prop · H803150 · 2021-03-23 00:00:00 — Regeringen konstaterar att även om själva regleringen om informationssamtal är ny så är det tänkta innehållet för samtalen sådant som personal på kommunernas familjerätter redan bör ha kunskap om. Regeringen anser därför, till skillnad från MFoF och , att särskilda utbildningsinsatser i t.ex. konflikthantering inte är nödvändiga. För att säkerställa samtalsledarnas kompetens bör dock allmänna råd tas fram om vilken kompetens personal som håller i informationssamtal bör ha, på motsvarande sätt som finns när det gäller samtalsledare för samarbetssamtal (Myndigheten för familjerätt och föräldraskapsstöds allmänna råd om socialnämndens ansvar för vissa frågor om vårdnad, boende och umgänge, HSLF FS 2017:51). Bland annat för att MFoF ska kunna meddela sådana råd bör dess ansvarsområde utökas till att även omfatta informationssamtal. Regeringen förutsätter att MFoF även i övrigt ser över sina allmänna råd i syfte att anpassa dem till de nya reglerna. För att tillämpningen av den nya ordningen med informationssamtal ska bli likartad över landet framstår det vidare som önskvärt att relevant kunskap finns samlad och lätt tillgänglig för dem som ska hålla i samtalen och att det tas fram närmare vägledning för informationssamtalens genomförande. Regeringen avser att återkomma med ett uppdrag till MFoF angående detta. Regleringen av förfarandet hos socialnämnden bör införas i en särskild lag. Det närmare innehållet i ett informationssamtal bör dock lämpligen regleras i föreskrifter på lägre normhierarkisk nivå. Regeringen avser att i förordning ge MFoF rätt att meddela föreskrifter även om samtalens närmare innehåll. 2020/21:150 8 Några frågor om vårdnad och umgänge Föräldrarnas förmåga att ta gemensamt ansvar Regeringens förslag: reglering ska ändras i fråga om vad domstolen ska fästa avseende särskilt vid när frågan om huruvida vårdnaden ska vara gemensam eller inte avgörs. Särskilt avseende ska i fortsättningen fästas vid föräldrarnas förmåga att sätta barnets behov främst och ta ett gemensamt ansvar i frågor om barnet. Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Utredningen föreslår att betydelsen av föräldrarnas förmåga att se till barnets behov ska bedömas i relation till barnets bästa. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser, däribland ombudsmän (), flertalet domstolar och kommuner, Föreningen Socialchefer, och Stiftelsen , tillstyrker förslaget eller har inga invändningar mot det. förslaget tillgodoser ett behov av att begränsa betydelsen av föräldrarnas samarbetssvårigheter i vårdnadstvister. förslaget men framför att vårdnadstvister inom hedersrelaterat förtryck per definition innebär att modern har utsatts för våld, övergrepp eller annan kränkande behandling – vilket innebär att ett gemensamt ansvar enligt föreningen inte är möjligt. Några remissinstanser, bl.a. tingsrätt och , ifrågasätter om förslaget innebär en tillräckligt tydlig förändring för att kunna minska konfliktbenägenheten Även och anser att syftet med förslaget – att flytta fokus från föräldrarnas konflikt till barnet och barnets behov – bör lyftas fram på ett tydligare sätt. betonar att det är av yttersta vikt att det gemensamma ansvarstagandet konkretiseras och konsekvenserna för barnet tydliggörs. Enligt och kommun bör domstolen också fästa avseende vid en förälders engagemang, närvaro och intresse för barnets situation. Skälen för regeringens förslag: Gemensam vårdnad är i de allra flesta fall en bra vårdnadsform för barn och föräldrar. Särskilt för barnets skull är det viktigt att båda föräldrarna tar ansvar för barnet och är delaktiga i barnets liv – en grundförutsättning som också kommer till uttryck i t.ex. FN:s konvention om barnets rättigheter (, artikel 18). Det finns dock situationer när det är bäst för ett barn att en förälder ges En prövning måste därför alltid göras av omständigheterna i det enskilda fallet och med beaktande av de kriterier som lagen ställer upp (se även CRC/C/GC/2013/14 p. Det bör således inte finnas någon presumtion för vare sig gemensam eller ensam vårdnad (jfr dock bedömning i SOU 2020:63 s. 454). Sedan 2006 års vårdnadsreform gäller att domstolen vid bedömningen av om vårdnaden ska vara gemensam eller anförtros till den ena föräldern ska fästa avseende särskilt vid föräldrarnas förmåga att samarbeta i frågor som rör barnet. Avsikten med att införa denna reglering var att åstadkomma en uppstramning av rättspraxis som hade sin grund i två avgöranden från och som hade kommit att uppfattas som att det rådde en presumtion för gemensam vårdnad. Det hade blivit för svårt att få ensam vårdnad, även när det fanns goda skäl för det. I det avseendet har regleringen varit lyckosam. vårdnadsutredning konstaterar att det görs mer nyanserade bedömningar av vårdnadsfrågan än tidigare och att domstolarna i större utsträckning beslutar om ensam vårdnad för en förälder. Däremot synes regleringen ha fört med sig andra problem. Utredningen konstaterar att det har blivit alltför stort fokus på hur föräldrarnas samarbete ser ut och att det i vissa fall kan vara konfliktdrivande. Det blir ett fokus i processen på att lyfta fram den andra förälderns brister i stort och smått, för att visa på de samarbetsproblem som finns. Det riskerar att fördjupa konflikten och regleringen får därigenom en konfliktdrivande funktion. I praktiken är det dock inte så att ensam vårdnad alltid innebär att barnet påverkas i lägre grad av föräldrarnas konflikt. Samarbetsproblemen kan ofta röra frågor som inte direkt är knutna till den juridiska vårdnaden om barnet. Det kan t.ex. handla om att den ena föräldern tvivlar på den andra förälderns förmåga att tillgodose barnets behov i olika avseenden när barnet är hos den föräldern. Utredningen konstaterar också att domstolarna i praktiken inte ställer särskilt höga krav på föräldrarnas samarbetsförmåga vid bedömningen av om vårdnaden ska vara gemensam. Bestämmelsen ger alltså enligt utredningen inte på bästa sätt uttryck för de överväganden som bör göras och görs vid bedömningen av om vårdnaden ska vara gemensam eller ensam. Som utredningen och flera remissinstanser framhåller förefaller den nuvarande regleringen i stället att i vissa fall vara konfliktdrivande. Det är, som lyfter fram, inte fel att ställa krav på att separerade föräldrar samarbetar, tvärtom måste de i viss mån kunna göra det. Formerna för hur samarbetet ska se ut kan dock se väldigt olika ut och omfattningen av kontakterna föräldrarna emellan variera stort, utan att bristen på kontakt eller formen för samarbete behöver gå ut över barnet på ett sådant sätt att det är bättre för barnet att en förälder ges ensam vårdnad. Utredningens förslag innebär att det ska fästas särskilt avseende vid föräldrarnas förmåga att ta ett gemensamt ansvar i frågor om barnet, i stället för vid föräldrarnas samarbetsförmåga. Regeringen delar, i likhet med flertalet remissinstanser, uppfattningen att förslaget att i stället lyfta fram föräldrarnas förmåga att ta gemensamt ansvar innebär en tydligare fokusering på barnet och konsekvenserna för barnet. Förslaget motsvarar också bättre hur domstolarna i praktiken bedömer frågan. Incitamentet för parterna att agera på ett sätt som inte driver på en konflikt kan då öka, liksom viljan att – i barnets intresse – försöka hitta lösningar på gemensamma problem. Genom att flytta fokus från föräldrarna och deras samarbete till barnet och föräldrarnas gemensamma ansvar för barnet stärks också barn- och barnrättsperspektivet i regleringen. Det viktiga här bör inte vara hur föräldrarnas kontakter ser ut, utan i vilken mån deras agerande påverkar barnet. Barnets bästa ska vara överordnat föräldrarnas samarbetsförmåga. Såsom , och kommuner anför innebär ändringen ett perspektivskifte mot ökad uppmärksamhet på det som är fungerande, vilket är positivt. 2020/21:150 Det är viktigt att uppmärksamma att det finns skillnader mellan att ta ett gemensamt ansvar och att ha samarbetsförmåga. Att föräldrarna tar ett gemensamt ansvar innebär att de tillsammans kan lösa frågor som rör barnet och som omfattas av vårdnadsansvaret. Det kan t.ex. handla om att fatta beslut om skolval eller annan omsorg för barnet. Det kan också handla om att säkerställa att barnet får tillgång till olika stöd- och hjälpinsatser som barnet kan behöva och som kräver båda vårdnadshavarnas samtycken. Detta kan göras genom omfattande eller få kontakter och kontakterna kan vara muntliga eller skriftliga. Det är således möjligt att ta ett gemensamt ansvar trots att föräldrarnas samarbete i praktiken är mycket begränsat. Vikten av att föräldrarna har förmåga att ta gemensamt ansvar måste ses tillsammans med de grundläggande principerna om barnets bästa och barnets rätt till delaktighet. Det handlar, som även och är inne på, om att beakta föräldrarnas förmåga att, när det behövs, sätta barnets behov främst och gemensamt fatta beslut som är till barnets bästa. För att tydliggöra detta bör lagtexten ges en något annorlunda utformning än den som utredningen föreslagit (jfr även avsnitt 6.1). och kommun vill att även en förälders engagemang, närvaro och intresse för barnets situation ska beaktas vid bedömningen. Regeringen konstaterar i sammanhanget att det i och för sig, för att ett gemensamt ansvar ska kunna fungera, måste krävas mer än att föräldrarna i praktiken lyckas fatta nödvändiga beslut. Att en förälder regelmässigt tvingas aktivt agera ensam och att söka och vänta på besked från den andra föräldern för att inte barnet ska komma i kläm utgör knappast ett välfungerande gemensamt ansvarstagande. Lika lite som föräldrar som bor tillsammans alltid måste vara överens eller lika engagerade i alla frågor om barnet, måste emellertid separerade föräldrar vara det. I många frågor blir det naturligt att det är den förälder som barnet vistas hos som i praktiken bestämmer. Om kontakter mellan föräldrarna leder till dispyter, är det bra om de hålls på ett minimum. Det behöver inte utesluta en gemensam vårdnad om föräldrarna i praktiken lyckas lösa den typ av större frågor som kräver båda vårdnadshavarnas samtycken på ett sätt som är bra för barnet, även om det sker genom att en förälder tar ett steg tillbaka och inte i alla frågor aktivt tar ställning. En reglering som lägger alltför stor vikt vid en förälders engagemang skulle också kunna leda till den utveckling som bl.a. Stiftelsen befarar – att en förälder söker upp den andra, i syfte att inför en domstol visa sitt engagemang och sin vilja att ta ansvar. Det kan ställa den andra föräldern i en mycket svår situation. Det gäller särskilt om det förekommit våld eller hot i relationen. Om det förekommit våld eller hot kan det inte, såsom påpekas av bl.a. kommun, läggas en förälder till last att han eller hon inte samarbetar eller tar ett gemensamt ansvar tillsammans med den andra föräldern i frågor om barnet. Det faktum att förmågan att ta gemensamt ansvar ska beaktas vid bedömningen av om vårdnaden ska vara gemensam eller inte, innebär vidare inte att föräldrarnas förmåga eller vilja att ta gemensamt ansvar ska vara avgörande för vem av föräldrarna som ska ges ensam vårdnad i de fall gemensam vårdnad inte är aktuell. Sammanfattningsvis föreslås det att reglering ändras i Prop. 2020/21:150 fråga om vad domstolen ska fästa avseende särskilt vid när frågan om huruvida vårdnaden ska vara gemensam eller inte avgörs. Särskilt avseende ska i fortsättningen fästas vid föräldrarnas förmåga att sätta barnets behov främst och ta ett gemensamt ansvar i frågor om barnet. Andra frågor om vårdnad och umgänge Regeringens förslag: Domstolen ska kunna besluta om gemensam vårdnad även om båda föräldrarna motsätter sig den vårdnadsformen. Regeringens bedömning: Rätten bör inte få flytta över vårdnaden från en eller två särskilt förordnade vårdnadshavare till föräldrarna gemensamt om båda föräldrarna motsätter sig det. Det bör inte krävas särskilda skäl för att en domstol ska få besluta interimistiskt i fråga om vårdnad. Nuvarande bestämmelse som innebär att sådana beslut får meddelas om det behövs bör behållas oförändrad. Utredningens förslag överensstämmer delvis med regeringens. Utredningen föreslår även att domstolen, när vårdnaden ska flyttas från en särskilt förordnad vårdnadshavare, ska kunna flytta över vårdnaden till föräldrarna gemensamt också om båda föräldrarna motsätter sig det. Vidare föreslår utredningen att det ska krävas särskilda skäl för att domstolen ska få meddela ett interimistiskt beslut om vårdnad, utöver det nuvarande kravet på att det ska finnas behov av ett sådant beslut. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser, bl.a. ombudsmän (), flertalet domstolar, Myndigheten för familjerätt och föräldraskapsstöd (MFoF), kommun, kommun, Makalösa Föräldrar, som yttrar sig i frågan tillstyrker eller invänder inte mot förslaget om att en domstol ska kunna besluta om gemensam vårdnad även om båda föräldrarna motsätter sig den vårdnadsformen. instanser avstyrker dock eller är kritiska till förslaget. Till dessa hör bl.a. , , , Föreningen Enastående föräldrar i , Rädda barnen, , , Juridiska fakultetsstyrelsen vid Lunds universitet och kommun. Flertalet av dessa framför tveksamhet inför att ett beslut om gemensam vårdnad kan anses vara till barnets bästa när båda föräldrarna motsätter sig den vårdnadsformen. Några av dem påpekar att det faktum att föräldrarna inte har angett några skäl för sin inställning inte innebär att det inte finns sådana. försvåra för barn att få tillgång till sina rättigheter om föräldrarna faktiskt inte kan komma överens i olika frågor som faller under det gemensamma lyfter ett annat perspektiv och framhåller att det är viktigt att undvika beslut som innebär att föräldrarna fråntas möjligheten att komma överens om vårdnaden. – Glöm aldrig Pela och är det inte möjligt att föreslå gemensam vårdnad i ett vårdnadsmål inom en Även förslaget om att det ska krävas särskilda skäl för att en domstol ska få fatta ett interimistiskt beslut om vårdnad tillstyrks eller lämnas utan 2020/21:150 kommentar av flertalet remissinstanser. Till dem som tillstyrker förslaget hör bl.a. Hovrätten över och , flera tingsrätter, kommun, kommun, Föreningen (numera Föreningen i ) och . Bland dessa framför dock flera att förslaget skulle få begränsad betydelse eftersom domstolarna mycket sällan beslutar om vårdnaden interimistiskt. Andra remissinstanser, däribland JO, , , för kvinnojourer och tjejjourer i (Roks), Stiftelsen och Kommuner och Regioner (SKR), avstyrker förslaget. Flera av dessa remissinstanser ifrågasätter behovet av den föreslagna lagändringen med hänsyn till den restriktiva praxis som redan finns. SKR anför att förslaget kan leda till en snävare tolkning av regleringen om interimistiska beslut än vad som är önskvärt. Roks lyfter risken för att våldsutsatta kvinnor och barn inte får det skydd de är i behov av. JO och framhåller att det är svårt att tänka sig en situation där rätten konstaterar att det visserligen behövs ett interimistiskt beslut om vårdnaden men att det inte finns särskilda skäl för ett sådant. lyfter fram att förslaget riskerar att försvåra tillämpningen av regleringen, då olika krav kommer att ställas beroende på om det är fråga om ett beslut om vårdnad eller ett beslut om boende eller umgänge. Skälen för regeringens förslag och bedömning Domstolen ska kunna besluta om gemensam vårdnad i alla fall då det är Barnets bästa ska vara avgörande för alla beslut om vårdnad, boende och umgänge (6 kap. 2 a § ). Det gäller dock med en kan domstolen döma till gemensam vårdnad om en förälder motsätter sig det, men inte om båda föräldrarna gör det (6 kap. 5 § andra stycket). I ett sådant fall måste domstolen ge den ena föräldern ensam vårdnad, även om domstolen skulle bedöma att den vårdnadsformen inte är till barnets bästa. Utredningen föreslår att det ska bli möjligt för domstolen att besluta om gemensam vårdnad också i en Enligt regeringen är det en brist att föräldrarnas inställning kan hindra valet av en vårdnadsform även om domstolen kommer fram till att den skulle vara det bästa för barnet. Det är också tveksamt om regleringen i detta avseende kan anses fullt ut förenlig med vad , som numera gäller som lag i , stadgar om att barnets bästa ska beaktas i första hand (se även SOU 2020:63 s. 767 och 768). Den ändring som utredningen föreslår innebär att domstolen alltid i fråga om vårdnaden ska besluta utifrån vad som bedöms vara barnets Mot detta invänder flera remissinstanser, bl.a. att det i princip aldrig kan vara till barnets bästa att föräldrarna har gemensam vårdnad om ingen av dem vill det. Regeringen delar inte den Det är förvisso så att föräldrarnas inställning kan spegla en avsaknad av förmåga att ta ett gemensamt ansvar för barnet. med att ge domstolen en möjlighet att besluta om gemensam vårdnad även när båda föräldrarna motsätter sig det skulle emellertid inte vara att återinföra eller ens närma sig en presumtion för gemensam vårdnad, utan att markera att det alltid är barnets bästa som i varje enskilt fall ska vara avgörande – inte föräldrarnas inställning i målet. Föräldrar ska, som är inne på, kunna komma överens i olika frågor om sina barn, även om det handlar om att de är överens om att en av dem bör ha ensam vårdnad. är det viktigt att betona att alla sådana överenskommelser ska prövas av domstolen för att säkerställa att de är till barnets bästa. Det är i sammanhanget viktigt att komma ihåg att redan möjligheten att döma till gemensam vårdnad mot en förälders vilja måste användas med stor försiktighet och lyhördhet (se prop. 2005/06:99 s. 51). Regeringen vill också understryka att det självfallet är så att det i en situation där det förekommit våld eller andra former av övergrepp från en förälders sida i princip alltid är bäst för barnet att den föräldern inte får del i vårdnaden. Det är, vilket även några remissinstanser är inne på, knappast möjligt att tillgodose barnets behov av trygghet och omsorg inom ramen för en gemensam vårdnad om den ena föräldern gör sig skyldig till övergrepp mot den andra föräldern eller någon annan i familjen. Utrymmet att besluta om gemensam vårdnad när båda föräldrarna motsätter sig den vårdnadsformen kommer med den föreslagna ändringen alltså i praktiken att vara litet. Domstolen måste, som också framhåller, beakta vilka konsekvenser det kan få för ett barn om föräldrarna inte klarar av att utöva vårdnaden gemensamt. Enbart det faktum att föräldrarna inte har angett några skäl för sin inställning, kan – som också påpekas av flera remissinstanser – inte vara tillräckligt för att det ska komma i fråga att mot båda föräldrarnas vilja besluta om gemensam vårdnad. För att ett sådant beslut ska kunna meddelas måste det – i det enskilda fallet – anses vara till barnets bästa. Det innebär att det kommer att krävas att det av omständigheterna i målet tydligt framgår att föräldrarna i praktiken har förmåga att ta gemensamt ansvar i frågor som måste lösas. Det kan, som t.ex. kommun lyfter fram, handla om situationer där de meningsskiljaktigheter som finns rör annat än sådant som är direkt kopplat till vårdnadsansvaret – som föräldrarna båda värnar barnets bästa och där de, trots att de misstror varandra, visar prov på att de kan fatta nödvändiga beslut tillsammans. Beslut om gemensam vårdnad mot båda föräldrarnas vilja kommer därför främst att kunna komma i fråga i situationer där föräldrarna redan har gemensam vårdnad och domstolen anser att det är bäst för barnet att den gemensamma vårdnaden består. Det kan dock inte uteslutas att det även i andra situationer kan vara tydligt att det är bäst för barnet om föräldrarna ges gemensam vårdnad. Mot denna bakgrund anser regeringen således att det bör införas en möjlighet för en domstol att – när det bedöms vara bäst för barnet – besluta om gemensam vårdnad även om båda föräldrarna motsätter sig det. Utredningen föreslår att motsvarande ska gälla också när vårdnaden ska flyttas från en eller två särskilt förordnade vårdnadshavare till någon av föräldrarna eller båda av dem (6 kap. 10 § ). Ingen av remissinstanserna yttrar sig särskilt om förslaget. Regeringen konstaterar att omständigheterna när vårdnaden om ett barn har legat hos en eller två särskilt förordnade vårdnadshavare är speciella och att redan utrymmet för domstolen att i en sådan situation mot en förälders vilja besluta om 2020/21:150 gemensam vårdnad torde vara mycket begränsat (se prop. 1997/98:7 s. 111 och 112). En fråga om överflyttning av vårdnaden tillbaka till föräldrarna måste prövas mot bakgrund av de skäl som en gång fanns för att utse en särskilt förordnad vårdnadshavare. När vårdnaden innehas av en eller två särskilt förordnade vårdnadshavare är det avsevärt svårare för domstolen att under målets gång bedöma i vilken mån föräldrarna, trots sin inställning i målet, har en förmåga att i barnets intresse fatta nödvändiga beslut gemensamt. Det skulle leda allt för långt – och inte vara till barnets bästa –att göra det möjligt att under sådana förhållanden besluta om gemensam vårdnad. Motsätter sig båda föräldrarna gemensam vårdnad, bör det alltså i en sådan situation även i fortsättningen anses saknas förutsättningar för den vårdnadsformen. Utredningens förslag i denna del bör därför inte genomföras. …och interimistiska beslut ska få fattas i alla fall där de behövs Under handläggningen av ett mål får domstolen, om det behövs, besluta interimistiskt om vad som ska gälla i en fråga om vårdnad, boende eller umgänge (6 kap. 20 § ). Ett interimistiskt beslut gäller till dess att frågan har avgjorts genom en dom eller ett beslut som har fått laga kraft eller föräldrarna har träffat avtal om frågan och avtalet har godkänts av socialnämnden. Innan domstolen meddelar ett interimistiskt beslut ska motparten få tillfälle att yttra sig i frågan. Domstolen kan också hämta in upplysningar från socialnämnden. ska , om det är lämpligt, innan den lämnar sådana upplysningar, höra föräldrarna och barnet. Kravet att höra föräldrarna och barnet infördes genom vårdnadsreform (jfr dock avsnitt 6.2). Av utredningens kartläggning framgår att det är relativt vanligt att domstolen beslutar interimistiskt i mål om vårdnad, boende eller umgänge. Det är givetvis viktigt att interimistiska beslut inte meddelas slentrianmässigt. är det nödvändigt för barnets bästa att domstolen fattar sådana beslut. När det gäller boende och umgänge finns det ofta ett behov av interimistiska beslut när föräldrarna inte kan komma överens. Även interimistiska beslut om vårdnad kan vara nödvändiga. Det kan t.ex. ha framkommit misstankar om våld eller andra övergrepp som inte kan lämnas utan avseende. Ett interimistiskt beslut kan då behövas för att barnet inte ska fara illa. Ett annat exempel kan vara att det finns risk för att barnet olovligen kommer att föras bort. Även i mera vardagliga situationer kan det finnas fall där ett interimistiskt beslut behövs. Föräldrarna kan ha flyttat till skilda orter och frågor om barnets boende och skolgång eller andra viktiga frågor kan behöva kunna lösas snabbt (se prop. 2005/06:99 s. 65 och 66). I många fall är situationen dock sådan att det knappast kan anses angeläget att domstolen redan interimistiskt beslutar om t.ex. upplösning av en gemensam vårdnad. Trots att det är relativt vanligt förekommande med intermistiska beslut i mål om vårdnad, boende eller umgänge, går det enligt utredningen inte att dra slutsatsen att domstolen meddelar interimistiska beslut när det inte behövs. Av kartläggningen framgår att det oftare meddelas interimistiska beslut om boende och umgänge än om vårdnad. Det beror på att domstolen i regel är restriktiv med att ändra vårdnaden interimistiskt. Utredningen föreslår att denna skillnad i tillämpningen ska komma till uttryck i lag, genom att det införs ett krav på särskilda skäl för att domstolen ska få meddela ett interimistiskt beslut om vårdnad.