prop · H803204 · 2021-05-28 00:00:00 — någon avlidit till följd av gärningen. Även 19 kap. , avseende brott mot rikets säkerhet, innehåller bestämmelser om åtalsförordnande. Av 19 kap. 16 § framgår att brott mot liv och hälsa eller brott mot frihet och frid som inneburit att någon genom förgripelse av främmande makts statsöverhuvud eller representant här i riket kränkt den främmande makten, inte får åtalas utan förordnande av regeringen eller den regeringen bemyndigat. Krav på åtalsförordnande i specialstraffrätten I specialstraffrätten finns i vissa fall bestämmelser om svensk domsrätt även för överträdelser som ägt rum utanför svenskt territorium. En del av dessa författningar innehåller bestämmelser om krav på åtalsförordnande, medan det i andra författningar finns en hänvisning till kravet på åtalsförordnande i 2 kap. 5 § . Fördelningen mellan regeringen och riksåklagaren Det är som utgångspunkt regeringen som har att ta ställning till frågan om åtalsförordnande, med en möjlighet att i vissa fall lämna över prövningen till den myndighet som regeringen bestämmer. Denna delegations- möjlighet regleras i förordningen (1993:1467) med bemyndigande för riksåklagaren att förordna om väckande av åtal i vissa fall. 2020/21:204 delegation har utnyttjats i sådan utsträckning att det är riksåklagaren som beslutar om åtalsförordnande i de fall som i praktiken är oftast förekommande, bl.a. beträffande brott som har begåtts utomlands av en svensk medborgare eller en utlänning med hemvist i . Om det finns anledning till det, får riksåklagaren överlämna ett ärende till regeringen trots att rätten att besluta om åtal har delegerats (se 3 §). En ny utformning av 2 kap. Om svensk domstols behörighet Regeringens förslag: Rubriken till 2 kap. ska vara Om svensk domstols behörighet. Utredningens förslag stämmer överens med regeringens. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker eller har inte någon invändning mot förslaget. menar att rubriken i viss mån är missvisande eftersom kapitlet inte bara innehåller regler om domstols behörighet utan även om t.ex. åklagares prövning. dock enligt hovrätten godtas. anser att förslaget till val av ny rubrik framstår som både välgrundat och lämpligt, men tillägger att rubriken alltjämt blir något missvisande i förhållande till den föreslagna bestämmelsen om folkrättsliga begränsningar som behandlar främst Skälen för regeringens förslag: Den nu gällande rubriken för 2 kap. är Om tillämpligheten av svensk lag. intryck av att kapitlet reglerar i vilken utsträckning svensk lag – varmed underförstått avses svensk strafflag – ska tillämpas. huvudsakliga innehåll består av bestämmelser som reglerar i vilka fall och i vilken omfattning svensk domstol är behörig att döma över ett brott, är rubriken missvisande. Utredningen anser att en mer lämplig rubrik för kapitlet är Om svensk domstols behörighet. Den rubriken anger tydligt vad som behandlas i kapitlet. Flera bestämmelser i kapitlet är visserligen utformade så att de anger att det ska dömas inte endast vid svensk domstol utan också efter svensk lag. Detta kan, som utredningen påpekar, misstas för en lagvalsregel som i just de fall som avses i nyssnämnda lagrum anvisar svensk lag som tillämplig. Svensk domstol ska i brottmål visserligen alltid tillämpa svensk lag (ibland med beaktande av innehållet i utländsk lagstiftning), men syftet med den aktuella lokutionen torde inte vara att ge uttryck för lagval. Hänvisningarna till svensk lag fyller alltså inte någon funktion i detta sammanhang och bör, som utredningen konstaterar, inte användas vid en ny utformning av 2 kap. . Det är visserligen korrekt, som och anför, att 2 kap. inte uteslutande innehåller bestämmelser om domsrätt i en Regeringen anser dock att den föreslagna rubriken på ett tydligt sätt sammanfattar vad som regleras i kapitlet. benämnas Om svensk domstols behörighet. Som regeringen konstaterar i avsnitt 5.1.2 är syftet med översynen att skapa en samlad, överskådlig och lättillämpad reglering som säkerställer att uppfyller sina internationella förpliktelser på området. viktigaste i det avseendet är naturligtvis de olika bestämmelsernas sakliga Prop. 2020/21:204 innehåll och sambandet mellan dessa. uppställning och indelning är dock av stor betydelse för möjligheterna att lätt skaffa sig en överblick över och förståelse för systemets uppbyggnad och innehåll. I modernare lagstiftning är det inte ovanligt att lagar och kapitel i lagar delas in i olika avdelningar genom mellanrubriker och genom att också enskilda paragrafer får rubriker som hjälper läsaren att orientera sig i lagtexten. I utnyttjas detta endast i 36 kap. Metoden har dock enligt regeringen så stora fördelar att den bör användas i det nya 2 kap. . En annan metod för att underlätta överblick och tillgänglighet, som kommit till användning bl.a. i författningar på trafik- och skatteområdet, är tabellariska uppställningar. Metoden lämpar sig bl.a. för paragrafer i vilka ett större antal definitioner har samlats men kan användas även för andra ändamål. Ett av problemen med hittillsvarande 2 kap. är att det är svårt att skaffa sig en överblick över de olika faktorer som utifrån de folkrättsliga anknytningsprinciperna kan grunda behörighet och den närmare avgränsning som gäller i förhållande till dessa. Särskilt avseende den extraterritoriella behörigheten anser regeringen att det finns så tydliga pedagogiska fördelar att en sådan uppställning med hänvisningar till aktuellt anknytningsfaktum bör användas, trots att tekniken inte tidigare använts i central strafflagstiftning. 5.2.2Domsrätt för brott som har begåtts i Regeringens förslag: Svensk domstol ska vara behörig att döma över brott som har begåtts i . Ett brott ska anses ha begåtts i om gärningsmannen handlade här. I fråga om straffbar underlåtenhet anses brottet ha begåtts i om gärningsmannen borde ha handlat här eller befann sig här när han eller hon borde ha handlat. Om det för straffansvar krävs att gärningen medfört en viss effekt anses brottet ha begåtts i även i de fall effekten inträdde i eller, vid försök, enligt brottsplanen sannolikt skulle ha inträtt här. Ett brott som utgör medverkan till någon annans brott, ska anses ha begåtts i om den medverkande handlade här. I fråga om straffbar underlåtenhet anses brottet ha begåtts i om den medverkande borde ha handlat här eller befann sig här när han eller hon borde ha handlat. Om gärningsmannens brott anses ha begåtts i , anses den medverkandes brott också ha begåtts här. Bestämmelserna om brottslokalisering i 19 kap. 1 § anpassas till bestämmelserna om brottslokalisering i 2 kap. . Regeringens bedömning: Det finns inte anledning att inom ramen för detta lagstiftningsärende ta ställning till om möjligheten för regeringen att vid brott som har begåtts utanför eller på utländskt fartyg eller luftfartyg anvisa behörig tingsrätt bör förändras. 2020/21:204 Utredningens förslag och bedömning stämmer i huvudsak överens med regeringens. Utredningen föreslår dock en delvis annan ordalydelse beträffande underlåtenhetsbrott. Remissinstanserna: En majoritet av remissinstanserna tillstyrker eller har inte några synpunkter på utredningens förslag och bedömning. noterar att den föreslagna bestämmelsen om brottslokalisering innehåller en definition av under vilka förutsättningar ett brott ska anses vara begånget i men inte, som i nuvarande bestämmelse, en generell definition av var ett brott ska anses begånget. Vidare innebär förslaget enligt i effektfallen att endast brott som slutligen fullbordas i straffrättslig mening i kan lokaliseras hit. och framhåller att frågan om domsrätt för it- relaterad brottslighet och brott begångna på internet bör övervägas närmare. anför att formuleringen att lokalisering sker till plats där gärningen ”borde” företagits skapar en olyckligt snäv ram för tolkningen av underlåtenhet som gärning. Skälen för regeringens förslag och bedömning Territorialitetsprincipen – som innebär att en stat har domsrätt över brott som har begåtts på det egna territoriet – har en särställning som grund för nationell domsrätt. Anknytningen till staten grundar sig alltså på gärningsorten. Enligt gällande rätt omfattar svenskt territorium land- och sjöterritorium och luftrummet däröver. Som utredningen föreslår bör en bestämmelse med innebörd att svensk domstol är behörig att döma för brott som har begåtts i även fortsättningsvis inleda 2 kap. . Hur omfattande domsrätt en tillämpning av territorialitetsprincipen leder till beror på var ett visst brott ska anses ha begåtts. Det är inte ovanligt att en gärning delvis har begåtts utomlands, eller att effekterna av en straffbar gärning inträder i ett annat land än där den ursprungligen vidtogs. Enligt gällande rätt anses ett brott ha begåtts där den brottsliga handlingen företogs, liksom där brottet fullbordades eller, vid försök, där det avsedda brottet skulle ha fullbordats. De svenska lokaliseringsreglerna bygger alltså i likhet med övriga nordiska länders, på den så kallade ubikvitetsprincipen, som innebär att det är tillräckligt att någon del av brottet har begåtts i för att brottet ska kunna lokaliseras hit, och effektprincipen, enligt vilken brottet kan lokaliseras till också i det fall att brottseffekten ägt rum här. Detta kan visserligen innebära svensk domsrätt över brott där anknytningen till är tämligen svag, eftersom det kan vara tillräckligt att endast en mycket begränsad del av brottet har koppling till svenskt territorium. Det är emellertid en klar och tydlig bestämmelse, som har klara fördelar vid rättstillämpningen. Alternativet – att kräva att en gärning i sin helhet eller i viss närmare preciserad grad måste äga rum på svenskt territorium för att grunda domsrätt – skulle ge en alltför begränsad domsrätt och bli svårare att Det bör därför även fortsättningsvis vara tillräckligt att någon del av brottet begåtts här i . Lagrådet anser det vara en brist att situationer där förberedelse- eller stämplingsåtgärder har vidtagits i men utförandet av brottet och dess effekter har inträffat i ett annat land inte berörs i lagrådsremissen (jfr RH 2000:84). Regeringen, som instämmer i att frågan bör uppmärksammas i lagstiftningsärendet, gör följande bedömning. En ordning som innebär att förberedelse- och stämplingsåtgärder ges lokaliserande verkan även för det brott som åtgärderna avsett kan visserligen sägas ha den fördelen att domsrätten över förberedelse och stämpling hålls ihop med domsrätten över det fullbordade brott som de relaterar till. Å andra sidan framstår det knappast som naturligt att beakta ett brott som begånget i om samtliga de åtgärder som har betydelse för gärningens straffbarhet som fullbordat brott har begåtts utomlands. En sådan tolkning skulle dessutom riskera att undergräva grundtankarna bakom de krav på dubbel straffbarhet och åtalsförordnade som normalt gäller för brott som har begåtts utomlands. En tillämpning som innebär att brott som har utförts och vars effekter inträffat utomlands riskerar att behandlas olika beroende på var vissa planeringsåtgärder har vidtagits kan vidare framstå som inkonsekvent och leda till att liknande fall behandlas olika. Som en jämförelse kan också pekas på att medverkan till ett brott kan falla under svensk domsrätt med stöd av territorialitetsprincipen även om det inte föreligger domsrätt i förhållande till det brott som medverkan avsett. En förutsättning för att ett brott ska kunna lokaliseras till bör alltså vara att gärningsmannen till någon del här agerat på det sätt som anges i den tillämpliga brottsbeskrivningen. Det innebär att det normalt inte bör vara tillräckligt att förberedelse- eller stämplingsåtgärder har vidtagits i för att det brott som åtgärderna har avsett ska kunna lokaliseras hit. Det bör dock i sammanhanget påminnas om att det faktum att ett brott inte kan lokaliseras till inte i sig innebär att svensk domstol saknar behörighet att döma över brottet, utan endast att svensk domstols behörighet i stället får prövas utifrån de bestämmelser som reglerar behörigheten att döma över brott som begåtts utomlands, dvs. främst 2 kap. 3 § . Lagrådet anser även att det finns anledning att överväga att uttryckligen behandla varför förberedelse- och stämplingsbrott till skillnad från försöksbrott inte kan lokaliseras utifrån var brottet skulle ha fullbordats. I denna del gör regeringen följande bedömning. Om även förberedelse- och stämplingsbrott skulle kunna lokaliseras utifrån den sannolika fullbordansorten skulle visserligen de osjälvständiga brottsformerna hanteras på ett enhetligt sätt. På sätt och vis kan brott som planeras i ett annat land för att sedan utföras här också sägas ha starkare anknytning hit än till det land där förberedelsen eller stämplingen sker. Till skillnad från försöksbrott, som utgör brott på verkställighetsstadiet, utgör dock förberedelse och stämpling brott på planeringsstadiet. Av detta skäl framstår det inte som lika naturligt att säga att brottet har begåtts i utifrån att brottets fullbordan, som kan ligga långt fram i tiden, sannolikt skulle ha inträtt här. Med tanke på att det i förberedelse- och stämplingsfallen ofta ännu inte heller finns en konkret brottsplan torde förutsättningarna att göra sannolikhetsbedömningar av var brottet kan komma att fullbordas dessutom typiskt sett vara sämre. Det bör också hållas i åtanke att även om ett förberedelse- eller stämplingsbrott inte kan lokaliseras till kan svensk domstol ändå vara 2020/21:204 behörig att döma över brottet om det t.ex. begåtts mot ett svenskt enskilt eller allmänt intresse (jfr 2 kap. 3 § 3 och 4 ). Mot den bakgrunden anser regeringen vid en samlad bedömning att det inte bör införas någon särskild möjlighet att lokalisera förberedelse- och stämplingsbrott till på den grunden att brottet enligt brottsplanen sannolikt skulle ha fullbordats här. reser frågan om inte den föreslagna lokaliseringsbestämmelsen i effektfallen innebär att endast brott som slutligen fullbordas i straffrättslig mening i kan lokaliseras hit. Någon sådan begränsning är emellertid inte avsedd och kan inte heller anses följa av ordalydelsen (då effekten inträdde här). Ett brott bör alltså, liksom , anses fullbordat i såväl om den omedelbara effekten inträder här som om brottet fullbordas här i straffrättslig mening. Utgångspunkten för domstolens bedömning av om domsrätt föreligger, är åklagarens påstående om var ett brott har begåtts. gäller att om det är ovisst var ett brott har begåtts, ska det anses begånget här i landet om det finns skäl att anta att så är fallet. Denna bestämmelse bör moderniseras språkligt men behållas oförändrad i sak. framför att den föreslagna lydelsen innehåller en definition av under vilka förutsättningar ett brott ska anses vara begånget i men inte, som i nuvarande bestämmelse, en generell definition av var ett brott ska anses begånget. Det får enligt hovrätten antas att det kommer uppstå situationer då det finns anledning att ta ställning till i vilket av flera andra länder ett brott har begåtts när ingen del av brottet begåtts i . Regeringen behandlar denna fråga i avsnitt 5.2.8. För brott som begåtts genom underlåtenhet finns enligt gällande rätt inte någon särskild reglering. har dock, enligt bestämmelsen i 19 kap. 1 § om laga domstol i brottmål och praxis, gällt att underlåtenhetsbrott anses begångna där den underlåtna handlingen borde ha företagits. För brott som för fullbordad gärning kräver en viss effekt, anses ett underlåtenhetsbrott ha begåtts också där effekten inträtt. Det saknas anledning att göra någon annan bedömning av betydelsen av underlåtenhet när det gäller svensk domstols behörighet. Regeringen delar utredningens bedömning att en reglering av var ett underlåtenhetsbrott ska anses ha begåtts bör tas in i 2 kap. . Utredningen föreslår att bestämmelsen utformas så att brottet ska anses vara begånget i om gärningsmannen eller i förekommande fall den medverkande, borde ha handlat här. Ett sådant brott anses begånget i om gärningsmannen borde ha vidtagit den underlåtna handlingen här eller befann sig här när han eller hon borde ha handlat. Det första ledet omfattar både fallet då gärningsmannen befann sig i när han eller hon borde ha handlat här och att han eller hon befann sig utanför när han eller hon borde ha handlat här. Det andra ledet omfattar situationen att han eller hon befann sig här när en handling borde ha vidtagits utanför . Regeringen ställer sig bakom utredningens förslag men föreslår en till viss del moderniserad lydelse. menar att formuleringen att lokalisering sker till plats där handlingen borde företagits, skapar en olyckligt snäv ram för tolkningen av underlåtenhet som gärning. En mer nyanserad utformning kunde enligt vara att hänvisa till den plats där underlåtenheten företogs. Regeringen instämmer inte i att den föreslagna formuleringen riskerar att snäva in tillämpningsområdet på ett oönskat sätt och ställer sig tveksam till om den av föreslagna formuleringen, som framstår som språkligt ovanlig, på ett bättre sätt än utredningens fångar det som är avsikten med bestämmelsen. Gällande rätt innehåller inte någon reglering av var ett brott som består i medverkan till brott ska anses ha begåtts. Det är dock klart att en medverkandes brott i vart fall ska anses ha begåtts där medverkansgärningen är begången. Det innebär att domsrätt kan föreligga för medverkansgärningen, men inte nödvändigtvis för det brott som medverkan avsett. Utredningen föreslår att en uttrycklig bestämmelse ska införas, som slår fast att ett medverkansbrott anses vara begånget i dels när den medverkande agerade här, dels när gärningsmannens brott är att anse som begånget här. Den medverkandes handlande är så nära förknippat med gärningsmannens brottslighet att det vore olämpligt att skapa en ordning där huvudgärningen och medverkansgärningen inte kan bedömas . Regeringen ansluter sig till utredningens bedömning men föreslår en till viss del moderniserad lydelse. Det kan finnas it-relaterade inslag i flera brottstyper. Det kan vara fråga om brott som särskilt tar sikte på angrepp mot informationssystem, exempelvis dataintrång, men även brott som t.ex. olaga hot eller ofredande kan ske med användande av sådana kommunikationsvägar. Några särskilda bestämmelser om lokalisering av brott begångna på internet finns inte, utan de allmänna bestämmelserna i 2 kap. får tillämpas. Vid genomförande av och rådets direktiv /40/EU av om angrepp mot informationssystem och om ersättande av rådets rambeslut /222/RIF (it-brottsdirektivet), konstaterade regeringen att direktivets krav på behörighet (domsrätt) motsvarar svenska bestämmelser på området och att svenska regler om domsrätt är tillräckliga för att leva upp till direktivets krav på domsrätt för bl.a. brott som riktat sig mot ett informationssystem på medlemsstatens territorium oavsett om gärningsmannen är fysiskt närvarande på detta territorium när brottet begås eller inte (se prop. 2013/14:92 Skärpt straff för dataintrång s. 11–13 samt jfr även SOU 2013:39 s. 245–246). Avgörande är således var en viss handling har vidtagits och var effekten har inträtt. En handling har vanligtvis begåtts vid den dator som använts för att få ett datorsystem att utföra en viss aktuell funktion, medan effekten ytterst får lokaliseras med hänsyn till den enskilda straffbestämmelsens utformning. och anför att frågan om domsrätt för it-relaterad brottslighet och brott begångna på internet bör övervägas närmare. Det kan diskuteras om generella bestämmelser är särskilt väl anpassade såvitt avser domsrätt för brottslighet med it-anknytning. Utredningen lämnar emellertid inte något förslag till hur it-relaterad brottslighet kan lokaliseras och det finns inte 2020/21:204 förutsättningar för regeringen att gå vidare med frågan i detta lagstiftningsärende. I den utsträckning det behövs får frågan därför utredas i annat sammanhang. Bestämmelser om allmänt forum i brottmål finns i 19 kap. rättegångs- balken. Enligt huvudregeln, som finns i 1 §, ska ett brottmål prövas av rätten på den ort där brottet begicks. Paragrafen innehåller därutöver en reglering av var ett brott ska anses begånget som i stor utsträckning motsvarar bestämmelserna i om lokalisering av brott. För att reglering även fortsättningsvis ska korrespondera med föreslår utredningen att en motsvarande bestämmelse som den som föreslås i bör införas även i . Regeringen instämmer i denna bedömning. En särskild fråga är om regeringens möjlighet enligt 19 kap. 2 § att utse en behörig domstol bör behållas. Om ett lokalt brottmålsforum inte kan fastställas enligt huvudregeln i 19 kap. 1 §, kan regeringen under vissa förutsättningar anvisa en behörig tingsrätt. Bestämmelsen anger således att åtal för brott som har begåtts på utländsk ort eller på utländskt fartyg eller luftfartyg inom eller utom landet, ska upptas, om inte regeringen i ett enskilt fall förordnar annat, av rätten i den ort där den misstänkte ska svara i tvistemål i allmänhet eller där han gripits eller annars uppehåller sig. Det har i tidigare betänkanden anförts att regeringens möjlighet att anvisa forum är principiellt tveksam varför det i stället föreslagits att ska vara allmänt reservforum i brottmål (jfr SOU 2002:98 s. 352). Utredningen föreslår dock med hänvisning till vissa ändamålsskäl att regeringens möjlighet att anvisa brottmålsforum bör behållas. Frågan om regeringens möjlighet att anvisa brottmålsforum väcker konstitutionella frågor om relationen mellan regeringen och domstolarna (jfr prop. 2017/18:268 s. 81 f och Lagrådets yttrande s. 293 f.). Regeringen har tillsatt en utredning, som antagit namnet grundlagskommitté, med uppdrag att bland annat utreda behovet av att stärka domstolarnas oberoende (dir. 2020:11). Uppdraget ska i den delen redovisas . Enligt regeringen bör utredningens slutsatser i de principiella frågorna om domstolarnas oberoende avvaktas och det finns därför inte anledning att inom ramen för detta lagstiftningsärende ta ställning till möjligheten för regeringen att anvisa brottmålsforum enligt 19 kap. 2 §. Domsrätt med stöd av flaggstatsprincipen Regeringens förslag: Svensk domstol ska vara behörig att döma över brott som har begåtts utanför om brottet begåtts ombord på ett svenskt fartyg eller luftfartyg eller i tjänsten av befälhavaren eller någon annan som tillhörde besättningen på ett sådant fartyg. Svensk domstol ska även vara behörig att döma över brott som har begåtts på en inrättning som med stöd av lag tillkommit i ekonomiska zon eller på kontinentalsockel. Utredningens förslag stämmer överens med regeringens. Remissinstanserna: Remissinstanserna tillstyrker eller har inte någon Prop. 2020/21:204 invändning mot förslaget. Skälen för regeringens förslag: Flaggstatsprincipen innebär att en stat har domsrätt över brott som begåtts på fartyg eller luftfartyg som är berättigade att föra den statens flagg. Principen motiveras av det intresse varje stat har av att upprätthålla och säkerställa ordningen ombord på de fartyg eller luftfartyg som är berättigade att föra den statens flagg. Flaggstatsprincipen ger grund för domsrätt oberoende av var fartyget eller luftfartyget befinner sig och oberoende av om gärningsmannen tillhör besättningen, följer med som passagerare eller befinner sig ombord av annan anledning. En bestämmelse som innebär att svensk domstol är behörig att döma för brott som begåtts på ett svenskt fartyg eller luftfartyg finns i 2 kap. 3 § 1 . Någon ändring av gällande rätt i detta avseende bör inte göras. Inte heller är det motiverat att begränsa vad som redan gäller enligt samma lagrum beträffande domsrätt över brott som begåtts i tjänsten av befälhavaren eller någon som tillhörde besättningen på ett svenskt fartyg eller luftfartyg. Regeringen delar således utredningens bedömning i dessa delar.