prop · H803222 · 2021-09-13 00:00:00 — Andra registreringar syftar i stället till att andra medlemsstater ska bistå det registrerande landet med en viss åtgärd, t.ex. att gripa en efterlyst person eller att undersöka ett föremål. Sökningar i SIS sker i många olika 2020/21:222 typer av situationer. När en sökning på en person eller ett föremål ger en träff i SIS ska den medlemsstat som fått träffen ta ställning till om den begärda åtgärden kan vidtas. I vissa fall finns det möjlighet för medlemsstaterna att redan på förhand registrera en sorts varning, i SIS- förordningarna benämnd flagga, om att en viss begärd åtgärd inte kommer att vidtas på dess territorium. Själva registreringen i SIS innehåller endast den information som är nödvändig för att kunna identifiera en person eller ett föremål och för att klargöra vilken åtgärd som begärs. I många fall är denna information otillräcklig för att en medlemsstat ska kunna bistå en annan medlemsstat med en begärd åtgärd. Medlemsstaterna måste därför ofta utbyta ytterligare information med varandra, i SIS-förordningarna kallad tilläggsinformation. Tilläggsinformation är information som inte ligger i SIS utan i medlemsstaternas nationella register och som på något sätt har betydelse för en registrering i SIS. Utbytet av tilläggsinformation sköts av medlemsstaternas nationella Sirenekontor, som fungerar som respektive medlemsstats kontaktpunkt för utbyte av tilläggsinformation om registreringar. I har fått uppgiften att vara Sirenekontor och ansvarar som nämnts för den nationella delen av SIS. Det betyder att det endast är som kan lägga in, uppdatera och radera registreringar i SIS. Säkerhetspolisen, åklagarmyndigheter, och har rätt att få ut vissa uppgifter i SIS. Av dessa myndigheter har samtliga utom åklagarmyndigheterna direktåtkomst till SIS och kan därmed söka direkt i registret. För prövning av ansökningar om visering och uppehållstillstånd har , migrationsdomstolarna och Migrationsöverdomstolen tillgång till uppgifter om registreringar om nekad inresa eller vistelse, s.k. SIS-spärrar. och utlandsmyndigheter har direktåtkomst för dessa syften. Därtill har och Transportstyrelsen direktåtkomst till vissa uppgifter. Dessutom har ett antal myndigheter, bl.a. Kriminalvården och allmänna domstolar, beroende på vad saken gäller rätt att begära att lägger in framställningar i SIS. inleddes med ett avtal 1985 mellan , , , och . undertecknades konventionen om tillämpning av av mellan regeringarna i Beneluxstaterna, och Franska republiken om gradvis avskaffande av kontroller vid de gemensamma gränserna (hädanefter ). SIS inrättades ursprungligen på grundval av bestämmelser i . började tillämpas 1995 och innehöll de viktigaste reglerna för . I samband med att Amsterdamfördraget trädde i kraft införlivades Schengenreglerna i . ut anslöt sig till infördes bl.a. lagen (2000:344) om Schengens informationssystem för att genomföra regler om SIS (prop. 1999/2000:64). antogs ett nytt regelverk för SIS varpå en ny och mer avancerad version av SIS lanserades 2013 under benämningen SIS II. När EU-reglerna om SIS II antogs var EU-samarbetet fortfarande uppdelat i tre pelare. Frågor om bl.a. gräns- och migrationskontroll låg under den första pelaren, vilket innebar att EU inom det området hade kompetens att anta gemensamma regler som gällde direkt i medlemsstaterna. Frågor om polissamarbete och straffrättsligt samarbete låg i stället under EU:s tredje pelare. I frågor som låg under den pelaren hade EU-samarbetet karaktären av ett mellanstatligt samarbete, vilket innebar att inom det området behövde genomföras i medlemsstaterna för att bli gällande där. Användningsområdet för SIS spänner alltså över områden som tidigare låg under både den första och den tredje pelaren. Reglerna för SIS II kom därför att delas upp i EU-regler av olika karaktär. Användningen av SIS inom ramen för polissamarbete och straffrättsligt samarbete reglerades i rådets beslut /533/RIF av om inrättande, drift och användning av andra generationen av Schengens informationssystem (SIS II), i fortsättningen rådsbeslutet. Användningen av SIS inom området gräns- och migrationskontroll och för enheter som ansvarar för registrering av fordon reglerades i två EU-förordningar: •Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1987/2006 av om inrättande, drift och användning av andra generationen av Schengens informationssystem (SIS II), hädanefter SIS II-förordningen, och •Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1986/2006 av om tillträde till andra generationen av Schengens informationssystem (SIS II) för de enheter i medlemsstaterna som ansvarar för att utfärda registreringsbevis för fordon, hädanefter fordonsregistreringsförordningen. SIS II-förordningen innehåller bl.a. bestämmelser om registreringar om nekad inresa eller vistelse (artikel 24), s.k. SIS-spärrar. Effekten av en registrering om nekad inresa eller vistelse är att den berörda tredjelandsmedborgaren kommer att nekas inresa och vistelse inom Schengenområdet, i huvudsak i enlighet med andra EU-författningar. Enligt artikel 6.1 d i och rådets förordning (EU) 2016/399 av om en unionskodex om gränspassage för personer (kodex om Schengengränserna, i fortsättningen gränskodexen) är nämligen ett inresevillkor för en tredjelandsmedborgare att han eller hon inte finns registrerad i SIS i syfte att nekas inresa. Att en person har en sådan SIS-registrering är vidare ett skäl för att avslå en ansökan om Schengenvisering enligt artikel 32.1 v i och rådets förordning (EG) nr 810/2009 av om införande av en gemenskapskodex om viseringar (viseringskodex), i fortsättningen viseringskodexen. I samband med att de nya EU-reglerna om SIS II antogs sågs den svenska regleringen över (prop. 2009/10:86). Merparten av de svenska lagbestämmelser som rörde användningen av SIS inom gräns- och 2020/21:222 migrationskontroll togs i samband med det bort. Lagen om Schengens informationssystem speglar därför i huvudsak rådsbeslutets bestämmelser, bl.a. om vilka framställningar som får föras in i registret, vilka uppgifter som får registreras, behandling av och tillgång till uppgifter i registret samt frågor om dataskydd och skadestånd. 4.3Det nationella regelverket om Schengens informationssystem 4.3.1Lagen och förordningen om Schengens informationssystem Det nationella regelverket om Schengens informationssystem består huvudsakligen av lagen om Schengens informationssystem och förordningen (2000:836) om Schengens informationssystem. I lagen föreskrivs en skyldighet för – som är personuppgiftsansvarig för den behandling av personuppgifter som myndigheten utför enligt lagen – att med hjälp av automatiserad behandling föra ett register som ska vara den svenska nationella delen av SIS samt att behandla viss tilläggsinformation (1 §). I lagens inledning finns bestämmelser om ändamålen med registret (2 §) och därefter om vilka uppgifter som får registreras och andra förutsättningar för att registrering ska få ske (3–7 §§). Lagen innehåller också bestämmelser om vilka myndigheter som kan få ut uppgifter ur registret (dvs. åtkomst), hur uppgifterna får användas och vad som gäller för gallring av uppgifterna (9–11 §§). Därutöver finns bestämmelser om tilläggsinformation, som inte registreras i SIS men utbyts mellan Schengenstaterna, exempelvis efter att en sökning i systemet har lett till en träff (12–14 §§). Slutligen innehåller lagen bestämmelser skadestånd och administrativa sanktionsavgifter (16– 17 §§). I förordningen om Schengens informationssystem finns kompletterande bestämmelser till lagen om Schengens informationssystem och SIS II- förordningen. I förordningen anges vilka myndigheter som får begära att en framställan ska göras i registret och vilka myndigheter som ska ha direktåtkomst till registret. Vidare finns bestämmelser om verkställighet av andra staters framställningar, hantering av felaktiga registreringar, utbyte av tilläggsinformation, enskildas rättigheter, loggar, statistik samt ett bemyndigande för att meddela ytterligare föreskrifter. Eftersom SIS II-förordningen är direkt tillämplig finns det relativt få bestämmelser om SIS i nationella författningar inom områdena gräns- och migrationskontroll. Bestämmelser om sökningar och kontroller i SIS finns i viseringskodexen rörande ärenden om Schengenvisering. Det finns även sådana bestämmelser i gränskodexen rörande in- och utresa (se avsnitt 4.2). Enligt 7 kap. 5 § utlänningslagen UtlL får uppehållstillstånd återkallas Prop. 2020/21:222 för en utlänning om vilken uppgifter har registrerats i SIS, om det finns tillräckliga skäl för en återkallelse. Vidare finns i 9 kap. 8 f § UtlL en bestämmelse om att en utlänning vid en gränskontroll eller en inre utlänningskontroll i vissa fall är skyldig att lämna fingeravtryck och låta sig fotograferas för att kunna identifieras genom en sökning i SIS. Som nämnts i avsnitt 4.3.1 innehåller lagen om Schengens informationssystem bestämmelser om åtkomst till SIS som preciseras i förordningen om Schengens informationssystem. Utlänningsförordningen (2006:97, UtlF) innehåller bestämmelser om , migrationsdomstolarnas och Migrationsöver- domstolens underrättelseskyldighet, vilket är en förutsättning för att ska kunna fullgöra ansvaret för registreringarna i nationella SIS (7 kap. 4 och 5 §§ UtlF). Enligt 4 kap. 21 § UtlF ska den myndighet som utfärdar ett uppehållstillstånd eller en nationell visering i samband med utfärdandet bl.a. utföra den kontroll i SIS som följer av och rådets förordning (EU) nr 265/2010 av om ändring av konventionen om tillämpning av och av förordning (EG) nr 562/2006 vad gäller rörlighet för personer med visering för längre vistelse. I paragrafens andra stycke anges att en migrationsdomstol och Migrationsöverdomstolen får begära att utför dessa åtgärder. I SIS finns bestämmelser om medlemsstaternas skyldigheter i fråga om sekretess (se artikel 11 i rådsbeslutet och artikel 11 i SIS II- förordningen). I bestämmelserna anges att medlemsstaterna i enlighet med sin nationella rätt ska tillämpa sina regler om tystnadsplikt eller motsvarande sekretesskrav på alla personer och organ som arbetar med uppgifter i SIS och tilläggsinformation samt att denna skyldighet ska gälla även när dessa personer har lämnat sin tjänst eller organets verksamhet har upphört. I 8 § lagen om Schengens informationssystem finns en upplysnings- bestämmelse om att uppgifter i registret kan omfattas av sekretess enligt offentlighets- och sekretesslagen (2009:400, OSL). I OSL finns, utöver generellt tillämpliga regler om sekretess, även specifika bestämmelser om sekretess till skydd för såväl allmänna som enskilda intressen för uppgifter som finns i SIS. Enligt 18 kap. 17 § första stycket OSL gäller sekretess i verksamhet som avser rättsligt samarbete på begäran av en annan stat eller en mellanfolklig domstol, för uppgift som hänför sig till en utredning enligt bestämmelserna om förundersökning i brottmål eller en angelägenhet som angår tvångsmedel, om det kan antas att det varit en förutsättning för den andra statens eller den mellanfolkliga domstolens begäran att uppgiften inte skulle röjas. Av andra stycket i paragrafen följer att motsvarande sekretess gäller hos , Säkerhetspolisen, en åklagarmyndighet, och för uppgift i en angelägenhet som avses i 3 § första stycket 1 och 5 lagen om Schengens informationssystem. Sekretess kan således gälla för framställningar om omhändertagande av en 2020/21:222 person som har efterlysts för överlämnande eller utlämning och om dold övervakning eller särskilda kontrollåtgärder. Enligt 18 kap. 17 § tredje stycket OSL gäller sekretess för uppgift i allmän handling i högst . I 37 kap. 6 § OSL anges att sekretess gäller hos , Säkerhetspolisen, en åklagarmyndighet, , och för uppgift om en enskilds personliga förhållanden, om det inte står klart att uppgiften kan lämnas ut utan att den enskilde eller någon närstående till honom eller henne lider men och uppgiften förekommer i en angelägenhet som avser en framställning i det register som avses i 1 § lagen om Schengens informationssystem om 1.omhändertagande av en person som har efterlysts för överlämnande eller utlämning, 2.att en person ska nekas tillträde till eller uppehållstillstånd i Schengenstaterna, 3.tillfälligt omhändertagande av en person med hänsyn till dennes eller någon annans säkerhet, eller 4.dold övervakning eller särskilda kontrollåtgärder. Enligt paragrafens andra stycke gäller sekretess även hos en myndighet som prövar ansökningar om visering och uppehållstillstånd för uppgift om en enskilds personliga förhållanden i en angelägenhet som avser en sådan framställning som avses i första stycket 2 under samma förutsättningar som anges i första stycket. Enligt 37 kap. 6 § tredje stycket OSL gäller sekretess för uppgift i allmän handling i högst . Sekretessbrytande bestämmelser finns i 18 kap. 18 § respektive 37 kap. 7 § OSL. I 9 kap. 2 § OSL finns en upplysningsbestämmelse om ett antal lagar som innehåller bestämmelser som begränsar möjligheten att använda vissa uppgifter som en svensk myndighet har fått från en myndighet i en annan stat. En av de lagar som räknas upp är lagen om Schengens informationssystem. innehåller nämligen lagen om Schengens informationssystem vissa bestämmelser med detta innehåll, t.ex. anges i 10 § att uppgifter i SIS inte får överföras till tredjeland eller internationella organisationer. Merparten av de uppgifter som finns i SIS II utgör personuppgifter, dvs. uppgifter som avser en identifierad eller identifierbar fysisk person. Att göra en registrering eller sökning i systemet innebär behandling av personuppgifter. utgörs den generella regleringen för behandling av fysiska personers personuppgifter inom EU av och rådets förordning (EU) 2016/679 av om skydd för fysiska personer med avseende på behandling av personuppgifter och om det fria flödet av sådana uppgifter och om upphävande av direktiv /46/EG (allmän dataskyddsförordning), Dataskyddsförordningen är emellertid direktivliknande till sin karaktär på så sätt att den innehåller ett antal bestämmelser som förutsätter respektive möjliggör nationella regler. Lagen (2018:218) med kompletterande bestämmelser till EU:s dataskyddsförordning (dataskyddslagen) innehåller generella nationella kompletteringar till dataskyddsförordningen. Dataskyddsförordningen är inte tillämplig på den behandling av personuppgifter som behöriga myndigheter utför i syfte att förebygga, förhindra, utreda, avslöja eller lagföra brott eller verkställa straffrättsliga påföljder (artikel 2.2 d). För personuppgiftsbehandling inom detta område gäller i stället och rådets direktiv (EU) 2016/680 av om skydd för fysiska personer med avseende på behöriga myndigheters behandling av personuppgifter för att förebygga, förhindra, utreda, avslöja eller lagföra brott eller verkställa straffrättsliga påföljder, och det fria flödet av sådana uppgifter och om upphävande av rådets rambeslut /977/RIF, hädanefter dataskyddsdirektivet. Direktivet har genomförts i svensk rätt genom brottsdatalagen (2018:1177). Brottsdatalagen innehåller bestämmelser om behandling av personuppgifter inom dataskyddsdirektivets tillämpningsområde. Dataskyddsförordningen och brottsdatalagen gäller båda vid behandling av personuppgifter som är helt eller delvis automatiserad och för annan behandling av personuppgifter som ingår i eller kommer att ingå i ett register (artikel 2.1 i dataskyddsförordningen och 1 kap. 3 § brottsdatalagen). Dataskyddsförordningen och brottsdatalagen kompletteras av ett antal registerförfattningar. Lagen (2018:1693) om polisens behandling av personuppgifter inom brottsdatalagens område, hädanefter polisens brottsdatalag, gäller utöver brottsdatalagen vid bl.a. (1 kap. 1 §). Den lagen gäller dock inte vid behandling av personuppgifter enligt lagen om Schengens informationssystem (1 kap. 2 § 4). Utlänningsdatalagen (2016:27) kompletterar dataskyddsförordningen. Lagen gäller , och utlandsmyndigheternas behandling av personuppgifter i sin verksamhet enligt utlännings- och medborgarskapslagstiftningen (1 §). Inte heller den lagen gäller vid behandling av personuppgifter enligt lagen om Schengens informationssystem (5 § 1). Lagen om Schengens informationssystem har genomgått en översyn med anledning av EU:s dataskyddsreform (se prop. 2017/18:269 och prop. 2018/19:65). Regeringen konstaterade i samband med översynen att behandlingen av personuppgifter i SIS, såväl för förandet av registret som för utlämnande, omfattas antingen av brottsdatalagens eller av dataskyddsförordningens tillämpningsområde. Det är syftet med registreringen av den behandlade personuppgiften i det enskilda fallet som är avgörande för om brottsdatalagen eller dataskyddsförordningen är tillämplig vid den fortsatta behandlingen. Detta innebär att samtliga bestämmelser om personuppgiftsbehandling i lagen om Schengens informationssystem reglerar sådan behandling som omfattas av såväl brottsdatalagen som dataskyddsförordningen (se prop. s.132 f.). I samband med översynen infördes en ny bestämmelse i lagen om Schengens informationssystem som anger att lagen gäller utöver brottsdatalagen (1 a §). Vidare infördes en ny bestämmelse som anger att lagen om Schengens informationssystem kompletterar 2020/21:222 dataskyddsförordningen vid behandling av personuppgifter som inte omfattas av brottsdatalagen, samt att dataskyddslagen och föreskrifter som meddelats i anslutning till den lagen också gäller för sådan behandling, om inte annat följer av lagen om Schengens informationssystem eller föreskrifter som har meddelats i anslutning till den lagen (1 b §). Det infördes även bestämmelser om skadestånd vid personuppgiftsbehandling som omfattas av brottsdatalagen (16 §) och om administrativa sanktionsavgifter vid personuppgiftsbehandling som omfattas av brottsdatalagen (17 §). upphävdes bestämmelsen om överklagande i lagen om Schengens informationssystem eftersom det ansågs saknas behov av en sådan bestämmelse (se prop. 2018/19:65 s. 141 f.). Ändringarna trädde i kraft . antog och rådet tre nya förordningar om SIS; polisförordningen, gränsförordningen och återvändande- förordningen. SIS-förordningarna handlar i grunden om samma informationssystem. I stora delar är därför förordningarna identiska. Detta gäller t.ex. bestämmelserna om systemets tekniska struktur och uppbyggnad, medlemsstaternas grundläggande skyldigheter samt grundläggande principer om användningen av biometriska uppgifter och om dataskydd. Det som skiljer dem från varandra är att de reglerar hur SIS får och ska användas inom tre olika samarbetsområden: polissamarbete och straffrättsligt samarbete (polisförordningen), in- och utresekontroller (gränsförordningen) och arbetet med återvändande av tredjelands- medborgare som vistas olagligt i medlemsstaterna (återvändande- förordningen). Polisförordningen omfattar såväl personer som föremål och kännetecknande för förordningen är att det i regel är medlemsstaternas nationella regler som styr vilka registreringar som ska göras och om verkställighet av en begärd åtgärd kan beviljas. Polisförordningen ersätter rådsbeslutet och fordonsregistreringsförordningen. Gränsförordningen reglerar villkor och förfarande för införande av registreringar i SIS om tredjelandsmedborgare som stöd för att neka inresa och vistelse på medlemsstaternas territorium. Gränsförordningen ersätter SIS II-förordningen. Återvändandeförordningen är en helt ny förordning som reglerar användning av SIS rörande registrering av tredjelandsmedborgare som vistas olagligt i medlemsstaterna. I förordningen finns bestämmelser om att beslut om återvändande (avvisnings- eller utvisningsbeslut) ska registreras i SIS. SIS-förordningarna trädde i kraft men ska börja tillämpas stegvis. Kommissionen ska anta ett beslut som fastställer när det nya SIS tas i drift och SIS upphör att gälla. Det är alltså först då som gräns- och polisförordningen ska börja tillämpas fullt ut och återvändandeförordningen börjar tillämpas (artikel 20 i återvändandeförordningen). Polisförordningen och gränsförordningen har genomgått vissa ändringar Prop. 2020/21:222 med anledning av de antagna EU-förordningarna om inrättande av en ram för interoperabilitet mellan vissa EU-informationssystem (och rådets förordningar (EU) 2019/817 och 2019/818). Ändringarna innebär en anpassning av bl.a. till de nya systemgemensamma komponenter som införs genom förordningarna, bl.a. en gemensam sökportal för aktuella it-system. Inom pågår ett arbete med att se över behovet av att anpassa nationell rätt med anledning av EU:s förordningar om interoperabilitet. Eventuella konsekvenser för SIS med anledning av nämnda förordningar bedöms kunna tas om hand genom det projektet. SIS-förordningarna kommer även att kompletteras av direkt tillämpliga rättsakter som antas av kommission. Nedan gås SIS-förordningarnas bestämmelser igenom översiktligt. SIS-förordningarna inleds med ett antal allmänt hållna bestämmelser. I kapitel I i polisförordningen och kapitel I i gränsförordningen finns bestämmelser om syftet med SIS, definitioner, systemets tekniska struktur och drift samt kostnader. Kapitel II i respektive förordning reglerar bl.a. medlemsstaternas ansvar för de nationella systemen, utbyte av tilläggsinformation, loggar, personalutbildning, säkerhet och sekretess. I kapitel III finns bestämmelser om eu-LISA:s skyldigheter. Kapitel IV handlar om informationskampanjer. Polisförordningens och gränsförordningens första fyra kapitel är i princip identiska. Merparten av dessa bestämmelser ska tillämpas även på uppgifter som förs in i SIS med stöd av återvändandeförordningen. Därutöver innehåller återvändandeförordningen även vissa inledande allmänna bestämmelser om förordningens syfte och om definitioner. Även kapitel V i polisförordningen och kapitel V i gränsförordningen innehåller ett antal bestämmelser som till stora delar är likalydande. Det gäller t.ex. bestämmelserna om uppgiftskategorier, proportionalitet och vilken minimiuppsättning uppgifter en registrering ska innehålla. Även återvändandeförordningen innehåller regler om uppgiftskategorier. 4.5.2Användningen av SIS inom ramen för straffrättsligt och polisiärt samarbete I kapitel V–XI i polisförordningen finns bestämmelser om hur SIS får användas inom ramen för polissamarbete och straffrättsligt samarbete. I kapitel V i polisförordningen finns, utöver vissa allmänna bestämmelser om uppgiftskategorier, bestämmelser om flaggning. Därefter följer sex kapitel som reglerar de olika kategorier av registreringar som kan göras i SIS inom ramen för polissamarbete och straffrättsligt samarbete. De registreringskategorier som är möjliga att göra inom detta område är: •registreringar om personer som är efterlysta för att gripas och överlämnas eller utlämnas (kapitel VI), 2020/21:222 • registreringar om försvunna personer eller sårbara personer som behöver hindras från att resa (kapitel VII), •registreringar om personer som söks för att delta i ett rättsligt förfarande (kapitel VIII), •registreringar om personer och föremål som söks för diskreta kontroller, undersökningskontroller eller särskilda kontroller (kapitel IX), •registreringar om föremål som ska tas i beslag eller användas som bevis ibrottmål (kapitel X), och •registreringar om okända efterlysta personer som söks för identifiering ienlighet med nationell rätt (kapitel XI). I förhållande till rådsbeslutet utökar polisförordningen användnings- området för SIS samt möjliggör registreringar av fler uppgiftskategorier . Möjligheterna att använda SIS för att hindra sårbara personer från att resa, för att begära att en person ska bli föremål för en s.k. undersökningskontroll och för att identifiera okända gärningspersoner är helt nya. När det gäller registreringar om sårbara personer innebär denna registreringsmöjlighet att SIS kommer att kunna användas för att söka efter barn och vissa sårbara vuxna personer i syfte att hindra dem från att lämna medlemsstatens territorium.