prop · H803207 · 2021-06-07 00:00:00 — Bestämmelsen i 19 kap. 27 § IL anger att om en nyttjanderättshavare har utgifter för att anskaffa byggnadsinventarier, markinventarier eller andra inventarier som nyttjanderättshavaren innehar med nyttjanderätt och fastighetsägaren blir ägare till vad som anskaffas, ska nyttjanderättshavaren dra av dessa utgifter enligt bestämmelserna i 18 kap. IL. En delägare i en utländsk juridisk person som beskattas enligt de särskilda beskattningsreglerna om utländska juridiska personer med lågbeskattade inkomster i 39 a kap. IL har inte rätt till skattereduktion för de inventarieförvärv som görs i sådan verksamhet, eftersom det i sådana situationer är den utländska juridiska personen som innehar inventarierna. En sådan utländsk juridisk person med lågbeskattade inkomster kan dock ha rätt till skattereduktion för de inventarieförvärv som görs i verksamhet Prop. 2020/21:207 som bedrivs från fast driftställe i . Bestämmelser om juridiska personer ska inte tillämpas på svenska handelsbolag. Det framgår av 2 kap. 3 § IL. Det innebär att svenska handelsbolag inte har rätt till skattereduktion. Av 5 § första stycket framgår att det i stället är delägare i svenska handelsbolag som har rätt till skattereduktion för handelsbolagets underlag för skattereduktion, se kommentaren till 5 §. Med en i utlandet delägarbeskattad juridisk person avses enligt 5 kap. 2 a § andra meningen IL en utländsk juridisk person vars inkomster beskattas hos delägare. En i utlandet delägarbeskattad juridisk person kan, i likhet med andra juridiska personer, ha rätt till skattereduktion enligt den nu aktuella bestämmelsen. Enligt 5 § andra stycket tillfaller dock i vissa fall rätten till skattereduktion i stället delägarna i den i utlandet delägarbeskattade juridiska personen, se kommentaren till 5 §. Enligt andra stycket är det vid kommissionärsverksamhet i stället kommittentföretaget som har rätt till skattereduktion. Kommittentföretaget ska i sådana fall självt anses ha förvärvat tillgången, jfr 36 kap. 1 § IL. Det gäller om ett kommissionärsföretag i en kommissionärsverksamhet innehar eller har innehaft inventarier som ingår i ett underlag för skattereduktion enligt 6–12 §§. , kommissionärsverksamhet och kommittentföretag har samma betydelse som i 36 kap. IL. Inventarier som kommissionärsföretaget innehar eller har innehaft men som inte används eller har använts i kommissionärsverksamheten omfattas inte av bestämmelsen. Rätt till skattereduktion föreligger även om inventarierna avyttras som framgår av kravet på viss innehavstid i 10 §. Paragrafen utformas enligt Lagrådets förslag. Övervägandena finns i avsnitt 5.1 och 5.7. I paragrafen finns bestämmelser om att delägare i ett svenskt handelsbolag och, i vissa fall, delägare i en i utlandet delägarbeskattad juridisk person har rätt till skattereduktion. I paragrafen anges även hur underlaget för skattereduktion i så fall ska fördelas mellan delägarna eller mellan delägarna och den i utlandet delägarbeskattade juridiska personen. Av första stycket framgår att om ett svenskt handelsbolag innehar eller har innehaft inventarier som ingår i ett underlag för skattereduktion enligt 6–12 §§ har delägarna rätt till skattereduktion. Rätt till skattereduktion föreligger även om inventarierna avyttras av handelsbolaget som framgår av kravet på viss innehavstid i 10 §. Av 4 § framgår att juridiska personer med inkomst av näringsverksamhet kan ha rätt till skattereduktion om de innehar eller har innehaft inventarier som ingår i ett underlag för skattereduktion. Det gäller även i utlandet delägarbeskattade juridiska personer, se kommentaren till 4 §. Av andra stycket framgår dock att denna rätt i vissa fall i stället tillfaller delägarna i den i utlandet delägarbeskattade juridiska personen. Att det anges att delägarna har rätt till skattereduktion i stället för den i utlandet delägarbeskattade juridiska personen markerar att delägarna enbart kan ha rätt till skattereduktion för sådana inventarieförvärv som den delägar- 2020/21:207 beskattade juridiska personen själv kan lägga till ett underlag för skattereduktion enligt 6–12 §§. Bestämmelsen i andra stycket gäller till den del den i utlandet delägarbeskattade juridiska personen inte är skattskyldig för sina inkomster enligt 6 kap. 12 § IL. Av 6 kap. 12 § IL framgår att sådana delägarbeskattade juridiska personer inte är skattskyldiga för den del av inkomsterna som delägarna i den juridiska personen är skattskyldiga för enligt 5 kap. 2 a § IL. Av 5 kap. 2 a § IL framgår att obegränsat skattskyldiga delägare i en i utlandet delägarbeskattad juridisk person är skattskyldiga för personens inkomster. Det innebär att bestämmelsen i andra stycket gäller till den del delägarna i en i utlandet delägarbeskattad juridisk person är obegränsat skattskyldiga. I sådana fall tillfaller rätten till skattereduktion för underlaget i den juridiska personen i stället de delägare som är obegränsat skattskyldiga. Av tredje stycket framgår hur underlaget för skattereduktion fördelas till varje delägare, när delägare i ett svenskt handelsbolag eller delägare i en i utlandet delägarbeskattad juridisk person har rätt till skattereduktion enligt första eller andra stycket. Hänvisningen till första och andra stycket innebär att fördelningen enbart görs till sådana delägare som anges i dessa stycken. Enligt paragrafen fördelas underlaget för skattereduktionen till varje delägare med belopp som motsvarar delägarens andel av handelsbolagets eller den juridiska personens inkomst det räkenskapsår som avslutas eller, om inte räkenskapsåret avslutas , det första räkenskapsåret som avslutas efter detta datum. Att fördelningen motsvarar delägarens andel av handelsbolagets eller den juridiska personens inkomst, innebär att fördelningen utgår från resultatfördelningen enligt 5 kap. 3 § IL. Det är fördelningen av resultatet det räkenskapsår som avslutas eller, om inte räkenskapsåret avslutas , det första räkenskapsåret som avslutas efter detta datum som fördelningen av underlaget utgår från. Om delägarens beskattningsår överensstämmer med handelsbolagets räkenskapsår, så innebär det att fördelningen av underlaget utgår från som handelsbolagets inkomster tas upp enligt 1 kap. 14 § IL. Bestämmelsen kan även tillämpas om ett underskott fördelas mellan delägarna. I så fall fördelas underlaget utifrån varje delägares andel av underskottet. Om resultatfördelningen leder till att en eller flera delägare fördelas ett överskott som en eller flera delägare fördelas ett underskott, fördelas underlaget enbart till den eller de delägare som tar upp inkomst från handelsbolaget – dvs. de delägare som fördelas överskott. En sådan resultatfördelning kan exempelvis uppstå om fördelningen innefattar tillgodogörande av arvode och ränta. Bestämmelserna i andra och tredje stycket anger även hur en fördelning av underlaget ska ske mellan en i utlandet delägarbeskattad juridisk person och de delägare som är obegränsat skattskyldiga. En sådan fördelning blir aktuell om den delägarbeskattade juridiska personen har både delägare som är obegränsat skattskyldiga och delägare som är begränsat skattskyldiga, dvs. när 6 kap. 12 § IL anger att den delägarbeskattade juridiska personen enbart delvis inte är skattskyldig för sina inkomster. Till den del som den i utlandet delägarbeskattade juridiska personen är skattskyldig för sina inkomster, fördelas inte underlaget ut till delägarna. Om andelar bytt ägare under räkenskapsåret innebär det som huvudregel Prop. 2020/21:207 att det är den som är delägare vid räkenskapsårets utgång, och inte säljaren av andelen, som har rätt till skattereduktionen. En fördelning av resultatet kan dock göras mellan köpare och säljare, om det föreligger ett särskilt bokslut som visar hur stor del av årets totala resultat som ska hänföras till säljaren respektive köparen. Om resultatet på sådant sätt fördelas mellan köpare och säljare och fördelningen godtas vid inkomstbeskattningen, fördelas även underlaget för skattereduktionen på motsvarande sätt. Paragrafen utformas enligt Lagrådets förslag. Övervägandena finns i avsnitt 5.7. Paragrafen innehåller bestämmelser om vilka tillgångar som ingår i underlaget för skattereduktionen och vilket värde på dessa tillgångar som läggs till samma underlag. Enligt paragrafen ingår i underlaget för skattereduktion sådana tillgångar som klassificeras som inventarier enligt 18 kap. 1 § första stycket IL. Bestämmelsen i 18 kap. 1 § första stycket gäller för maskiner och andra inventarier som är avsedda för stadigvarande bruk. Samma bestämmelse omfattar även byggnads- och markinventarier. Vilka tillgångar som klassificeras som byggnads- och markinventarier framgår av 19 kap. 19 § och 20 kap. 15 § IL. Av paragrafen framgår vidare att inventarier ingår i underlaget enbart om vissa förutsättningar är uppfyllda. Av första punkten framgår att inventarier ingår i underlaget om värdet dras av genom årliga värdeminskningsavdrag enligt 18 kap. 3 § IL. 18 kap. 3 § första stycket IL anges att utgifter för att anskaffa inventarier ska dras av genom årliga värdeminskningsavdrag och att avdragen beräknas enligt bestämmelserna om räkenskapsenlig avskrivning och restvärdesavskrivning. I 18 kap. 3 § andra stycket IL anges dock att värdeminskningsavdrag inte ska göras för sådana konstverk och andra tillgångar som kan antas ha ett bestående värde. Detta innebär att sådana tillgångar inte ingår i underlaget för skattereduktion. Bestämmelsen innebär även att inventarieförvärv i verksamheter som inte beskattas i , t.ex. på grund av att verksamheten undantas från beskattning i enligt ett skatteavtal (s.k. exemptavtal), inte kan läggas till underlaget. Detsamma gäller för t.ex. sådana inventarier som ingår i en kvalificerad rederiverksamhet där värdeminskningsavdrag enligt 18 kap. 13 a § IL inte får göras. Även andra fall innefattas där avdrag inte får göras genom värdeminskningsavdrag, t.ex. då avdraget inte kan anses utgöra en utgift för att förvärva och bibehålla inkomster enligt 16 kap. 1 § IL eller när den som anskaffar inventarierna är inskränkt skattskyldig enligt 7 kap. IL. Om inventarier anskaffas både för att användas i verksamhet som beskattas och verksamhet som är undantagen från beskattning på grund av den inskränkta skattskyldigheten medges värdeminskningsavdrag enbart för den del av förvärvet som används i den verksamhet som beskattas. Detta medför att underlaget för skattereduktion proportioneras på motsvarande sätt. Av andra punkten framgår att inventarier ingår i underlaget om de förvärvas genom köp, byte, egen tillverkning eller på liknande sätt. 2020/21:207 Uttryckssättet motsvarar bestämmelsen i 18 kap. 7 § första stycket första meningen IL. Inventarier som förvärvas genom t.ex. gåva, arv eller bodelning ingår inte i underlaget. Inte heller beskattningsinträden enligt 20 a kap. IL utgör sådana förvärv. Av paragrafen framgår även att det är anskaffningsvärdet på dessa inventarier som utgör underlaget för skattereduktion. De allmänna bestämmelserna om anskaffningsvärde för inventarier finns i 18 kap. 7– 11 §§ IL. I 18 kap. 12 § IL finns en förteckning över särskilda bestämmelser i samma lag om anskaffningsvärde för inventarier. Det gäller exempelvis den särskilda bestämmelsen om anskaffningsvärde i 29 kap. 6 § IL när näringsbidrag används för en sådan utgift för att anskaffa en tillgång som dras av genom årliga värdeminskningsavdrag. Enligt 2 § denna lag har ord och uttryck som används i lagen samma betydelse som i IL. Det innebär exempelvis att om ett statligt bidrag eller annat näringsbidrag används för att anskaffa inventarier som ingår i underlaget för skattereduktion, läggs enbart den del av utgiften som inte täcks av näringsbidraget till underlaget. Detta följer av 29 kap. 6 § IL som anger att anskaffningsvärdet i sådana fall ska minska med bidraget. Av 7 och 9–11 §§ framgår vissa undantag från paragrafen gällande vilka tillgångar som ingår i underlaget för skattereduktionen. Av 8 § framgår en begränsning gällande vilket värde som läggs till underlaget när inventarier anskaffats av någon inom samma intressegemenskap. Av 12 § framgår även ett undantag om att det är innehavarens anskaffningsvärde som läggs till underlaget. Se kommentarerna till 7–12 §§ IL. Övervägandena finns i avsnitt 5.2.1. I paragrafen finns bestämmelser om vissa undantag gällande vilka utgifter som ingår i underlaget för skattereduktionen. Av första stycket första punkten framgår att i underlaget för skattereduktion räknas inte in utgifter som får dras av enligt 18 kap. 4 och 5 §§ IL. Av 18 kap. 4 § första stycket IL framgår att för inventarier av mindre värde eller inventarier som kan antas ha en ekonomisk livslängd på högst , får hela utgiften dras av . I 18 kap. 4 § andra stycket anges vad som utgör inventarier av mindre värde. Utgifter för att anskaffa sådana inventarier ingår inte i underlaget för skattereduktion även om företaget väljer att, trots att utgifterna får dras av enligt 18 kap. 4 § IL, dra av dessa genom årliga värdeminskningsavdrag. Av 18 kap. 5 § IL framgår att om inventarier avyttras, förloras, utrangeras eller tas ut ur näringsverksamheten samma beskattningsår som de anskaffas, ska hela utgiften dras av . Enligt första stycket andra punkten räknas inte utgifter för anskaffning in i underlaget för skattereduktion till den del försäkringsersättning lämnats. Bestämmelsen är gällande om företaget får försäkringsersättning på grund av att inventarier gått förlorade, och företaget förvärvar nya inventarier. Till den del sådan försäkringsersättning motsvarar utgifterna för att anskaffa nya inventarier, får utgiften inte läggas till underlaget för skattereduktion. Bestämmelsen i andra punkten gäller dock inte om en försäkringsersättning i anledning av förlorade inventarier sätts av till ersättningsfond enligt bestämmelserna i 31 kap. IL, och förvärvet av nya inventarier sker genom ianspråktagande av fonden. I så fall anses förvärvet ske genom ianspråktagande av ersättningsfond. I sådana situationer blir i stället den särskilda bestämmelsen om anskaffningsvärde i 31 kap. 18 § andra stycket IL gällande. Bestämmelsen i 31 kap. 18 § andra stycket IL anger att om en ersättningsfond tas i anspråk för avskrivning av bland annat inventarier, räknas bara den del av utgifterna som inte täcks av det ianspråktagna beloppet som anskaffningsvärde för tillgången. Vidare räknas inte utgifter för vilka annan skattereduktion getts in i underlaget för skattereduktion, vilket följer av första stycket tredje punkten. Bestämmelsen är tillämplig även om skattereduktion för utgiften getts ett annat beskattningsår än det beskattningsår som skattereduktion enligt denna lag begärs för. Enligt första stycket fjärde punkten räknas inte utgifter för inventarier som har anskaffats från en person i samma intressegemenskap och som denne, eller någon i samma intressegemenskap, har använts för stadigvarande bruk in i underlaget för skattereduktion. Genom bestämmelsen (närståenderegeln) förhindras missbruk som innebär att skattereduktion hade kunnat erhållas för förvärv från närstående som inte innebär någon egentlig nyinvestering. Även försök att kringgå denna bestämmelse genom att låta tillgången tillfälligt ägas av ett bolag som inte använder den för stadigvarande bruk omfattas. Om en tillgång redan används för stadigvarande bruk av något företag inom intressegemenskapen ska det alltså inte gå att få skattereduktion genom att tillgången säljs till ett annat företag inom intressegemenskapen. Däremot omfattas inte inventarier som inte har använts för stadigvarande bruk av undantaget i fjärde punkten. Om tillgången var lager hos det säljande företaget blir bestämmelsen därför inte tillämplig. Bestämmelsens utformning innebär att även begagnade tillgångar som är lager omfattas. Om ett företag handlar med begagnade tillgångar kan alltså ett annat företag i intressegemenskapen få skattereduktion vid förvärv av tillgången om alla andra förutsättningar är uppfyllda. Även tillgångar som hyrs ut kan komma i fråga för skattereduktion om övriga förutsättningar är uppfyllda. I andra stycket finns dock några undantag från denna princip som innebär att utgifter för inventarier som hyrs ut eller som har hyrts ut, i vissa fall inte får ingå i underlaget för skattereduktionen. Enligt första punkten ska inte utgifter för anskaffningar räknas in i underlaget för skattereduktion, om inventarierna efter förvärvet fortfarande används i samma näringsverksamhet som tidigare eller i näringsverksamhet som bedrivs av en person i samma intressegemenskap. Bestämmelsen tar sikte på den verksamhet där tillgången rent faktiskt används. Om en tillgång ägs av ett finansbolag som leasar ut den till ett företag som använder den i sin verksamhet är det användningen i det leasande företaget som avses, inte finansbolagets användning i sin leasingverksamhet. Detta betyder att s.k. sale-and-lease-back- transaktioner, dvs. en sådan transaktion som innebär att man säljer en tillgång till ett utomstående företag och därefter hyr tillbaka tillgången, inte omfattas i underlaget för skattereduktionen. Första punkten innebär också att en leasetagare som köper en leasad tillgång av leasegivaren eller efter leasingperiodens 2020/21:207 slut inte får skattereduktion för en sådan transaktion. En sådan transaktion innebär inte någon egentlig nyanskaffning för köparen och ger därför inte rätt till skattereduktion. Bestämmelsen innebär också att om ett finansbolag säljer både en tillgång som omfattas av exempelvis ett finansiellt leasingavtal och det tillhörande leasingavtalet till ett annat finansbolag så får köparen inte skattereduktion för denna transaktion. Tillgången har i detta fall inte bytt faktisk användare. Enligt andra punkten ska vissa tillgångar som omfattas av ett finansiellt leasingavtal undantas från underlaget. Det gäller utgifter för inventarier som som avses i 10 § omfattas av ett finansiellt leasingavtal om leasetagaren dessutom inte använder tillgången i någon näringsverksamhet. Bestämmelsen blir tillämplig på tillgångar som en privatperson leasar för privat användning. Ett finansbolag som köper in en tillgång och leasar ut den till en privatperson som inte ska använda tillgången i någon näringsverksamhet kommer alltså inte att få skattereduktion för denna anskaffning. En förutsättning för att bestämmelsen ska tillämpas är att det är fråga om ett finansiellt leasingavtal. Vad som menas med ett sådant framgår av 24 a kap. 4 § IL. För att ett hyresavtal ska klassificeras som ett finansiellt leasingavtal ska de väsentliga risker och fördelar som är förknippade med att äga tillgången uteslutande eller så gott som uteslutande överföras från leasegivaren till leasetagaren. Eftersom bara uthyrning genom finansiella leasingavtal omfattas kommer ett företag som ägnar sig åt korttidsuthyrning av tillgångar till privatpersoner inte att träffas av bestämmelsen. Om övriga förutsättningar är uppfyllda kan därmed ett sådant företag få skattereduktion för anskaffningar av tillgångar som hyrs ut till privatpersoner. Bestämmelsen blir tillämplig på tillgångar som som nämns i 10 § har omfattats av ett finansiellt leasingavtal där leasetagaren är en privatperson som inte bedriver näringsverksamhet. I 10 § anges att underlaget för skattereduktion endast omfattar inventarier som fortfarande tillhör näringsverksamheten vid utgången av det första beskattningsår som skattereduktion kan begäras enligt 14 §. Det innebär således att tillgången inte får ha leasats ut på detta sätt som sträcker sig från anskaffningen till och med utgången av det första beskattningsår för vilket skattereduktion kan begäras. Paragrafen utformas enligt Lagrådets förslag. Övervägandena finns i avsnitt 5.2.1 och 5.2.4–5.2.5. Av paragrafen framgår att om inventarier anskaffats från en person i samma intressegemenskap och anskaffningen inte ska undantas enligt 7 § första stycket fjärde punkten, får värdet som läggs till underlaget högst uppgå till inventariernas marknadsvärde vid förvärvet. Vad som avses med marknadsvärde anges i 61 kap. 2 § IL. Om anskaffningsvärdet sätts ned med tillämpning av 18 kap. 11 § IL får detta genomslag även vid tillämpning av denna paragraf. Detta följer av att ”anskaffningsvärde” har samma betydelse som vid tillämpning av IL. Paragrafen utformas enligt Lagrådets förslag. Övervägandena finns i avsnitt 5.2.4. I paragrafen anges under vilken tidsperiod som inventarier ska anskaffas för att omfattas av underlaget för skattereduktion. Av bestämmelsen framgår att underlaget för skattereduktion endast omfattar inventarier som anskaffats –. Enligt 2 § har ord och uttryck som används i lagen samma betydelse som i IL. Begreppet anskaffning i denna bestämmelse har därför samma betydelse som enligt IL. Avgörande vid bedömningen av om inventarier anskaffats är att leverans har skett. Detta är inte lagreglerat utan följer av rättspraxis. Avdrag har t.ex. fått göras när inventarier har levererats trots att all inmontering inte hade utförts (RÅ 1978 Aa 149). För egentillverkade inventarier bör inventariet senast på balansdagen vara färdigställt. Innebörden av att begreppet anskaffning används i bestämmelsen är att om hade varit ett beskattningsår för förvärvaren och inventarier anskaffats på sådant sätt att anskaffningsvärdena hade fått läggas till avskrivningsunderlaget enligt 18 kap. 13 § andra stycket 2 IL, så anses inventarierna även ha anskaffats under . Övervägandena finns i avsnitt 5.2.2. I paragrafen anges ett krav på viss innehavstid för att inventarier ska ingå i underlaget för skattereduktion. Av första stycket första meningen framgår att underlaget för skattereduktion endast omfattar inventarier som fortfarande tillhör näringsverksamheten vid utgången av det beskattningsår som avslutas eller, om inte beskattningsåret avslutas , det första beskattningsåret som avslutas efter detta datum. Det innebär att för företag som har beskattningsår som sammanfaller med kalenderår så ska inventarierna, för att kunna ingå i underlaget för skattereduktion, fortfarande tillhöra näringsverksamheten vid utgången av . Inventarier tillhör samma näringsverksamhet även om det efter inventarieförvärvet som konstituerar en rätt till skattereduktion sker en benefik överlåtelse i form av t.ex. arv eller bodelning av den rörelse som inventarierna tillhör. Om den benefika överlåtelsen i stället avser enbart enstaka inventarier, dvs. inte en överlåtelse av den rörelse som inventarierna tillhörde innan förvärvet, upphör dessa inventarier dock att tillhöra samma näringsverksamhet. Av första stycket andra meningen framgår att motsvarande gäller inventarier som har anskaffats av ett kommissionärsföretag. Av 4 § andra stycket framgår att om ett kommissionärsföretag i en kommissionärsverksamhet innehar inventarier som ingår i ett underlag för skattereduktion har i stället kommittentföretaget rätt till skattereduktion, se kommentaren till 4 §. Bestämmelsen innebär att för att ett kommittentföretag ska ha rätt till skattereduktion krävs att inventarierna fortfarande tillhör den näringsverksamhet som bedrivs av kommissionärsföretaget vid utgången av det beskattningsår som avslutas eller, om beskattningsåret inte avslutas , det första beskattningsåret som 2020/21:207 avslutas efter detta datum. Av 36 kap. 3 § 5 IL framgår att ett av kraven för en kommissionärsverksamhet är att beskattningsåren för båda företagen slutar . I andra stycket anges ett undantag till bestämmelsen i första stycket. Undantaget gäller om inventarierna anskaffats av ett svenskt handelsbolag eller en sådan i utlandet delägarbeskattad juridisk person som anges i 5 § andra stycket. Undantaget gäller därför för svenska handelsbolag och i utlandet delägarbeskattade juridiska personer som inte är skattskyldiga för sina inkomster enligt 6 kap. 12 § IL, se kommentaren till 5 §.