prop · H803209 · 2021-06-22 00:00:00 — anför att en skriftlig vittnesattest har ett lågt bevisvärde och att förslaget inte kan förväntas underlätta handläggningen av just stora brottmål. Skälen för regeringens förslag: En konsekvens av principen om Prop. 2020/21:209 bevisomedelbarhet är att möjligheterna att åberopa skriftliga vittnes- berättelser som bevis är begränsade. I likhet med bl.a. och anser regeringen att det finns effektivitetsvinster att göra om vissa vittnesförhör i större utsträckning kan ersättas av vittnesattester. Om fler vittnesberättelser kunde tillåtas läggas fram i en attest i stället för vid en personlig inställelse i domstol skulle tid och kostnader för inställelsen kunna sparas och de problem som kan uppstå när vittnen uteblir från en huvudförhandling skulle kunna minska. Därutöver skulle påfrestningarna för enskilda förhörspersoner kunna minska. Som konstaterar har en skriftlig vittnesattest normalt ett lägre bevisvärde jämfört med om vittnet hörs i domstol. Även ett lägre bevisvärde kan emellertid ibland vara tillräckligt för det syfte som parten vill uppnå genom att åberopa beviset. Med hänsyn till den fria bevisföringen och betydelsen av en så smidig brottmålsprocess som möjligt anser regeringen, i likhet med utredningen och majoriteten av remissinstanserna, att parterna bör ges ett större inflytande över hur bevisning bäst förs i enskilda fall. I de situationer då parterna är överens bör skriftliga vittnesberättelser, liksom i tvistemål, i högre grad kunna tillåtas som bevisning också i brottmål. I motsats till bl.a. bedömer regeringen att en sådan möjlighet skulle vara till fördel för handläggningen av även stora brottmål, inte minst sådana som gäller ekonomisk brottslighet. anser att en utökad möjlighet att tillåta skriftliga vittnesattester inte bör begränsas till de fall där parterna godtar att en attest läggs fram som bevisning. Enligt riskerar en sådan begränsning att medföra att önskade effektivitetsvinster i stor utsträckning uteblir. Regeringen anser dock i likhet med utredningen att det finns övervägande fördelar med en ordning som förutsätter parternas ömsesidiga godtagande. I de fall någon part har invändningar mot bevismedlet, t.ex. för att ett motförhör inte har hållits eller om det bedöms finnas ett behov av att lägga fram berättelsen muntligt och kunna ställa frågor till personen i anslutning till detta, bör den part som har denna uppfattning kunna hindra att vittnesattesten används som bevisning. En annan förutsättning för att skriftliga vittnesattester ska kunna tillåtas bör vara att rätten anser att det inte är uppenbart olämpligt. Hovrätten för anser att det bör övervägas om inte lagtexten ska innehålla uppgift om vad som ska beaktas vid denna bedömning. Regeringen anser att bestämmelserna bör se likadana ut för brottmål som för tvistemål. Någon ytterligare precisering finns inte för motsvarande reglering för tvistemål. På samma sätt som i tvistemål bör rätten göra bedömningen utifrån förhållandena i enskilda fall. Sammanfattningsvis anser regeringen att utrymmet för att tillåta skriftliga vittnesattester bör utökas så att sådana attester även i brottmål ska kunna tillåtas som bevis om parterna godtar det och det inte är uppenbart olämpligt. Samma sak bör gälla i de fall en berättelse tagits upp med ljud eller med ljud och bild. 2020/21:209 7.3 En utökad möjlighet att åberopa berättelser i tidiga förhör som bevis Regeringens förslag: I brottmål ska en berättelse som lämnats vid ett förhör inför en brottsbekämpande myndighet och som dokumenterats genom en ljud- och bildupptagning få åberopas som bevis i rättegången om det är lämpligt. Utredningens förslag stämmer delvis överens med regeringens (SOU 2017:98 s. 235). Utredningen föreslår att en ljud- och bildupptagning av en berättelse inför åklagare eller eller annars utom rätta ska få åberopas som bevis om det inte är olämpligt med hänsyn till sakens prövning. Remissinstanserna: En klar majoritet av remissinstanserna tillstyrker, är i huvudsak positiva till eller har inga invändningar mot utredningens förslag, däribland Hovrätten över och , Hovrätten för , , , , , , , , och Brottsofferjouren. Flera av dem som i och för sig är positiva till förslaget har dock synpunkter på förslagets närmare utformning och vissa av dem betonar vikten av att den misstänkte kan hålla ett fullgott motförhör. Av de remissinstanser som i huvudsak är negativa till utredningens förslag kan nämnas JO, Hovrätten för , , , och . Huvudinvändningarna handlar om att förhör utom rätta inte uppfyller samma krav på rättssäkerhet som de förhör som hålls i domstol och att möjligheterna till en rättvis rättegång och att hålla ett effektivt motförhör minskar. Invändningarna mot förslaget handlar också om att tyngdpunkten i rättskipningen förskjuts från domstol till de brottsbekämpande myndigheterna, med försämrad rättssäkerhet för den misstänkte som följd. Många remissinstanser har synpunkter på i vilken omfattning som berättelser utom rätta bör kunna åberopas som bevis. och anser att förslaget har getts en alltför begränsad omfattning. För att undvika att invändningar angående lämpligheten framförs sent i processen anser att en berättelse som lämnats utom rätta borde få åberopas som bevis om det inte är uppenbart olämpligt med hänsyn till sakens prövning. Enligt bör förslaget inte begränsas till vissa förhör eftersom den misstänkte alltid har rätt att åberopa förhör under huvudförhandlingen. och anser däremot att utrymmet för att tillåta berättelser som lämnats utom rätta bör vara mer begränsat än vad utredningen föreslår. Liknande synpunkter förs fram av som även framhåller att förutsebarheten begränsas om det inte i lag anges i vilka situationer som det kan vara olämpligt att tillåta att en berättelse utom rätta åberopas som bevis. anser att ett vittne som huvudregel ska avlägga ed inför sitt vittnesförhör och är negativ till att berättelser som lämnats utom rätta ska kunna åberopas i den omfattning som utredningen föreslår. Hovrätten för anser att den föreslagna ordningen skulle medföra en haltande systematik och sända en oönskad signal till allmänheten eftersom den innebär att vissa vittnen kommer att förhöras utan att avlägga vittnesed. om inte förslaget bör begränsas till att avse ljud- och bildupptagningar lämnade hos åklagare och polis. anser att det bör över- vägas att räkna upp samtliga brottsutredande myndigheter i bestämmelsen. framhåller att rätten har en skyldighet att reda ut oklar- heter i de berättelser som presenteras som bevisning och ser en risk för att denna skyldighet inte utövas i tillräcklig mån om förslaget genomförs, vilket i sin tur kan leda till att förhörsutsagor som spelas upp vid huvud- förhandlingen förblir otydliga. Hovrätten för anser att det finns ett behov av att närmare belysa vilka överväganden som parterna och domstolen ska göra i frågan om det bör ske en tidig bevisupptagning i domstol eller om förhöret i stället kan ske utom rätta och läggas fram vid huvudförhandlingen. Några remissinstanser, däribland , ifrågasätter bevisvärdet av vittnesuppgifter som lämnas under förundersökningen utan att vittnet avlägger ed. Skälen för regeringens förslag Möjligheten att åberopa berättelser som lämnats i tidiga förhör som Frågan om att utvidga möjligheterna att vid ett förhör i domstol hänvisa till uppgifter som lämnats under förundersökningen, exempelvis i förhör med åklagare eller polis, övervägdes i förarbetena till EMR-reformen. Regeringen uttalade då bl.a. att förhör som hålls inför åklagare eller polismyndighet generellt sett inte uppfyller samma krav på rättssäkerhet som de förhör som hålls i en domstol. Att i någon mer väsentlig omfattning tillåta hänvisningar till förundersökningsmaterialet ansågs även kunna medföra en risk för att tyngdpunkten i rättskipningen förskjuts från domstolarna till de brottsutredande instanserna, vilket inte ansågs önsk- Mot denna bakgrund gjorde regeringen då bedömningen att möjlig- heterna att hänvisa till tidigare uppgifter inte borde utökas (se prop. 2004/05:131 s. 164). Sedan EMR-reformen har den tekniska utvecklingen inom såväl domstolarna som de brottsbekämpande myndigheterna fortsatt. numera goda tekniska förutsättningar att både spela in och spela upp förhör med ljud och bild. Grundläggande bestämmelser om möjligheten att spela in förhör under en förundersökning med ljud eller med både ljud och bild infördes i 2017. Det är inte obligatoriskt att spela in förhör, utan avsikten är att detta ska ske i de fall det anses motiverat. bedömningen av om ett förhör bör dokumenteras genom en ljudupptag- ning eller en ljud- och bildupptagning ska brottets beskaffenhet, utsagans förväntade betydelse och den hördes personliga förhållanden särskilt beaktas (23 kap. 21 b § RB). Om förhöret dokumenteras med ljud och bild gäller sekretess för bilduppgiften (35 kap. 1 och 13 a §§ OSL). betena uttalade regeringen att förhör oftare än borde dokumenteras genom en ljudupptagning eller ljud- och bildupptagning. höll flera fördelar med det. Ett inspelat förhör ger en möjlighet att i efter- hand kunna kontrollera exakt vad den hörde tidigare lämnat för uppgifter. Detta kan aktualiseras t.ex. vid en huvudförhandling i brottmål. 2020/21:209 ljud- och bildupptaget förhör framgår, till skillnad från ett nedtecknat förhör, bl.a. röstläge, uttryckssätt liksom information om mimik och gester som i vissa fall kan ge ytterligare underlag för bedömningen av de upp- gifter som lämnats. Den inspelade utsagan ger, påpekades det, ett bättre underlag för bedömningen av utsagan än en uppläsning ur förundersök- Upptagningen bör därför normalt sett ha ett högre bevis- värde än en uppläsning av förhörsutsagan (se prop. 2016/17:68 s. 39 f.). Även om förhör under brottsutredningar numera ofta spelas in är utrymmet att lägga fram en sådan berättelse som bevis vid en rättegång i domstol fortfarande begränsat. I framför allt stora brottmål är det dock vanligt att uppgifter som lämnats under förundersökningen ändå utgör processmaterial, t.ex. för att en målsägande eller ett vittne efter en lång handläggningstid kan eller vill medverka (36 kap. 16 § andra meningen RB). Att förundersökningsmaterial redan utgör och i allt högre grad kommer att utgöra bevisning vid rättegångar är således ofrånkomligt. På samma sätt som när det gäller möjligheterna att ta upp bevis i domstol före huvudförhandling (se avsnitt 5.2) anser regeringen, i likhet med utredningen och en majoritet av remissinstanserna, att det skulle medföra flera fördelar för straffprocessen om det var möjligt att i större utsträckning dra nytta av de tekniska möjligheter som finns att med ljud och bild dokumentera exempelvis ett polisförhör som hålls i nära anslutning är minnesbilderna fortfarande klara och mindre påverkade av t.ex. vad som sagts och skrivits i media. att i flera fall än kunna åberopa sådana tidiga förhörsutsagor som bevis i en rättegång har betydelse för att effektivisera brottsbekämpandet och skulle även begränsa behovet av att höra målsägande och vittnen på nytt i domstol. Särskilt i stora brottmål med omfattande förundersökningar skulle detta minska de påfrestningar som en lång väntan på rättegång kan innebära och även minska incitamenten att försöka påverka målsägande och vittnen att ta tillbaka eller ändra sina uppgifter. En av huvudinvändningarna mot att utöka möjligheten att åberopa berättelser i tidiga förhör som bevis, som bl.a. och för fram, är att förhör under förundersökningen inte är kringgärdade av samma rättssäkerhets- garantier som förhör i domstol. Dessa remissinstanser pekar bl.a. på rättens ansvar att se till att inget onödigt dras in i processen och att det ställs relevanta och öppna frågor till förhörspersonerna. framhåller att rättegången innehåller en rad rättssäkerhets- garanterande moment, såsom den insyn som det offentliga förfarandet Syftet med regleringen av förhör i domstol är att under rättssäkra former säkerställa att den muntliga bevisningens tillförlitlighet blir så god som Detta syftar i sin tur till att säkerställa materiellt riktiga domar. Om berättelser från polisförhör eller som annars lämnas utom rätta ska kunna fungera som ett beslutsunderlag för rätten bör en förutsättning vara att förhören genomförs under rättssäkra former som minimerar risken för exempelvis påverkan av förhörspersonen. Det är också centralt att rätten vid sin bevisvärdering har goda möjligheter att bilda sig en egen uppfattning om hur förhöret har genomförts. Möjligheterna att dokumentera ett förhör med ljud och bild inför t.ex. åklagare eller polis ger rätten helt andra förutsättningar att bedöma utsagan och omständigheterna kring förhöret än vid en uppläsning ur förundersökningsprotokollet. Rätten har vid ljud- och bildupptagningar, precis som vid en personlig inställelse, möjlighet att göra iakttagelser om exempelvis hur berättelsen lämnas och få en uppfattning av vittnets person som grundas på en omedelbar iakttagelse. Rätten kan själv konstatera vilka frågor som har ställts under förhöret och hur frågorna har ställts. Rätten kan iaktta hur förhörspersonen svarat och i vad mån uppgifter lämnats utan styrning från förhörsledaren. Rätten kan också bilda sig en uppfattning grundad på förstahandsiakttagelser om förhörspersonens agerande i övrigt. Alla dessa iakttagelser kan dessutom göras utan att rätten behöver dela sin uppmärksamhet mellan ansvaret för förhörets praktiska genomförande och förhörspersonens berättelse. Detta innebär att rätten har goda möjligheter att bedöma huruvida ett förhör uppfyller de krav på rättssäkerhet som måste ställas på bevis som läggs fram i domstol och göra en prövning av bevisvärdet. Om det skulle finnas oklarheter i en förhörsutsaga som spelas upp vid huvudförhandlingen, en risk som framhåller, kommer det även fortsättningsvis finnas en möjlighet att ställa frågor till förhörspersonen också vid huvudförhandlingen. Ytterst utgör den fria bevisvärderingen en kontrollfunktion för att underkänna bevisning som bedöms vara bristfällig eller som inte är upptagen under tillräckligt rättssäkra former. En annan invändning som flera remissinstanser, däribland , för fram är att en utökad möjlighet att tillåta berättelser under förundersökningen som bevis riskerar att förskjuta tyngdpunkten i rättskipningen från domstolarna till de brottsbekämpande myndigheterna. Som konstateras ovan har en viss förskjutning av tyngdpunkten redan skett genom att det, framför allt i stora brottmål, är vanligt att vad en förhörsperson berättat under förundersökningen läggs fram också vid huvudförhandlingen i domstol. Dessutom skulle en ordning som möjliggör för parterna att i större utsträckning åberopa berättelser i tidiga förhör som bevis även fortsättningsvis förutsatta att domstolarna avgör frågan om beviset får läggas fram i den form som parterna åberopar. Tyngdpunkten i rättskipningen bedöms därmed inte förskjutas på något betänkligt sätt. En annan aspekt som flera remissinstanser tar upp i detta sammanhang är att vittnen vid förhör inför polis eller åklagare, till skillnad från i domstol, inte avlägger ed. Vittnen som hörs under förundersökningen har därmed inte någon sanningsplikt och talar inte under straffansvar. Såväl utredningen som remissinstanserna anser i och för sig att vittnesed även i fortsättningen endast ska avläggas inför förhör i domstol. Några remissinstanser, bl.a. Hovrätten för , anser däremot att det är en svaghet om enbart vissa av vittnesuppgifterna som förekommer i ett mål lämnas under ed och att den frågan är beroende av i vilket skede som förhöret äger rum. ifrågasätter bevisvärdet av vittnesuppgifter som lämnas under förundersökningen utan att vittnet avlägger ed. Som utredningen konstaterar förekommer det dock att förhörspersoner, både vittnen och målsägande, hörs i domstol utan att avlägga ed. Huruvida en berättelse lämnas under ed eller inte är en av flera omständigheter som ska beaktas vid bevisvärderingen och, såsom Hovrätten över och anför, kan uppgifter som lämnats under förundersökningen ha ett högt bevisvärde trots att de inte lämnats under ed. Med hänsyn till detta anser regeringen att den omständigheten 2020/21:209 att vittnen inte avlägger ed inför exempelvis polisförhör inte utgör något skäl mot att utöka möjligheten att åberopa berättelser från tidiga förhör som bevis i domstol. Sammantaget anser regeringen att förbudet mot att som bevis åberopa berättelser – som inte lämnats vid förhör inför rätten – bör förses med ytterligare undantag så att det i större utsträckning blir möjligt att åberopa en sådan berättelse under förutsättning att den lämnats i ett förhör som dokumenterats med ljud och bild. En tidig berättelse inför en brottsbekämpande myndighet ska kunna åberopas som bevis om det är lämpligt Enligt utredningens förslag ska en ljud- och bildupptagning av en berättelse som lämnats utom rätta få åberopas som bevis i en rättegång om det inte är olämpligt med hänsyn till sakens prövning. Detta innebär enligt utredningen en presumtion för att beviset ska tillåtas om inte rätten, utifrån vad parterna har anfört, gör bedömningen att det finns betydande processuella nackdelar med att beviset läggs fram. Förslagets utformning innebär att parterna ges en relativt stor frihet att välja hur de vill lägga fram en berättelse som bevis. Vissa remissinstanser vill gå längre än utredningen i denna del. anser att en berättelse som lämnats utom rätta ska få åberopas som bevis om det inte är uppenbart olämpligt med hänsyn till sakens prövning. Enligt är det viktigt att undvika att invändningar angående lämpligheten i att åberopa ljud- och bildupptagningar av berättelser framförs sent i processen eftersom risken då är att huvudförhandlingen måste ställas in. Flera remissinstanser, bl.a. och , är av motsatt uppfattning och anser att utredningens förslag går för långt. anför att förslaget öppnar upp för att ljud- och bildupptagningar av berättelser som lämnats utom rätta i stor utsträckning, närmast som huvudregel, ska kunna åberopas som bevis i domstol. anser att en konsekvens av förslaget kan bli en ordning där det i första instans, liksom det är i överinstans , i större utsträckning blir en fråga om att lägga fram bevis i stället för att ta upp bevis. Även framhåller att utredningens förslag öppnar upp för en mycket bred tillämpning eftersom det inte begränsas till berättelser som lämnats i förhör hos myndigheter utan även omfattar berättelser som annars lämnas utom rätta. Mot bakgrund av de tekniska möjligheter som finns för gemene man att spela in ljud och bild anser tingsrätten att det bör övervägas att begränsa förslaget till att avse ljud- och bildupptagningar inför åklagare och polis. anser att förslaget begränsar domstolarnas prövning av förhörsutsagor till att utröna om det finns skäl att ifrågasätta de förhör som hållits under förundersökningen. Regeringen delar den uppfattning som flera av remissinstanserna för fram om att utredningens förslag i alltför stor utsträckning öppnar upp för att berättelser utom rätta åberopas och tillåts som bevis. En berättelse som spelas in av gemene man har inte de rättssäkerhetsgarantier som ett förhör inför en brottsbekämpande myndighet har. Dessutom kan ett så brett tillämpningsområde som utredningen föreslår minska möjligheterna till en rättvis rättegång eftersom det riskerar att inte ge den tilltalade en realistisk möjlighet till ett fullgott motförhör, något som även och anför. Regeringen anser därför att en utökad möjlighet att tillåta tidiga berättelser som bevis bör begränsas till sådana berättelser som lämnats i förhör inför en brottsbekämpande myndighet. Detta inkluderar berättelser som lämnats inför , , , , , och . Till skillnad från anser regeringen att myndigheterna inte behöver anges uttryckligen i lagregleringen. Med ett krav på att det ska vara fråga om berättelser som lämnats i ett förhör kommer inte alla uppgifter som lämnas av enskilda personer till brottsbekämpande myndigheter att omfattas av regleringen. Begreppet förhör brukar i princip reserveras för situationer där t.ex. polis eller åklagare tar initiativ till och genom frågor försöker få en annan person att lämna upplysningar ur sitt minne (se m.fl., Förhör, tredje upplagan, 2008, s. 21 f.). När det gäller den föreslagna presumtionen för att tillåta tidiga berättelser som bevis anser regeringen att utredningens förslag i alltför stor utsträckning begränsar utrymmet för rättens prövning (jfr avsnitt 7.2 angående möjligheten att åberopa en berättelse utom rätta i de fall parterna godtar det). Av domstolens skyldighet att sörja för att ett brottmål blir tillfredsställande handlagt följer att den bl.a. har ett ansvar för att se till att befogade rättssäkerhetsanspråk från den tilltalades sida tillgodoses. Detta talar för att det inte bör vara en presumtion för att en berättelse som lämnats under förundersökningen ska tillåtas som bevis. I stället bör rätten, utifrån omständigheterna i det enskilda fallet, pröva om det är lämpligt att berättelsen tillåts som bevis. Det är den som åberopar berättelsen som har att visa varför den ska tillåtas. Inom ramen för bedömningen av om det är lämpligt att en berättelse inför en brottsbekämpande myndighet åberopas som bevis ska rätten bl.a. beakta processekonomiska skäl och rättssäkerhetsaspekter, inte minst den misstänktes möjligheter att försvara sig och vilka förutsättningar det har funnits eller finns att hålla ett effektivt motförhör. Det kan vara lämpligt att tillåta en berättelse som bevis om den åberopas i stället för ett förhör med personen vid en huvudförhandling. Till skillnad från vad som gäller vid befintliga undantag från förbudet mot att åberopa berättelser ur förundersökningen som bevis krävs dock inte att berättelsen åberopas i stället för förhör vid en huvudförhandling. Om personen vars berättelse åberopas som bevis även är tänkt att kallas till förhör vid huvudförhandlingen ska rätten göra en bedömning av om det är lämpligt att den ljud- och bildupptagna berättelsen parallellt tillåts som bevis. Rätten måste också beakta betydelsen av en sammanhållen rättegång med möjlighet att överblicka bevisningen i ett sammanhang. Om en part exempelvis vill åberopa berättelser från ett stort antal polisförhör med samma person och med samma bevistema kan det innebära sådana negativa konsekvenser för möjligheten att genomföra en koncentrerad rättegång att det inte är lämpligt att tillåta berättelsen i denna form. Som exempel på situationer då det kan vara lämpligt att åberopa tidiga berättelser som bevis i en rättegång kan nämnas då en målsägande hörts av polis i nära anslutning till händelsen eller då ett vittne lämnat uppgifter tidigt i polisförhör men sedan, på grund av exempelvis hot eller andra 2020/21:209 påtryckningar, inte kan förmås att vittna vid en huvudförhandling i domstol. En utökad möjlighet att åberopa tidiga berättelser som bevis kan, beroende på omständigheterna i det enskilda fallet, vara till fördel för processen i samtliga brottmål. Regeringen anser därför, i likhet med , att det inte finns skäl att begränsa förslaget till stora brottmål. Regeringen anser att det inte heller finns skäl att, som vid bevisupptagning i domstol före huvudförhandling, ange vilka närmare omständigheter som rätten ska beakta vid sin lämplighetsbedömning. Det kan dock noteras att inte alla förhör under förundersökningen tas upp med ljud och bild. Vid bedömningen av om ett förhör bör dokumenteras genom en ljudupptagning eller en ljud- och bildupptagning ska brottets beskaffenhet, utsagans förväntade betydelse och den hördes personliga förhållanden särskilt beaktas (23 kap. 21 b § RB). Det innebär bl.a. att ju allvarligare ett brott är, desto större anledning finns det typiskt sett att spela in ett förhör. Särskilt gäller detta då brottsutredningen är omfattande och tidskrävande (se prop. 2016/17:68 s. 110).