prop · H803163 · 2021-03-29 00:00:00 — andra personliga förhållanden, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon närstående till denne lider men. samma gäller enligt samma lagrum i annan medicinsk verksamhet, exemp- elvis rättsmedicinsk och rättspsykiatrisk undersökning, insemination, be- fruktning utanför kroppen, fastställande av könstillhörighet, abort, sterili- sering, omskärelse och åtgärder mot smittsamma sjukdomar. Sekretess till skydd för enskilda inom socialtjänst m.m. regleras i 26 kap. OSL. Enligt 26 kap. 1 § OSL gäller sekretess inom för uppgift om en enskilds personliga förhållanden, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon närstående till denne lider men. Med socialtjänst avses enligt 26 kap. 1 § andra stycket OSL verksamhet enligt lagstiftningen om socialtjänst, verksamheten enligt den särskilda lagstiftningen om vård av unga och av missbrukare utan sam- tycke och verksamhet som i annat fall enligt lag handhas av socialnämnd Sekretessen omfattar bl.a. handlingar och uppgifter i övrigt som gäller rådgivning, uppsökande verksamhet, vård och behandling vid institutioner såsom barn- och ungdomshem, socialnämnds utredning och framställning om vård av unga eller av missbrukare samt över huvud taget socialt bistånd som lämnas av socialnämnd. tjänst räknas även viss annan verksamhet, bl.a. verksamhet som utövar till- syn över socialnämnds beslut. Sekretessen inom såväl hälso- och sjukvården som inom gäller med ett omvänt skaderekvisit, dvs. det råder en presumtion för Uppgifter får därmed inte lämnas ut, om det inte står klart att uppgifterna kan röjas utan att den enskilde eller någon som är närstående till denne lider men. Sekretessen är starkare än inom många andra verksamheter, där skaderekvisitet är rakt, vilket innebär en presumtion för att uppgiften är offentlig. Hälso- och sjukvården hör också till de områden där kraven på sekretess i fråga om enskildas personliga förhållanden gör sig starkast gällande. Sekretessen på detta område har gamla traditioner med grund i läkarsek- retess och läkaretiken. Behovet av sekretess gör sig gällande med i stort sett samma styrka inom som inom hälso- och sjukvården. För att ska kunna fullgöra sina uppgifter krävs i allmänhet en ingående kännedom om den vårdbehövandes personliga förhållanden. När sekretessen på dessa områden reglerades sekretesslag och det omvända skaderekvisitet infördes anförde det föredragande statsrådet att följande principer bör vara vägledande vid utformningen av reglerna om sekretesskyddet på sjuk- och socialvårdsområdena (se prop. del A s. 161). För det första bör enskilda personers intresse av att inte få uppgifter om sina personliga förhållanden utlämnade till obehöriga tillgodoses. det andra bör intresset av insyn och kontroll av myndigheternas hand- lande på dessa områden tillgodoses så långt möjligt och särskilt i sådana fall där vården innefattar myndighetsutövning. Vidare bör möjlighet fin- nas för dem som är verksamma inom något av de båda vårdområdena att samråda med kolleger inom den egna myndigheten och med kolleger inom andra myndigheter såväl på det egna som på det angränsande vård- Slutligen bör sekretessreglerna göras så enkla och lättillämp- ade som möjligt. Detta synsätt har fortsatt varit vägledande för sekretessen inom dessa Nuvarande möjligheter att lämna uppgifter till Sekretess gäller som huvudregel inte bara i förhållande till enskilda, utan också mellan myndigheter, och i viss utsträckning även inom en myndig- het (8 kap. 1 och 2 §§ OSL). måste dock en myndighet kunna lämna ut sekretessbelagda uppgifter, såväl till enskilda som till andra myndig- heter, för att kunna utföra sitt uppdrag. Det finns även andra situationer då det finns behov av uppgiftsutbyten mellan myndigheter. För att i dessa fall möjliggöra utbyte av sekretessbelagda uppgifter finns En sekretessbrytande bestämmelse inne- bär att en sekretessbelagd uppgift utan hinder av sekretessen får lämnas ut under vissa förutsättningar. En sådan bestämmelse utformas efter en in- tresseavvägning mellan de olika organens behov av att utbyta uppgifter och det intresse som den aktuella sekretessbestämmelsen avser att skydda. I 10 kap. OSL finns sekretessbrytande bestämmelser. Av 10 kap. 1 § och 12 kap. 1 § OSL följer att sekretess till skydd för någon enskild inte hindrar att uppgifter om den enskilde lämnas till den enskilde själv, andra enskilda eller en myndighet, om den enskilde samtycker till det. Enligt 10 kap. 27 § OSL, den s.k. generalklausulen, får en sekretess- belagd uppgift vidare lämnas till en myndighet om det är uppenbart att intresset av att uppgiften lämnas har företräde framför det intresse som sekretessen ska skydda. Generalklausulen har kommit till för att inte några oförutsedda hinder ska uppkomma i myndigheternas verksamhet. alltså avsedd att tillgodose den självklara principen om myndigheternas skyldighet att samarbeta i frågor där utbyte av information ingår som ett viktigt led (se prop. 1990/91:111 s. 9 och de förarbeten som anges där). Sekretess inom socialtjänstområdet enligt 26 kap. 1 § OSL och sekretess inom hälso- och sjukvårdsområdet enligt 25 kap. 1 § OSL har dock undan- tagits från generalklausulen. Skälet är att vården bygger på att den enskilde ska känna förtroende för dem som har hand om vården. att samråd med andra myndigheter i princip inte ska ske utan den enskildes Ett sådant ökat informationsutlämnande som en tillämpning av generalklausulen skulle kunna ge upphov till har vidare ansetts kunna äventyra principerna bakom socialtjänstreform, bl.a. att social- tjänstens insatser i individuella ärenden ska präglas av frivillighet och Utgångspunkten har varit att det försämrade integri- tetsskydd som ett sådant informationsutlämnande skulle medföra skulle kunna leda till mindre förtroendefulla kontakter mellan den enskilde och Slutsatsen har varit att en minskad benägenhet att ta kontakt med säkerligen skulle bli följden, vilket skulle vara till nackdel för arbetet inom denna (se prop. 1981/82:186 s. 14 och 15 och prop. 1990/91:111 s. 9). I den mån det finns behov av en möjlighet att inom sådana verksamheter lämna ut uppgifter som omfattas av sådan sekretess till en annan myndighet behöver detta alltså regleras särskilt. I det hänseendet har det för några situationer ansetts viktigt att även den starka sekretessen inom socialtjänstområdet och hälso- och sjukvårdsområdet ska kunna brytas till förmån för ett informationsutbyte med andra myndigheter. Det har därför införts möjligheter att i vissa särskilt angivna fall lämna ut uppgifter trots att de omfattas av sådan sekretess. Sådant utrymme finns t.ex. för att lämna ut uppgifter till brottsbekämpande myndigheter för att i huvudsak förhindra, förebygga eller utreda vissa brott. Sekretess får under vissa förutsättningar även brytas för att möjliggöra ett ingripande av djurskyddsskäl (10 kap. 20 a § OSL). Ett exempel på sekretessgenombrott för att förhindra brott finns i 10 kap. Där anges att sekretess enligt 25 kap. 1 § och 26 kap. 1 § samma lag inte hindrar att en uppgift lämnas till eller någon annan myndighet som ska ingripa mot brott, om uppgiften behövs för att förhindra ett förestående eller avbryta vissa pågående trafiknykterhetsbrott. Socialtjänstsekretessen får också, under vissa förutsättningar, enligt 20 § OSL brytas för att möjliggöra ett polisiärt ingripande mot unga. När det gäller uppgiftsutbyte i brottsförebyggande syfte utgör socialtjänstsekretessen inte heller något hinder mot att en uppgift som rör en enskild som inte har fyllt tjugoett år lämnas till eller Säkerhetspolisen. Det följer av 10 kap. 18 a § OSL och gäller under förutsättning att det på grund av särskilda omständigheter finns risk för att den unge kommer att utöva brottslighet, uppgiften kan antas bidra till att förhindra det och det med hänsyn till planerade eller pågående insatser för den unge eller av andra särskilda skäl inte är olämpligt att uppgiften lämnas ut. Socialtjänstsekretessen hindrar vidare inte att en uppgift som rör en enskild under vissa förutsättningar lämnas till eller Säkerhetspolisen i syfte att förebygga terroristbrottslighet, se 10 kap. 18b § OSL. Bestämmelsen är åldersneutral (se prop. 2019/20:123 s. 20 och 51). Därutöver får såväl socialtjänstsekretessen som hälso- och sjukvårdssekretessen med stöd av 10 kap. 21–23 §§ OSL brytas vid misstankar om vissa begångna brott mot såväl unga som vuxna. Av 10 kap. 21 § OSL följer att sekretess enligt bl.a. 25 kap. 1 § och 26 kap. 1 § OSL inte hindrar att en uppgift lämnas till en åklagarmyndighet eller , om uppgiften angår misstanke om brott som riktats mot någon som inte har fyllt och det är fråga om brott som avses i 3, 4 eller 6 kap. , däribland mord, dråp, grov misshandel, människorov, olaga frihetsberövande och våldtäkt mot barn, eller lagen (1982:316) med förbud mot könsstympning av kvinnor. Av 10 kap. 23 § OSL framgår att en uppgift som angår misstanke om ett begånget brott och som är sekretessbelagd enligt bl.a. 25 kap. 1 § eller 26 kap. 1 § OSL får lämnas till en åklagarmyndighet, , Säkerhetspolisen eller någon annan myndighet som har till uppgift att ingripa mot brottet endast om misstanken angår brott för vilket det inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse , försök till brott för vilket det inte är föreskrivet lindrigare straff än 2020/21:163 fängelse , eller försök till brott för vilket det inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse , om gärningen innefattat försök till överföring av sådan allmänfarlig sjukdom som avses i 1 kap. 3 § smittskyddslagen (2004:168). Sekretessen enligt 26 kap. 1 § OSL får vidare enligt 10 kap. 22 och 22 a §§ OSL brytas om den avser uppgifter om att omyndiga begått nykterhetsbrott eller om någon misstänks ha begått terroristbrottslighet. Bristande samverkan i arbetet mot brott i nära relationer När det gäller våld i nära relationer kan och hälso- och sjukvården komma i kontakt med personer som utsätts för våld. Arbetet med stöd och hjälp till våldsutsatta och med barnavårdsutredningar innebär att oftast är den aktör som först får kännedom om risker för att allvarliga brott kan komma att begås i en nära relation. Även hälso- och sjukvården, och då särskilt primärvården och psykiatrin, kan vara en av få kontakter utanför familjen vid våld i nära relationer. Därigenom har både och hälso- och sjukvården möjlighet att på ett tidigt stadium få indikationer på att det kan finnas risk för allvarliga brott. Regionernas ansvar regleras i hälso- och sjukvårdslagen (2017:30). Med hälso- och sjukvård avses enligt 2 kap. 1 § samma lag åtgärder för att medicinskt förebygga, utreda och behandla sjukdomar och skador. Målet är en god hälsa och en vård på lika villkor för hela befolkningen och man ska enligt 3 kap. 1 och 2 §§ samma lag arbeta för att förebygga ohälsa. Vidare har hälso- och sjukvården ett särskilt ansvar för att samverka i frågor om barn. Enligt 5 kap. 8 § hälso- och sjukvårdslagen ska hälso- och sjukvården på socialnämndens initiativ, i frågor som rör barn som far illa eller riskerar att fara illa, samverka med samhällsorgan, organisationer och andra som berörs. I fråga om utlämnande av uppgifter gäller de begränsningar som följer av 6 kap. 12–14 §§ patientsäkerhetslagen (2010:659) och av OSL. Bestämmelser om skyldighet att anmäla till socialnämnden att ett barn kan behöva nämndens skydd finns i 14 kap. 1 § socialtjänstlagen. Arbetet inom de verksamheter som kommer i kontakt med enskilda när det förekommer våld i nära relationer har som framgår ovan i stor utsträckning fokuserat på de som har utsatts för våld. Det innebär att arbetet har kommit att koncentreras till att hantera konsekvenserna av våldet. En verksamhet kan ha kännedom om en viss situation där det förekommer eller finns risk för våld i en nära relation, och att det kan finnas risk för allvarliga brott mot närstående utan att andra verksamheter har kännedom om det. Samverkan i frågor som aktualiseras när våld i nära relationer uppmärksammas riskerar att försvåras på grund av bristande utbyte av information mellan olika verksamheter till följd av sekretesslagstiftningen. I –2017 framkommer bl.a. att bättre samordning inom och mellan olika samhällsaktörer hade kunnat förhindra att våld mot brottsoffer fått dödlig utgång. Rapporten visar att av de 21 utredningar av fall då en kvinna eller en man avlidit till följd av brott av en närstående eller en tidigare närstående person hade hälso- och sjukvården haft kontakt med 20 av de 21 brottsoffren före gärningen. hade haft kontakt med elva av de 21 brottsoffren och med sex av dem. brottsoffren hade därutöver haft kontakt med ytterligare två till tre sam- Prop. 2020/21:163 hällsaktörer före gärningen. brister i samordningen mellan de samhällsaktörer och verksamheter som riktar åtgärder till både brottsoffer, barn och gärningspersoner samt att aktörerna inte ställt frågor om våld och därför inte uppmärksammat våldet. I tidigare rapport –2015 – Barn och vuxna som avlidit med anledning av brott anges att samverkan mellan de olika myndigheterna är en nödvändighet för att offret ska få ett fungerande skydd. Arbetet måste samordnas så att alla får en gemensam uppfattning av situationen och kan ha en gemensam plan för vem som gör vad. Med förslaget i avsnitt 5 om regleringen i socialtjänstlagen (2001:453) av socialnämndens ansvar för personer som utsätter eller har utsatt närstående för våld kan kontakten med de som utsätter närstående för våld komma att öka. Kontakten med dessa personer ger kunskap om deras livssituation. Det ger en god grund för bedömningar av förutsättningarna för förebyggande arbete i det enskilda fallet och för att bedöma olika risksituationer. Av –2017 framgår att åtta av de 20 manliga gärningspersonerna enligt förundersökningarna hade haft kontakt med hälso- och sjukvården (vårdcentraler, psykiatriska mottagningar, missbruks- och beroendevården) före gärningen med anledning av psykisk ohälsa eller missbruksproblem. Vid kontakten hade hälso- och sjukvården gjort en suicidriskbedömning, enligt de journaler som funnits tillgängliga. Däremot hade inte några frågor ställts för att bedöma risken för att männen skulle utöva våld, vilket enligt kan bero på att hälso- och sjukvårdens ansvar att upptäcka, förebygga och behandla våldsutövande inte tydligt framgår i lagstiftningen. Sammanfattningsvis förekommer uppgifter inom och inom hälso- och sjukvården, såväl om personer som riskerar att utöva våld mot närstående som om personer som riskerar att utsättas för sådant våld. Samverkan mellan myndigheter är dock bristfällig och försvåras bl.a. av nuvarande regler om sekretess. En sekretessbrytande bestämmelse bör införas som medger utlämnande av uppgifter till Allt våld polisanmäls inte och mörkertalet har i flera statliga utredningar och myndighetsrapporter konstaterats vara stort. Att våldet är ett upprepningsbrott och att det föranleds av en s.k. normaliseringsprocess var ett av skälen till att fridskränkningsbrotten tillkom (prop. 1997/98:55 s. 74 och 75). I propositionen beskrivs hur sådana brott kan ha pågått innan det kommer till myndigheternas kännedom, om så ens sker. Det är också känt att det är vanligt att den utsatta avvaktar att göra en polisanmälan i hopp om att situationen ska förbättras. Möjligheterna att hjälpa en våldsutsatt förbättras avsevärt om myndigheter kan dela relevant information med varandra. Inte sällan saknar den våldsutsatta personen, som ofta befinner sig i en krissituation, tillräcklig kunskap för att själv avgöra vilka uppgifter som är av betydelse för olika En risk finns därför att viktig information inte når den 2020/21:163 myndighet som har bäst förmåga att hjälpa den som har utsatts för brott. utredningar (bl.a. , SOU 1995:60 och Våld i nära relationer – en folkhälsofråga, SOU 2014:49) lyfter problem- atiken i det praktiska arbetet mot våld i nära relationer med att inte kunna ge information och hjälpa den som har blivit utsatt för upprepade fall av misshandel av en närstående. Upprepat våld i förening med isolering och omväxlande våld och kärleksbetygelser kan leda till att våld från en närstående blir normalt i vardagen och även accepteras av den som utsätts för våld i en nära relation. bygger socialtjänstsekretessen på utgångspunkterna att verk- samheten ska bygga på respekt för individens självbestämmande och Denna grundläggande förutsättning för verksamheten har också haft en avgörande betydelse för utformningen av sekretessregleringen. är ett av skälen till att myndigheterna inom har mer begräns- ade möjligheter än de flesta andra myndigheter när det gäller att lämna ut uppgifter som angår misstankar om fullbordade brott till en åklagar- myndighet, en polismyndighet eller annan myndighet som har att ingripa Eftersom utgångspunkten i verksamhet är frivillighet är också förtroendet en avgörande beståndsdel i förhållande till dem som vänder sig till för hjälp och stöd. t.ex. vid de överväganden som föregick bestämmelsen i 10 kap. 23 § OSL om möjligheten till utlämnande av uppgifter vid misstanke om vissa allvarliga brott (se prop. 2005/06:161 s. 77–79). Motsvarande överväganden har gjorts i förhållande till hälso- och Det har t.ex. ansetts finnas en uppenbar risk för att genombrott i hälso- och sjukvårdssekretessen i syfte att beivra brott skulle kunna medföra att benägenheten att söka sjukvård minskar hos kvinnor som utsatts av misshandel av en närstående. Även risken för att en vetskap om att sjukvårdspersonal utan samtycke kan kontakta polisen kan medföra att den som utövat misshandeln hindrar brottsoffret från att söka nödvändig vård har berörts (se t.ex. prop. 1981/82:186 s. 24). Vikten av förtroendet för och hälso- och sjukvården har också lyfts av flera remissinstanser. en sekretessbrytande bestämmelse kan medföra en risk för att förtroendet för och hälso- och sjukvården från allmänhetens sida under- grävs och att det finns en risk för att t.ex. våldsbenägna personer men även våldsoffer i vissa fall avstår från att söka hjälp hos eller hos hälso- och sjukvården. skulle detta i förlängningen kunna innebära att möjligheterna att förebygga fortsatt brottslighet min- Kommuner och Regioner och lyfter fram att det, utöver risken för att våldsutövare i nära relationer kan dra sig för att ta kontakt med om det kan innebära kontakt med polisen, även finns en risk för att våldsutsatta kan avhålla sig från att söka hjälp och stöd av rädsla för att uppgifter kan komma fram till våldsutövaren och därmed förvärra den våldsutsattas situation. Att den som kommer i kontakt med eller med hälso- och sjukvården själv ska kunna bestämma i vilken mån personal ska få lämna ut uppgifter som omfattas av sekretess till brottsförebyggande och brotts- beivrande myndigheter bör enligt regeringen även fortsättningsvis vara Personal inom hälso- och sjukvården eller bör i första hand arbeta för att motivera brottsoffer att anmäla eventuella brott och stödja personen att fullfölja en sådan anmälan. I den mån en våldsutsatt person inte vill att en kontakt tas med bör hälso- och sjukvården och som huvudregel respektera detta och inte ta en sådan kontakt mot den enskildes vilja. Om förtroendet för hälso- och sjukvården eller urholkas finns det nämligen, som tidigare framhållits, annars risk för att den enskilde underlåter att söka vård eller andra stödåtgärder trots att hon eller han har behov av sådana åtgärder. Regeringen anser i likhet med Kommuner och Regioner att de våldsutsatta så långt möjligt bör avgöra när ska kontaktas. Det finns dock situationer när det kan finnas skäl för ett annat förhållningssätt. En sådan situation är när eller hälso- och sjukvården uppfattar att det finns en risk för allvarlig brottslighet t.ex. när en person utsätts för våld från en närstående och befinner sig i en accelererande våldsspiral. I de fallen kan det krävas en samverkan mellan t.ex. och eller att uppgifter lämnas från hälso- och sjukvården till för att förhindra att personen utsätts för allvarlig fara. Även i andra situationer kan och hälso- och sjukvården få tillgång till uppgifter som gör att de kan identifiera risker för att en person kommer att utsätta en närstående för allvarlig brottslighet. För en våldsutsatt person kan det i sådana sammanhang vara en lättnad att myndigheterna reagerar och agerar för att situationen ska upphöra. Det gäller t.ex. då den personen lever i en s.k. tystnadskultur som hindrar denne från att ta kontakt med rättsväsendet, se Brottsförebyggande rådets rapport – En studie om tystnad mot rättsväsendet (2019:10). Som framför förutsätter ett effektivt brottsförebyggande arbete en väl fungerande samverkan med andra verksamheter och möjligheter att utbyta information på ett effektivt och ändamålsenligt sätt. Inspektionen för vård och omsorg kom i en nationell tillsyn 2012– 2013 fram till att strukturerad och konkret samverkan mellan socialtjänst, hälso- och sjukvård, skola, polis, kvinnojourer och organisationer behöver förbättras i många kommuner (Våldsutsatta kvinnor och barn som bevittnat våld – Slutrapport från en nationell tillsyn 2012–2013, 2014-2). Som framgår ovan har vidare funnit bristande samverkan mellan bl.a. socialtjänst och polis, trots att det funnits ett stort antal tidigare polisanmälningar eller en stark hotbild mot kvinnan (, Dödsfallsutredningar –2013, s. 22). Det konstateras i en senare rapport att den bristande samordningen innebar att de involverade samhällsaktörerna saknade en helhetsbild av brottsoffren och eventuella barns situation, vilket sannolikt bidrog till att man inte fullt ut uppfattade allvaret i situationen och att insatserna i många fall blev otillräckliga (, Dödsfallsutredningar –2017, s. 40). Genom aktuellt sekretessgenombrott kan få tillgång till fler uppgifter om enskilda individer som kan vara av betydande värde för deras arbete. Ett uppgiftslämnande med stöd av genombrottet kan bidra till att förebygga brott i nära relationer, vilket i sig skulle innebära ett stärkt skydd för enskildas liv, frihet och säkerhet. Ett sekretessgenombrott skulle medföra en möjlighet till utlämnande av uppgifter i ett tidigt skede, innan någon brottslig handling har begåtts eller då våldet ännu inte är sådant att det riskerar att leda till dödlig utgång. Ytterst kan sådana uppgifter bidra till att ingriper i en konkret situation för att förhindra att ett 2020/21:163 allvarligt brott begås eller vidtar åtgärder för att skydda det tilltänkta brottsoffret. Det är även viktigt att beakta att aktuellt sekretessgenombrott endast medför utökad möjlighet till utlämnande i förhållande till . har stor erfarenhet av att noggrant värdera och bekräfta information som de får del av och att ta ställning till vilka åtgärder som är lämpliga att vidta med anledning av informationen. Det kan även finnas skäl att beröra inte bara den enskildes utan även allmänhetens förtroende för . I en rapport om tillämpningen av 10 kap. 18 a § OSL har framhållit att det skulle kunna vara ett rimligt antagande att förtroendet för skulle kunna förbättras hos allmänheten i stort, om det blev känt att informationsdelning från bidrar till att förhindra brott. Det anges dock i rapporten att det saknas tillräcklig aktuell forskning om på vilka sätt unga personers förtroende för socialtjänst och skola påverkas av informationsdelning med polis, se Brottsförebyggande rådets rapport, Informationsdelning mellan socialtjänst och polis i brottsförebyggande arbete med barn och unga (2021:2 s. 80). Det finns ett starkt samhälleligt intresse av att förebygga brott i nära relationer. Det faktum att det fortsätter att begås allvarliga brott mot närstående visar vidare att det krävs fler åtgärder för att bekämpa denna brottslighet. För att förebygga och förhindra brott i nära relationer bedömer regeringen att det inte är tillräckligt att det finns en möjlighet att anmäla redan fullbordade brott.