prop · H803209 · 2021-06-22 00:00:00 — påpekar att det vore önskvärt att hålla ett sammanträde för bevisupptagning innan en eventuell omhäktningsförhandling så att rätten och åklagaren kan ta ställning till om meddelade restriktioner ska hävas senast i samband med omhäktningsförhandlingen. Skälen för regeringens förslag och bedömning: Om rätten har beslutat att ett bevis ska tas upp före huvudförhandlingen ska rätten sätta ut ett särskilt sammanträde. Tidpunkten för när sammanträdet genomförs har ofta stor betydelse för möjligheterna att uppnå syftet med bevisupptagningen. Det är angeläget att bevisupptagningen kan ske i anslutning till att yrkandet framställts. Det finns ett krav på skyndsamhet vid rättens hantering av en begäran om bevisupptagning under förberedelsen (45 kap. 12 § RB). Till skillnad från utredningen bedömer regeringen att den regleringen är tillräcklig och att det inte behöver införas något ytterligare skyndsamhetskrav under förberedelsen i brottmål. Vid bevisupptagning under förundersökningen gäller enligt nuvarande ordning att rätten genast ska ta upp beviset (23 kap. 15 § RB). Regeringen instämmer i utredningens bedömning att det även fortsättningsvis bör gälla ett krav på skyndsamhet. Enligt utredningens förslag ska ett sammanträde för bevisupptagning hållas och senast om det är fråga om att häva häktning eller restriktioner. Det föreslås inte någon följdverkan av att tidsfristen inte hålls. Regeringen delar remissinstansernas uppfattning att begreppet ”” kan uppfattas som en snävare tidsram än ””. I likhet med anser regeringen att huvudregeln i stället bör vara att ett sammanträde för bevisupptagning ska hållas skyndsamt. I de fall den misstänkte är häktad och bevisupptagningen kan antas få betydelse för att häva häktningsbeslutet eller restriktioner bör det däremot gälla en snävare tidsram. anför att den föreslagna tvåveckorsfristen kan leda till att fler häktningsförhandlingar måste hållas. Enligt tingsrätten beror det på när en bevisupptagning begärs i relation till det tidigare häktningsbeslutet. Tingsrätten anser att det därför kan finnas anledning att överväga om det är möjligt att anpassa fristen för bevisupptagning i häktade mål till den frist som enligt 24 kap. 18 § RB gäller för häktningsförhandling. Tingsrätten efterlyser även kompletterande regler om hur rätten ska förhålla sig till vad som framkommit genom bevisupptagningen. Enligt regeringen är det, som anför, lämpligt att ha en bevisupptagning i häktade mål före en häktningsförhandling så att rätten och åklagaren vid den förhandlingen kan ta ställning till om det som 2020/21:209 framkommit vid bevisupptagningen bör leda till att häktningsbeslutet eller meddelade restriktioner ska hävas. Enligt 24 kap. 18 § RB ska en ny häktningsförhandling som huvudregel hållas med högst . Med en tvåveckorsfrist även när det gäller sammanträde för bevisupptagning ges förutsättningar att, i de flesta fallen, ha bevisupptagningen i anslutning till häktningsförhandlingen. I de fall en ny häktningsförhandling ligger inom tvåveckorsfristen bör alltså den förhandlingen kunna inväntas. Mot den bakgrunden föreslogs i lagrådsremissen att ett sammanträde för bevisupptagning ska hållas och senast . Enligt Lagrådet måste den föreslagna lagtexten anses ge uttryck för att en bevisupptagning, i de fall detta är möjligt, ska ske redan innan rätten håller en ny häktningsförhandling. Om avsikten är att en ny häktningsförhandling ska kunna inväntas i de fall den ligger inom tvåveckorsfristen anser Lagrådet att lagtexten bör omformuleras så att den ger uttryck för detta. Lagrådet förordar att det i lagtexten ställs upp ett krav på att ett sammanträde för bevisupptagning ska hållas före eller vid en ny förhandling i häktningsfrågan, dock senast . Regeringen anser att bestämmelsen bör utformas så som Lagrådet föreslår. Även om en bevisupptagning inte hålls i samband med en planerad häktningsförhandling ska domstolen häva ett häktningsbeslut om det inte längre finns skäl för beslutet (24 kap. 20 § första stycket RB). Det finns även en möjlighet för åklagaren att själv häva häktningen, innan åtal har väckts, eller att besluta om att häva restriktionerna (24 kap. 20 § andra stycket RB). Om enbart den misstänkte och försvararen är av uppfattningen att det finns skäl att häva häktningsbeslutet eller restriktionerna är det upp till domstolen att i sedvanlig ordning ta ställning till en begäran om hävning. Några kompletterande regler behövs inte. 6Hur bevisupptagning i domstol före huvudförhandling bör genomföras och hur beviset bör hanteras vid rättegången Regeringens förslag: Vid bevisupptagning med en misstänkt under förundersökningen ska rätten, om det är nödvändigt med hänsyn till utredningen, få besluta om undantag i fråga om kallelse och närvaro av andra misstänkta och deras försvarare i samma mål. Regeringens bedömning: I övrigt anses gällande ordning för hur bevisupptagning före huvudförhandling ska genomföras och hur beviset ska hanteras vid rättegången vara ändamålsenlig även vid utökade möjligheter att ta upp bevisning. Det behövs inte några andra lagändringar. Utredningens förslag och bedömning stämmer i huvudsak överens med regeringens (SOU 2017:98 s. 213). Utredningen har dock en annan lagteknisk lösning. Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna yttrar sig inte särskilt i denna del. anser att medmisstänktas försvarare bör kallas till förhör med en annan misstänkt i samma mål. efterfrågar ett förtydligande av vilket ansvar som polisen respektive domstolen har för dokumentation av förhör vid bevisupptagning. efterfrågar ett förtydligande av möjligheterna att överklaga domstolens beslut. anför att en regel bör införas så att domstolen inför ett förhör med en misstänkt bl.a. erinrar om rätten att vara tyst. anser även att rättens ledamöter berövas sitt inflytande om bevis säkras redan under förundersökningen och befarar att insynen för utomstående vid upptagning av bevis under förundersökningen kan bli begränsad. Skälen för regeringens förslag och bedömning Nuvarande ordning för bevis som tas upp i domstol före huvudförhandlingen För bevisupptagning som sker under förundersökning eller förberedelse i brottmål gäller bestämmelser om bevis som tas upp utom huvudförhandling. Dessa bestämmelser finns huvudsakligen i 35 kap. 8–13 §§ RB. I de fall det finns ett pågående mål i domstol kan bevisupptagningen hållas i den domstolen (35 kap. 8 § RB). Samma domstol kan också i vissa fall anmoda en annan domstol, inom landet eller i utlandet, att hålla en bevisupptagning (35 kap. 10–12 §§ RB). I de fall bevisupptagning aktualiseras under förundersökningen och det inte finns något pågående mål i domstol bestäms behörig domstol utifrån reglerna i 19 kap. 12 § RB. Beträffande kallelser av parter och underlåtenhet att inställa sig vid ett sammanträde för bevisupptagning gäller det som föreskrivs för sammanträden under förberedelsen i brottmål (35 kap. 9 §, 45 kap. 13 och 15 §§ RB). Det innebär att parterna och, i förekommande fall, försvararen ska kallas till bevisupptagningen (21 kap. 9 § tredje stycket RB). Målsäganden och målsägandebiträdet ska dock inte kallas till bevisupptagning under förundersökningen, förutom när det är målsäganden själv som ska höras. Det förhållandet att en part uteblir från ett sammanträde för bevisupptagning hindrar inte att beviset tas upp under förutsättning att handläggningen av målet ska fortsätta. Om en part inte har kunnat delges någon kallelse får bevisupptagningen däremot inte ske (se m.m., , Fitger m.fl., , kommentaren till 35 kap. 9 § ). Själva bevisupptagningen går till på samma sätt som bevisupptagning vid huvudförhandling. Det innebär bl.a. att förhör som huvudregel dokumenteras genom en ljud- och bildupptagning (6 kap. 6 § RB). När det gäller kostnaden för bevisupptagning och för den misstänktes inställelse finns en särskild reglering för de fall då bevis tas upp under förundersökningen (23 kap. 15 § RB). Regleringen innebär att kostnaderna, oavsett vem som tagit initiativet till bevisupptagningen, betalas av allmänna medel. Utgångspunkten är att ett bevis som tagits upp inför rätten utom huvudförhandling inte ska behöva tas upp på nytt. Ett tidigt förhör med exempelvis ett vittne ersätter som huvudregel således förhöret vid huvudförhandlingen och vittnet behöver därför inte inställa sig på nytt i domstolen. 2020/21:209 är dock inte uteslutet att det kan uppstå situationer då ett bevis som tagits upp utom huvudförhandling måste tas upp även vid huvudförhandlingen. Ett bevis ska tas upp på nytt om rätten bedömer att det är av betydelse i målet och det inte finns något hinder mot att ta upp beviset (35 kap. 13 § och 46 kap. 13 § RB). Om ett muntligt bevis som har tagits upp inför rätten kan läggas fram genom en ljud- och bildupptagning får dock beviset tas upp på nytt bara om ytterligare frågor behöver ställas eller om det finns särskilda skäl. I de fall ett förhör avser någon som har hörts inför rätten och det förra förhöret har dokumenterats genom en ljud- och bildupptagning, ska förhöret inledas med en uppspelning av upptagningen om det inte är olämpligt (36 kap. 16 § RB). En förnyad bevisupptagning sker då genom tilläggsförhör. Rätten får, utifrån vad som är lämpligt i det enskilda fallet, avgöra om förhörspersonen ska närvara när videoupptagningen läggs fram eller om de tidigare lämnade uppgifterna bör presenteras i förhörspersonens frånvaro. Det är möjligt att spela upp endast delar av det tidigare förhöret (se prop. 2004/2005:131 s. 237 och m.m., , Fitger m.fl., , kommentaren till 36 kap. 16 § ). Om tingsrättens avgörande överklagas är huvudregeln att muntlig bevisning läggs fram i hovrätten genom uppspelning av ljud- och bildupptagningarna av förhören i tingsrätten. Det är bara om ytterligare frågor behöver ställas till förhörspersonen som han eller hon hörs på nytt i hovrätten. Ett förnyat förhör sker i första hand i form av tilläggsförhör där bevisupptagningen inleds med att upptagningen från tingsrätten spelas upp (35 kap. 13 § andra stycket och 36 kap. 16 § andra stycket RB). Nuvarande ordning är ändamålsenlig förutom när det gäller kallelse av medmisstänkta och deras försvarare Den nuvarande ordningen för bevisupptagning under förundersökningen och förberedelsen i brottmål bedöms i stort sett ändamålsenlig även vid utökade möjligheter att ta upp bevis (se avsnitt 10 när det gäller frågan om vittnesersättning). I likhet med utredningen bedömer regeringen att de nuvarande reglerna endast behöver ändras i ett avseende. Det gäller reglerna för kallelse av en medmisstänkt till en bevisupptagning. Om en misstänkt önskar lämna sin berättelse under förundersökningen, exempelvis för att erkänna, innebär nuvarande bestämmelser att även en medmisstänkt ska kallas och ha rätt att närvara vid bevisupptagningen. Om övriga misstänkta får del av den hördes berättelse i ett så tidigt skede finns det en risk att de sedan anpassar sina uppgifter till berättelsen som lämnats. Detta innebär att den vidare utredningen försvåras. För att utredningsskäl inte ska hindra misstänkta från att lämna sin berättelse inför rätten under pågående förundersökning finns det anledning att införa ett undantag i fråga om kallelse och närvaro i dessa fall. Rätten bör vid förhör med en misstänkt ha möjlighet att, med utgångspunkt i vad den misstänkte och undersökningsledaren anför i frågan, besluta att andra misstänkta i samma mål inte ska kallas eller tillåtas närvara om det är nödvändigt med hänsyn till utredningen. Det bedöms inte bli någon rättsförlust för en medmisstänkt som inte kallas till förhöret. Den eller de som är medmisstänkta kommer att delges uppgifterna från förhöret så snart det kan ske utan skada för utredningen och senast vid slutdelgivningen inför ett åtalsbeslut. råder sekretess (se 5 kap. 1 § och 23 kap. 18 § RB som hänvisar till 10 kap. 3 § OSL samt 18 kap. 1 § OSL och Offentlighets- och sekretesslagen, version 22, Tansjö m.fl., 2020- 10-01, kommentaren till 18 kap. 1 § offentlighets- och sekretesslagen). När en medmisstänkt har fått del av förhöret finns möjlighet att ställa frågor till förhörspersonen och vidta de åtgärder som han eller hon bedömer är nödvändiga. Vad gäller tingsrätts synpunkt att medmisstänktas försvarare bör kallas till förhör med en annan misstänkt i samma mål kan det konstateras att , när det gäller själva prövningen av brottmålet, i allt väsentligt likställer försvararen med sin klient, dvs. Det skulle därför vara ett stort steg i förhållande till nuvarande ordning att införa regler som innebär att försvararen fick del av uppgifter ur utredningen som han eller hon måste hemlighålla för sin klient eller att försvararen fick genomföra motförhör utan att samråda med sin klient. Till skillnad från tingsrätten anser regeringen att medmisstänktas försvarare inte bör kallas till ett sammanträde för bevisupptagning om inte deras klienter kallas. För att detta ska framgå tydligt bör det anges i lagtexten (jfr 21 kap. 9 § RB). efterfrågar ett klargörande av polisens respektive domstolens ansvar för dokumentation av förhör vid en bevisupptagning. Formerna för hur själva bevisupptagningen går till och hur förhör ska dokumenteras bör inte skilja sig från vad som gäller då bevis tas upp före huvudförhandlingen. I domstol ska alla förhör som huvudregel dokumenteras med ljud och bild. Även under förundersökningen finns det ett krav på dokumentation av det som förekommit som är av betydelse för utredningen (23 kap. 21 § RB). Det föreslås inte någon ändring av dessa bestämmelser. Det föreslås heller inte någon ändring av möjligheterna att överklaga domstolens beslut att tillåta eller avslå ett yrkande om bevisupptagning. Det innebär att domstolens beslut inte får överklagas särskilt (jfr NJA 1993 s. 591), ett förtydligande som efterfrågar. En fråga som enligt bör belysas är var gränsen går för när en domares opartiskhet kan ifrågasättas efter att ha tagit olika beslut under förundersökningen. Med regeringens förslag kommer domstolen i främst omfattande utredningar få en större insyn i det kommande processmaterialet än . Däremot kommer domstolen inte att ha något egentligt inflytande över förundersökningen. Det kan dock, liksom enligt nuvarande ordning, uppkomma situationer där det är samma domare som beslutat att tillåta en bevisupptagning under förundersökningen som sedan leder huvudförhandlingen. En sådan ordning är inte helt olik den vid en häktningsförhandling, där domaren får insyn i förundersökningen i ett tidigt skede. I dessa fall har det inte ansetts problematiskt om samma domare sedan leder huvudförhandlingen. Det kan tvärtom vara lämpligt att den domare som tar upp beviset medverkar som domare även vid avgörandet av målet. Det finns normalt inte någon jävsituation i dessa fall (m.m., , Fitger m.fl., , kommentaren till 35 kap. 8 § och 4 kap. 13 § och m.fl., Rättegång. Fjärde häftet, 7 uppl., s. 47). Det bedöms inte finnas skäl att se annorlunda på situationen med anledning av att möjligheterna att ta upp bevis före huvudförhandling utökas. 2020/21:209 När det gäller nuvarande ordning för hantering av det upptagna beviset vid rättegången bedöms regelverket ändamålsenligt även vid utökade möjligheter att ta upp bevis i domstol före huvudförhandling. Detta innebär bl.a. att ett muntligt bevis som har tagits upp inför rätten och som dokumenterats med ljud och bild bara får tas upp på nytt om ytterligare frågor behöver ställas eller om det finns särskilda skäl. Förhöret vid huvudförhandlingen ska då inledas med en uppspelning av den tidigare upptagningen om det inte är olämpligt. Den förnyade bevisupptagningen sker sedan genom tilläggsförhör. När det gäller frågan om tillåtligheten av ett tilläggsförhör har regeringen tidigare anfört att rätten – i fall då muntlig bevisning tagits upp av rätten utom huvudförhandling – bör ha en mer generös inställning till tilläggsfrågor än vad som gäller i mål som överklagats till hovrätten (se prop. 2015/16:39 s. 67). Om bevisupptagning skett utom huvudförhandling och i parts utevaro kan rättssäkerhetshänsyn och kräva att en möjlighet till kompletterande förhör finns och tilläggsförhör kan därför bli aktuellt i flera situationer än i mål som överklagats. Så kan exempelvis vara fallet om en part som inte varit närvarande vid bevisupptagningen gör gällande att uppgifter av betydelse inte har kommit fram eller att de kommit fram på ett felaktigt sätt. Det kan också tänkas att en part önskar ställa tilläggsfrågor till en målsägande eller ett vittne, som har hörts före huvudförhandlingen, på grund av att nya uppgifter kommer fram i förhör med någon som hörs först vid huvudförhandlingen. anser att rättens ledamöter berövas sitt inflytande om bevis säkras redan under förundersökningen för att sedan spelas upp vid huvudförhandlingen. befarar även att allmänhetens insyn kommer att bli begränsad. Regeringen delar inte dessa farhågor. Vid ett tilläggsförhör kan både parterna och rätten ställa ytterligare frågor till förhörspersonen. Även om allmänhetens insyn vid en bevisupptagning under förundersökningen kan vara begränsad med hänsyn till förundersökningssekretess kommer det alltjämt att finnas en möjlighet att ta del av förhöret när det sedermera spelas upp vid huvudförhandlingen. 7 Vittnesattester och förhör inför de brottsbekämpande myndigheterna som bevis Enligt 35 kap. 1 § RB ska rätten avgöra vad som är bevisat i målet efter en samvetsgrann prövning av allt som har förekommit. det råder fri bevisföring och fri bevisvärdering. Bedömningen av om en talan är styrkt ska grundas på den bevisning som parterna har lagt fram för rätten (jfr 35 kap. 6 § RB). Som framgår ovan ska bevis som huvudregel tas upp vid eller före huvudförhandlingen i domstol (35 kap. 8 § RB). som har sagts under förundersökningen får åberopas endast i vissa fall och under särskilda förutsättningar. Enligt 35 kap. 14 § RB gäller ett principiellt förbud mot att som bevis i rättegången åberopa vittnesattester, dvs. en berättelse som någon har avgett skriftligen med anledning av en redan inledd eller förestående rättegång eller en uppteckning av en berättelse som någon med anledning av en sådan rättegång har lämnat inför åklagare, eller annars utom rätta. Förbudet gäller även i de fall en sådan berättelse spelats in antingen med ljud eller med både ljud och bild. Det finns enligt nuvarande regler endast tre undantag från förbudet för brottmålens del. Det första undantaget är om det är särskilt föreskrivet. Det som avses är reglerna om skriftliga utlåtanden från sakkunniga och reglerna som gör det möjligt för rätten att läsa upp det som målsäganden eller den tilltalade har berättat, om de inte är närvarande vid huvudförhandlingen. Det andra undantaget är om förhör med den som lämnat berättelsen inte kan hållas vid eller utom huvudförhandling eller i övrigt inför rätten. Det som bestämmelsen avser är situationer då någon som lämnat en berättelse avlider eller är varaktigt sjuk på ett sådant sätt att han eller hon inte kan förhöras. Även i de situationer då en förhörsperson befinner sig på okänd ort och det kan antas att han eller hon inte kommer att anträffas kan bestämmelsen tillämpas. Det tredje och sista undantaget är om det finns särskilda skäl med hänsyn till de kostnader eller olägenheter som ett förhör vid eller utom huvudförhandling kan antas medföra, vad som kan antas stå att vinna med ett sådant förhör, berättelsens betydelse och övriga omständigheter. Intyg från personer vars trovärdighet det inte finns skäl att ifrågasätta vare sig från parterna eller från domstolen kan med stöd av detta undantag godtas som bevisning. Det kan handla om offentliga funktionärer och med sådana jämställda som har lämnat skriftliga uppgifter om en för dem rutinbetonad händelse i nära anslutning till händelsen. När åtalet i dessa situationer ska handläggas i domstol har ofta så förflutit att förhörspersonen i de allra flesta fall inte minns något från själva händelsen utan får hänvisa till det som har nedtecknats tidigare. I sådana situationer kan, anges det i förarbetena, bevisvärdet knappast sägas öka genom att beviset upptas direkt inför rätten och det kan därför te sig onödigt kostsamt att kalla in t.ex. en polis till en huvudförhandling (se propositionen om ett reformerat tingsrättsförfarande, prop. 1986/87:89 s. 173). För tvistemål finns ytterligare en situation då skriftliga berättelser som lämnats utom rätta kan användas som bevis i rättegången. I såväl dispositiva som indispositiva tvistemål får en sådan berättelse åberopas om parterna godtar det och det inte är uppenbart olämpligt (35 kap. 14 § andra stycket RB). Kravet på att parterna ska vara överens avser att skydda en part från de nackdelar det kan innebära i bevishänseende att en skriftlig berättelse åberopas mot honom eller henne. I indispositiva tvistemål har rätten ett ansvar för att utredningen i målet, genom användningen av skriftliga berättelser, inte blir för tunn. Rätten bör därför som regel vara försiktig med att tillåta att uppgifter från parter eller vittnen, som besitter för sakfrågan viktiga upplysningar i ett sådant mål, läggs fram genom en skriftlig berättelse (se prop. 2004/05:131 s. 235 f.). Förbudet i 35 kap. 14 § RB avser endast det fallet att en skriftlig berättelse åberopas som bevis utan att den som avgett utsagan hörs i målet (m.m., , Fitger m.fl., , kommentaren till 35 kap. 14 § ). Om och i vilken utsträckning en 2020/21:209 förhörspersons tidiga berättelse får användas vid ett muntligt förhör i domstol regleras i 36 kap. 16 § RB. Den regleringen innebär att om en tilltalad, en målsägande eller ett vittne lämnar sin berättelse muntligen inför rätten vid en huvudförhandling kan ändrade uppgifter leda till att förhörspersonens tidigare berättelse blir bevis. Detta är möjligt om den muntliga berättelsen i domstol avviker från vad förhörspersonen har berättat i de tidigare förhören inför åklagare, eller Säkerhetspolisen eller när förhörspersonen vid förhöret i domstolen förklarar att han eller hon inte kan eller vill yttra sig (36 kap. 16 § andra stycket, 37 kap. 3 § och 23 kap. 3 § tredje stycket RB). I dessa fall kan de tidigare berättelserna läsas eller spelas upp och åberopas som bevisning (m.fl., Rättegång. Fjärde häftet, 7 uppl., s. 53 f.). 7.2Reglerna för vittnesattester bör vara desamma i brottmål som i tvistemål Regeringens förslag: En berättelse som någon har lämnat skriftligen med anledning av en redan inledd eller förestående rättegång, eller en uppteckning av en berättelse som någon med anledning av en sådan rättegång lämnat utom rätta, ska få åberopas som bevis i brottmål om parterna godtar det och det inte är uppenbart olämpligt. Samma sak ska gälla i fråga om en ljudupptagning eller en ljud- och bildupptagning av en sådan berättelse. Utredningens förslag stämmer överens med regeringens (SOU 2019:38 Remissinstanserna: En majoritet av de remissinstanser som yttrar sig särskilt i denna del tillstyrker eller är positiva till förslaget, däribland , , , , och . , och pekar på att en ökad användning av vittnesattester skulle kunna innebära effektivitetsvinster. anser att förslaget getts en alltför begränsad omfattning och att kravet på att parterna godtar att en skriftlig vittnesattest läggs fram som bevis ska tas bort. Enligt torde risken för att en part åberopar skriftliga vittnesattester i tveksamma fall, med hänsyn till bevisvärdet, vara mycket liten. Även Hovrätten för anför att det inte är givet att en utökad möjlighet att lägga fram en skriftlig berättelse måste förutsätta att båda parter godtar det. Enligt hovrätten bör det också övervägas om inte lagtexten ska innehålla uppgift om vad som ska beaktas vid bedömningen av om det är uppenbart olämpligt att en skriftlig berättelse åberopas som bevis. JO och Hovrätten över och är tveksamma till om en utökad möjlighet att åberopa skriftliga vittnesattester kommer att användas i någon större utsträckning eller medföra någon mer omfattande effektivisering av stora brottmål. Hovrätten för och avstyrker förslaget.