sådan möjlighet till passivitetstalan inte heller hade införts i någon av de sektorsförfattningar som reglerar erkännande av yrkeskvalifikationer 2015/16:44 s. 106 f.). Vidare konstaterade regeringen att det av tradition i svensk rätt är ovanligt med fasta tidsfrister för handläggning av ärenden men att sådan reglering däremot är relativt vanligt förekommande inom EU:s sekundärrätt och ofta är, som i yrkeskvalifikationsdirektivet, kombinerad med någon slags dröjsmålsreglering, t.ex. om att ett uteblivet beslut ska kunna överklagas till domstol. Någon ändamålsenlig metod för att genomföra den typen av överklagandebestämmelser i svensk rätt hade dock dittills inte utarbetats. Vidare anförde regeringen att bestämmelser i EU-rättsakter på det finansiella området om rätt att föra passivitetstalan hade genomförts genom en ny rättsfigur, nämligen rätt att begära förklaring av domstol att ärendet onödigt uppehålls (se t.ex. 14 kap. 2 § lagen [2004:46] om värdepappersfonder, 26 kap. 2 § lagen [2007:528] om värdepappersmarknaden och 16 kap. 2 § lagen [2013:561] om förvaltare av alternativa investeringsfonder). Modellen innebär förenklat att om myndigheten inte fattar beslut i ärendet inom efter att domstolen har lämnat en sådan förklaring, ska ansökan anses ha avslagits. fiktiva beslut kan därefter överklagas till domstol i vanlig ordning. Regeringen beaktade dock att konstruktionen medför en risk för förskjutning av tyngdpunkten för sakprövningen från myndigheten till domstolen eftersom domstolen i praktiken blir första instans när ett fingerat beslut överklagas (prop. 2015/16:44 s. 107). konstaterade regeringen att domstolen i många fall inte torde ha förutsättningar att avgöra sakfrågan utan myndighetens föregående prövning och måste återförvisa ärendet till myndigheten för förnyad I en sådan situation påskyndas inte handläggningen av ärendet, utan risken är i stället att processen i onödan ytterligare drar ut på Regeringen anförde att ett möjligt sätt att i genomföra direktivets krav på passivitetstalan skulle kunna vara en bestämmelse som motsvarar eller liknar förslag, vilket också Prop. 2020/21:96 Utredningen om genomförande av det moderniserade yrkeskvalifikations- direktivet hade föreslagit (prop. 2015/16:44 s. 108). Emellertid påpekade regeringen att utredningens förslag, till skillnad från , inte reglerade vilka beslut som en domstol får fatta med anledning av ett överklagande av ett avslagsbeslut. För att den domstol som får i uppgift att pröva ett sådant överklagande ska veta vad för slags beslut den kan fatta med anledning av ett överklagande, skulle utredningens förslag därför behöva kompletteras i den delen. Regeringen ansåg därför att frågan om hur en passivitetstalan enligt direktivet bör införas i svensk rätt krävde ytterligare överväganden. Kommissionen inledde 2018 ett överträdelseärende mot . I en formell underrättelse anförde kommissionen att det i de svenska genomförandebestämmelserna saknas en hänvisning till bestämmelserna om rätten att, i enlighet med artikel 4c.2 i yrkeskvalifikationsdirektivet, överklaga behöriga myndigheters avsaknad av beslut (se formell underrättelse – överträdelse nummer 2018/2186, COM[2018] 4665 final av ). Kommissionens klagomål begränsas till en av de tre artiklarna som ställer krav på att en dröjsmålstalan införs i nationell rätt. anförde i svar till kommissionen att generella bestämmelser om åtgärder mot försenad handläggning nu har införts i förvaltningslagen men att dessa bestämmelser inte helt tillgodoser de specifika krav som yrkeskvalifikationsdirektivet ställer. Regeringen konstaterade att en översyn av vilka bestämmelser som behöver föras in i svensk rätt för att på ett ändamålsenligt sätt genomföra yrkeskvalifikationsdirektivets bestämmelser om dröjsmålstalan borde ske. Regeringen förutsåg att frågan skulle utredas ytterligare (se svar på formell underrättelse – Överträdelse nummer 2018/2186 – angående införlivandet av direktiv /36/EG i lydelsen enligt 2013/55/EU, UD2018/12333, ). I ett motiverat yttrande välkomnade kommissionen åtagandet att genomföra en översyn och att ytterligare utreda införandet av bestämmelser som genomför yrkeskvalifikationsdirektivets krav på dröjsmålstalan. Kommissionen vidhöll dock sin bedömning att inte har fullgjort sina skyldigheter enligt artikel 4c.2 i yrkeskvalifikationsdirektivet (se motiverat yttrande riktat till i enlighet med artikel 258 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt till följd av att inte har fullgjort sina skyldigheter enligt artiklarna 4c, 59.2, 59.3och 59.5 i direktiv /36/EG i dess lydelse enligt direktiv /55/EU, överträdelse nummer 2018/2186, COM[2019] 1205 final av ). anförde i svar till kommissionen att regeringen beslutat tillsätta en utredning som skulle lämna förslag på bestämmelser som på ett ändamålsenligt sätt genomförde direktivets bestämmelser om passivitetstalan. Efter det att uppdraget redovisats avsåg att vidta fortsatta lagstiftningsåtgärder för att möjligt kunna införa en möjlighet att överklaga de behöriga myndigheternas avsaknad av beslut i svensk rätt 2020/21:96 (se svar på motiverat yttrande till följd av att inte har fullgjort sina skyldigheter enligt direktiv /36/EG om erkännande av yrkeskvalifikationer i dess lydelse enligt direktiv /55/EU, KOM:s referens SG-Greffe (2019) D/3900, ärendenummer /2186, SB2019/00784, ). 5Åtgärder mot dröjsmål i svensk och europeisk rätt 5.1Åtgärder mot dröjsmål i Enligt artikel 265 i EUF-fördraget kan en medlemsstat eller en annan institution vända sig till om en av EU:s institutioner i strid med fördraget underlåter att vidta åtgärder. En dröjsmålstalan ska föregås av att institutionen i fråga har anmodats att avgöra ärendet. Om institutionen inte har agerat efter en sådan anmodan kan en dröjsmålstalan väckas efter att en tidsfrist om ytterligare har löpt ut. Domstolen tar inte över avgörandet av sakfrågan och kan inte heller förelägga institutionen att avgöra ärendet inom (dom UPS Europé mot kommissionen, T-127/98, EU:T:1999:167, punkt 50). Rättsföljden av att domstolen fastställer ett rättsstridigt dröjsmål är endast att den berörda institutionen enligt artikel 266 i EUF-fördraget är skyldig att vidta de åtgärder som är nödvändiga för att avgöra ärendet, i enlighet med fördragen. 5.1.2Allmän unionsrättslig princip om god förvaltning Artikel 41 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna innehåller bestämmelser om god förvaltning. Enligt ordalydelsen riktar sig bestämmelserna endast till unionsinstitutionerna och unionens myndigheter. har dock uttalat att bestämmelsen ger uttryck för en allmän unionsrättslig princip (PI, C- 230/18, EU:C:2019:383, punkt 57). I artikel 41.1 anges att ärenden ska behandlas inom skälig tid. Skäligheten ska bedömas med hänsyn till de särskilda omständigheterna i varje enskilt mål och i synnerhet med beaktande av tvistens betydelse för den berörde, målets komplexitet samt sökandens och den behöriga myndighetens uppträdande (dom i mål Baustahlgewebe mot kommissionen, C-185/95 P, EU:C:1998:608, punkt 29). Några absoluta tidsgränser gäller inte på basis av den allmänna unionsrättsliga principen om god förvaltning. Även om den allmänna unionsrättsliga principen om god förvaltning måste beaktas får medlemsstaterna utifrån sin egen förvaltningsorganisation och sitt eget förvaltningsprocessuella regelsystem utforma bestämmelser om hur rättigheter som följer av tillkommer Förutsättningarna för detta är dock att Prop. 2020/21:96 medlemsstaterna, när de utformar sin processrätt, inte gör det omöjligt eller orimligt svårt att utöva unionsrättsligt grundade rättigheter, och att rättigheterna inte behandlas mindre förmånligt än rättigheter som följer av nationella bestämmelser (dom i de förenade målen och mot Stichting Pensioenfonds voor Fysiotherapeuten, /93 och C-431/93, EU:C:1995:441, punkt 17). Inom EU:s sekundärrätt föreskrivs i vissa fall hur som behandlingen av ett ärende får ta i första instans. Dessa tidsfrister förenas i flera fall med en rättsverkan av att en myndighet överskrider den aktuella tidsfristen. Det vanligaste dröjsmålsinstitutet innebär att den sökande anses ha fått avslag på sin ansökan, ett s.k. fiktivt avslag, när en tidsgräns har passerats utan att myndigheten har fattat ett beslut. Ett exempel på en bestämmelse om fiktivt avslag finns i 19 kap. 13 § mervärdesskattelagen (1994:200). Bestämmelsen genomför artikel 19.2 i rådets direktiv /9/EG av om fastställande av närmare regler för återbetalning enligt direktiv /112/EG om mervärdesskatt till beskattningsbara personer som inte är etablerade i den återbetalande medlemsstaten men i en annan medlemsstat. Ett fiktivt avslag kan överklagas på samma sätt som ett vanligt avslag och en materiell sakprövning av ärendet är möjlig i den högre instans som prövar överklagandet. Det finns även bestämmelser som innebär att en ansökan anses bifallen om något beslut inte har fattats inom tidsfristen, ett s.k. tyst beviljande. Ett exempel på en bestämmelse om tyst beviljande finns i 4 c § förordningen (1998:780) om biluthyrning. Bestämmelsen genomför artikel 13.4 i och rådets direktiv /123/EG av om tjänster på den inre marknaden. Utöver dessa två dröjsmålsinstitut innehåller EU:s sekundärrätt även i vissa fall en möjlighet att vid tidsfristens utgång väcka talan mot själva underlåtenheten att fatta beslut, en s.k. dröjsmålstalan. Det är denna kategori av dröjsmålsinstitut som förekommer i de artiklar som detta lagstiftningsärende avser. 5.2Åtgärder mot dröjsmål i svensk rätt 5.2.1Anmälan till JO eller JK Enskilda kan göra en anmälan till ombudsmän () om handläggningen av ett ärende har dragit ut . JO kan, som yttersta åtgärd vid oskäliga dröjsmål, väcka åtal för tjänstefel mot den ansvariga befattningshavaren (6 § lagen [1986:765] med instruktion för ombudsmän). Mer vanligt förekommande är att JO riktar kritik för långsam handläggning mot den berörda myndigheten. 2020/21:96 Justitiekanslern () har bl.a. till uppgift att granska myndigheters ärenden som inte har beslutats trots att ärendet inkommit till myndigheten före föregående år (29 § myndighetsförordningen [2007:515]). I samband med den granskningen har JK riktat kritik mot myndigheter för långsam handläggning. JK kan också enligt förordningen (1995:1301) om handläggning av skadeståndsanspråk mot staten tillerkänna enskilda ersättning för ideell skada till följd av dröjsmål vid myndigheters handläggning av ärenden. JO och JK är inte domstolar, och båda institutionernas granskning är i princip begränsad till de ärenden de själva väljer att ta upp (se 19 § lagen med instruktion för ombudsmän och 15 § andra stycket förordningen [1975:1345] med instruktion för Justitiekanslern). En modell som ofta har använt vid genomföranden av EU-rättslig sekundärrätt som innehåller en rätt till dröjsmålstalan innebär, med vissa variationer, att en sökande som inte har fått ett beslut inom från det att en ansökan har getts in kan begära en förklaring av en domstol att ärendet onödigt uppehålls. Domstolen ska i dessa fall i regel ta ställning till om det finns några giltiga skäl för uppehållet. Gör domstolen bedömningen att det finns giltiga skäl och att det inte är fråga om ett onödigt uppehåll ska begäran avslås. I annat fall ska domstolen lämna en förklaring att ärendet onödigt uppehålls. Om ett beslut inte har meddelats inom efter det att domstolen har lämnat en sådan förklaring, ska ansökan anses ha avslagits. Denna modell användes i samband med genomförandet av första och andra banksamordningsdirektiven (rådets första direktiv /780/EEG av om samordning av lagar och andra författningar om rätten att starta och driva verksamhet i kreditinstitut och rådets andra direktiv /646/EEG av om samordning av lagar och andra författningar om rätten att starta och driva verksamhet i kreditinstitut, samt med ändring av direktiv /780/EEG). I propositionen Om ändrad lagstiftning för banker och andra kreditinstitut med anledning av , m.m. (prop. 1992/93:89 s. 139) konstaterade regeringen att rätten till domstolsprövning av ett uteblivet beslut saknade motsvarighet i svensk rätt. Den modell som infördes uppvisade dock likheter med det förslag på en generell dröjsmålstalan som Fri- och rättighetskommittén hade lämnat i sitt slutbetänkande Domstolsprövning av förvaltningsärenden (SOU 1994:117) men som inte hade lett till någon lagstiftning om dröjsmålstalan. har bestämmelser om dröjsmålstalan förts in främst på det finansiella området och finns exempelvis i 10 kap. 2 § lagen (1998:1479) om värdepapperscentraler och kontoföring av finansiella instrument, 37 § revisorslagen (2001:883), 14 kap. 2 § lagen (2004:46) om värdepappersfonder, 21 kap. 5 § försäkringsrörelselagen (2010:2043) och 6 kap. 26 § tullagen (2016:253). Även om samma grundmodell har använts finns det skillnader mellan de olika modeller som valts. Baserat på direktivens olika krav har exempelvis tidsgränserna anpassats, och vilken domstolsinstans som ska pröva frågan Prop. 2020/21:96 har i regel påverkats av befintliga processrättsliga bestämmelser på det Ytterligare en skillnad mellan de olika modellerna är att myndigheten i vissa fall ska underrätta sökanden om skälen för att beslutet inte fattats i samband med att tidsfristen löper ut och att sökanden först därefter får begära en förklaring av domstol att ärendet onödigt uppehålls (se t.ex. 10 kap. 2 § lagen om värdepapperscentraler och kontoföring av finansiella instrument). I andra fall anges det att sökanden får begära en förklaring när tidsfristen löper ut (se t.ex. 37 § revisorslagen). Det finns även skillnader i fråga om längden på den tidsfrist som börjar löpa om domstolen lämnar en förklaring om onödigt uppehåll. I vissa fall är tidsfristen kortare än den ursprungliga (se exempelvis 37 § revisorslagen), i andra fall är tidsfristen lika lång (se exempelvis 21 kap. 5 § försäkringsrörelselagen). Ytterligare en modell för att införa en rätt till dröjsmålstalan användes mer i samband med ändringar i utlänningsförordningen (2006:97) för att genomföra bestämmelser i direktiv /98/EU, 2003/109/EG och 2009/50/EG om administrativ tystnad. Modellen innebär att en enskild i vissa fall kan inleda en dröjsmålstalan enligt 12 § förvaltningslagen (se avsnitt 5.2.3) även om kravet enligt den paragrafen på avgörande inte är uppfyllt (8 kap. 21 b § andra stycket utlänningsförordningen). infördes en generell möjlighet att vidta rättsliga åtgärder mot myndigheternas dröjsmål vid handläggning av ärenden. Enligt 12 § förvaltningslagen kan en enskild part, om ärendet inte har avgjorts i första instans senast , skriftligen begära att myndigheten ska avgöra ärendet. Myndigheten har då på sig att antingen avgöra ärendet eller avslå begäran. Ett avslag på begäran kan överklagas till den domstol eller förvaltningsmyndighet som är behörig att pröva ett överklagande av avgörandet i ärendet. Rätten att överklaga förutsätter alltså ett uttryckligt beslut från myndigheten om att ärendet inte avgörs. Överinstansens prövning är inriktad på att klarlägga om beslutsmyndighetens redovisade skäl för att inte avgöra ärendet är hållbara eller inte (prop. 2016/17:180 s. 124). En begäran enligt 12 § förvaltningslagen om att ärendet ska avgöras får som ovan nämnts göras tidigast från det att ärendet inleddes. Tidsgränsen ska dock inte uppfattas som en reglering av den rekommenderade tidsåtgången för ärendehandläggningen. Bestämmelsen anger endast en gräns för när förfarandet tidigast ska kunna användas i vissa slags ärenden (prop. 2016/17:180 s. 297). På detta sätt skiljer sig förutsättningarna från dem som ofta är aktuella när dröjsmålsinstitut inom tillämpas, där definitiva gränser för handläggningstiden förekommer i större omfattning. 2020/21:96 6 Genomförande av rätten till modeller av dröjsmålstalan kan inte Regeringens bedömning: Varken de modeller som har använts vid genomförande av dröjsmålstalan i EU:s sekundärrätt eller förvaltningslagens dröjsmålstalan tillgodoser yrkeskvalifikationsdirektivets krav. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna yttrar sig inte särskilt i frågan eller har inget att invända mot bedömningen. i framhåller att svensk rätt ger en enskild relativt kraftfulla medel för att agera mot en myndighet som underlåter att fatta beslut och ifrågasätter behovet av att införa en dröjsmålstalan. Skälen för regeringens bedömning Även om svensk rätt, som i påpekar, ger en enskild möjlighet att vidta vissa åtgärder om en myndighet underlåter att fatta beslut (se avsnitt 5.2) är den befintliga regleringen inte tillräcklig för att genomföra yrkeskvalifikationsdirektivets krav på dröjsmålstalan (se avsnitt 4.4). Målsättningen bör vara att tillgodose direktivets krav på ett sätt som så nära som möjligt följer de modeller som redan existerar i svensk rätt och som inte avviker onödigt mycket från den förvaltningsrättsliga strukturen. På så sätt skapas en förutsägbar lösning som underlättar tillämpningen, såväl för de enskilda som vill föra en dröjsmålstalan som för myndigheter och domstolar. måste förslaget uppfylla de krav som följer av yrkeskvalifikationsdirektivet för att genomförandet ska bli korrekt. Modellerna som har använts tillgodoser inte fullt ut kraven i yrkeskvalifikationsdirektivet Den modell för dröjsmålstalan som har längst historia i svensk rätt innebär, med de variationer som redogörs för i avsnitt 5.2.2, att en sökande som inte har fått ett beslut inom från det att ansökan gavs in kan begära en förklaring av allmän förvaltningsdomstol att ärendet onödigt uppehålls. Om ett beslut inte har fattats inom efter det att domstolen har lämnat en sådan förklaring, ska ansökan anses ha avslagits. Det har framförts invändningar mot modellen, bl.a. av Lagrådet, för att den riskerar att leda till en förskjutning av tyngdpunkten för sakprövningen, från myndigheten till domstolen (prop. 2015/16:79 s. 412). I de fall förfarandet leder till ett fiktivt avslagsbeslut har ingen sakprövning skett hos myndigheten och domstolen blir i praktiken första instans när det fiktiva avslagsbeslutet överklagas (för liknande resonemang, se t.ex. prop. 2015/16:44 s. 107 och prop. 2016/17:180 s. 126). anfört att införandet av en rätt till dröjsmålstalan utgör ett tillräckligt effektivt incitament för myndigheterna att avgöra ärenden och att det därför endast i sällsynta fall kommer att bli aktuellt att ett ärende kommer att avgöras av domstolen som första instans (se prop. 1994/95:152 s. 67 och prop. 2015/16:79 s. 139). För de fall av dröjsmål som kan bli aktuella inom ramen för handläggningen av ärenden om erkännande av yrkeskvalifikationer och utfärdande av europeiskt yrkeskort torde en domstol i många fall sakna möjligheter att helt ta över den behöriga myndighetens roll. Vid överföring av ett europeiskt yrkeskort till ett annat land krävs exempelvis tillgång till Informationssystemet för den inre marknaden () (se avsnitt 4.2.1). Eftersom domstolarna saknar sådan tillgång blir de tvungna att förelägga den behöriga myndigheten att utfärda det europeiska yrkeskortet. Vidare kommer en domstol att ha svårigheter att avgöra ett ärende om erkännande av utländska yrkeskvalifikationer enligt artikel 51 i yrkeskvalifikationsdirektivet utan bistånd från svenska och utländska myndigheter. Som framgår av avsnitt 4.2.2 kan det handla om att bedöma om en utländsk utbildning är likvärdig med den svenska motsvarigheten, att bedöma vilka kompensationsåtgärder som ska krävas och att verifiera äktheten i utländska examensbevis via . Såvitt avser regleringen av erkännande av yrkeskvalifikationer och utfärdande av europeiska yrkeskort anser regeringen att en lösning som leder till fiktiva avslagsbeslut hos den behöriga myndigheten därför bör undvikas. Den modell som beskrivs ovan förutsätter även att det kan finnas giltiga skäl för en myndighet att uppehålla ett ärende trots att den tidsgräns som följer av sekundärrättsakten passerats. Domstolens prövning enligt den modellen sker i praktiken i två steg. Först prövar domstolen om tidsfristen för beslutet har passerat och därefter om skälen för att något beslut inte fattats är godtagbara eller inte. De bestämmelser i yrkeskvalifikationsdirektivet som här ska genomföras saknar dock grunder för att ett dröjsmål kan vara ursäktligt. Den behöriga myndigheten är därför alltid skyldig att fatta ett beslut innan tidsgränsen har löpt ut. I vissa ärenden om erkännande av yrkeskvalifikationer finns det visserligen en möjlighet till förlängning av tidsfristen med en månad om det finns särskilda skäl (se avsnitt 4.1). Om även den förlängda tidsgränsen överskrids finns det emellertid enligt direktivet en ovillkorlig och omedelbar rätt till dröjsmålstalan. Det har också övervägts om det är förenligt med de unionsrättsakter som har genomförts att skjuta upp den formella domstolsprövningen. Såväl Lagrådet (se prop. 2002/03:150 s. 457 f.) som (se prop. 2015/16:79 s. 138) har i fråga om vissa rättsakter framfört att en sökande bör ha rätt att få sin fråga prövad i sak så snart tidsgränsen för myndighetens beslut har löpt ut. Det kan här noteras att de sekundärrättsakter som innehåller bestämmelser om dröjsmålstalan är formulerade på olika sätt i detta avseende.