prop · H90317 · 2021-09-23 00:00:00 — straffmätningen på flera olika sätt kan leda till att regelsystemet blir svårtillämpat och svåröverskådligt. Det finns också en risk för att återfallet eller att det är fråga om brottslighet som utövats i organiserad form – om de omständigheterna knyts till tillämpningen av ungdomsreduktionen – i det enskilda fallet får ett genomslag som inte motsvarar dess betydelse. vissa fall kan det leda till avsevärda skillnader vid straffmätningen för brott med i övrigt likartade omständigheter. Exempelvis skulle en 18-åring som tidigare dömts för brott i vissa fall riskera ett dubbelt så långt fängelsestraff som den ostraffade 18-åring som gör sig skyldig till samma slags brott. Det skulle också kunna leda till att allvarligare brott straffas lindrigare än mindre allvarliga brott, exempelvis skulle en tidigare straffad 18-åring som gör sig skyldig till en våldtäkt straffas hårdare än den tidigare ostraffade 18-åringen som döms för två fall av våldtäkt. Det kan ifrågasättas om sådana effekter kan anses förenliga med den proportionalitet som bör prägla påföljdsbestämningen. Detsamma gäller de likartade effekter som skulle vara förbundna med de alternativ som förs fram av eller i det särskilda yttrandet där sådana omständigheter som att det varit fråga brottslighet som utövats inom ramen för gängbildning eller med utnyttjande av ett våldskapital föreslås ensamt eller tillsammans andra faktorer kunna vara utslagsgivande för tillämpningen av ungdomsreduktionen. Till detta kommer att alternativ som begränsas till brottslighet som utövats i organiserad form eller i gängmiljö inte möjliggör en skärpt reaktion beträffande allvarlig brottslighet som normalt inte utövas under sådana former, t.ex. sexualbrott eller allvarlig våldsbrottslighet i nära relationer. Sammanfattningsvis delar därför regeringen utkastets bedömning att nackdelarna med att låta den omständigheten att det är fråga om återfall eller om brottslighet som utövats i organiserad form avgöra tillämpningen av den generella ungdomsreduktionen är så pass betydande att dessa alternativ inte bör väljas. Det finns alltså inte skäl att, som har tillkännagett för regeringen, avskaffa ungdomsreduktionen för unga myndiga lagöverträdare vid återfall i brott (bet. 2019/20:JuU30 punkt 14, rskr. 2019/20:177). Regeringen anser det lämpligare att ge återfallsaspekten ökat genomslag vid påföljdsbestämningen genom vad som föreslås om att det inte ska ske någon särbehandling vid påföljdsvalet (se avsnitt 5.3). Tillkännagivandet får därför anses slutbehandlat. Av de skäl som framförs i utkastet bör det inte heller användas en teknik som innebär att ungdomsreduktionen slopas vid vissa brottstyper som förknippas med gängbrottslighet. Det gäller särskilt eftersom en sådan modell kan uppfattas som inkonsekvent i den utsträckning en brottskatalog inte innehåller brottstyper för vilka straffskalan helt eller delvis sammanfaller med vad som föreskrivs för något av de brott som omfattas, dvs. att det exempelvis ingår ett brott med ett lägsta föreskrivet straff medan ett annat brott med samma minimistraff inte gör det. I utkastet föreslås i stället, i enlighet med vad och förespråkar, en avgränsning som gör tillämpningen av ungdomsreduktionen avhängig av en föreskriven straffskala. I likhet med flera remissinstanser, bl.a. ombudsmän, för , , och Justitiekanslern, anser regeringen att det är en ändamålsenlig lösning. På så sätt skapas förutsättningar för en ordning som innebär en fortsatt särbehandling vid straffmätningen i mindre allvarliga fall som den möjliggör en reaktion som i större utsträckning motsvarar brottslighetens allvar vid allvarlig brottslighet. Som framhålls av ombudsmän, för , , och Justitiekanslern innebär det en tydlig reglering som ger goda förutsättningar för en enhetlig rättstillämpning. Straffskalan är ett mått på hur allvarligt lagstiftaren ser på den aktuella brottstypen i förhållande till andra brott. Att använda sig av straffskalan 2021/22:17 för att avgränsa tillämpningsområdet för en viss reglering är också en väl beprövad lagstiftningsteknik. Det gäller såväl föreskrivet maximisom minimistraff för viss brottslighet. I regleringen om anhållande och häktning sker avgränsningen genom att regleringen knyter an till straffskalans övre gräns, dvs. att det på brottet ska kunna följa fängelse i exempelvis för att tvångsmedlet ska få användas. Även de straffrättsliga reglerna om preskription anknyter till det straff som högst kan följa på brottet. Som lyfts fram i utkastet utgör emellertid en avgörande nackdel med att knyta slopandet av ungdomsreduktionen till ett föreskrivet maximistraff att många brott har en vid straffskala och att den därför inte skulle kunna omfatta brott som i det enskilda fallet är mindre allvarligt. I stället bör, i enlighet med vad som anförs i utkastet, utgångspunkten vara det lägsta föreskrivna straffet för en viss brottstyp. En sådan avgränsning skulle säkerställa att den generella ungdomsreduktionen även fortsättningsvis kan användas vid straffmätning av mindre allvarlig brottslighet som den inte tillämpas vid straffmätningen för allvarliga brott. Så används exempelvis föreskrivet minimistraff för att i reglera användningen av beslag och hemliga tvångsmedel liksom i lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare för att avgöra när en utredning om brott bör inledas mot någon som inte har fyllt . När det gäller frågan om vilket minimistraff som bör bilda utgångspunkt för en sådan avgränsning gör regeringen följande överväganden. I utkastet föreslås att det minimistraff som bör användas är fängelse . Om gränsen, på det sätt som förespråkas av och , i stället skulle dras vid ett minimistraff eller och skulle allvarliga brott som exempelvis rån alltjämt vara föremål för ungdomsreduktion. Mot bakgrund av utgångspunkterna för reformen framstår sådana straffnivåer inte som ändamålsenliga. Vid en samlad bedömning bedömer regeringen, i likhet ombudsmän, för , och , att det minimistraff som lämpligen bör användas är fängelse . Som framförs i utkastet säkerställer en sådan nivå att reformen i denna del kommer att omfatta allvarlig brottslighet, exempelvis brott som kan begås av unga myndiga lagöverträdare bl.a. inom ramen för kriminella nätverk, liksom allvarliga sexualbrott. Det handlar t.ex. om mord, dråp, grov misshandel, synnerligen grov misshandel, människorov, människohandel, olaga frihetsberövande, våldtäkt, grov våldtäkt, våldtäkt mot barn, grov våldtäkt mot barn, grovt koppleri, rån, grovt rån, grov utpressning, mordbrand, grov mordbrand, allmänfarlig ödeläggelse, grovt övergrepp i rättssak, grovt narkotikabrott och synnerligen grovt narkotikabrott, grov narkotikasmuggling, synnerligen grov narkotikasmuggling, grovt vapenbrott, synnerligen grovt vapenbrott och terroristbrott. För sådana brott kommer det inte heller kunna dömas till lindrigare straff än vad som är föreskrivet för brottet. Försök, förberedelse och stämpling Som konstateras i utkastet har ett försöksbrott enligt 23 kap. 1 § samma straffmaximum som ett fullbordat brott och det finns försöksgärningar som kan framstå som i princip lika allvarliga som Som exempel kan nämnas ett långt framskridet försök till mord som innebär att målsäganden får livsvariga invalidiserande skador, eller ett långt framskridet försök till rån eller våldtäkt där det endast är rena tillfälligheter, utanför gärningsmannens kontroll, som gör att brottet inte fullbordas. Att undanta sådana försöksbrott från den reform som föreslås förefaller enligt regeringen som olämpligt trots att straffet för försöksbrott får sättas lägre än det lägst föreskrivna straffet för fullbordat brott. Det finns visserligen brott för vilka skälen för att inkludera försöksbrott inte är lika starka som vid brott som innebär försök till exempelvis uppsåtligt dödande. Att dela upp reformen så att den beträffande försöksbrotten endast skulle omfatta vissa brottstyper framstår emellertid inte som en lämplig eller framkomlig väg. I stället delar regeringen utkastets uppfattning att det utifrån utgångspunkterna för reformen framstår som en mer rimlig och ändamålsenlig ordning att den generella ungdomsreduktionen inte ska tillämpas vid straffmätningen av sådana försökbrott för vilka minimistraffet för fullbordat brott uppgår till fängelse . Detsamma gäller förberedelse- och stämplingsgärningar enligt 23 kap. 2 § även om straffet för ett sådant brott, som och Kammarrätten i påpekar, som regel sätts lägre än för ett försök till samma brott (jfr bl.a. NJA 2020 s. 703 p. Att som förespråkar endast inkludera förberedelse- och stämplingsbrott för vilka minimistraffet för fullbordat brott uppgår till fängelse skulle innebära att exempelvis brottslighet i form av planering av eller försök att förmå annan att begå grov misshandel, rån, grovt narkotikabrott eller grovt vapenbrott skulle kunna omfattas av ungdomsreduktion. I förekommande fall kan det handla om unga myndiga lagöverträdare som involverar personer i sådan kriminalitet. Vad avser straffansvar som enligt 23 kap. 6 § gäller för den som underlåter att avslöja eller förhindra brott gör regeringen följande överväganden. I regleringen om underlåtenhetsansvar ingår ett straffansvar för den som utövar ett bestämmande inflytande i en sammanslutning och som underlåter att förhindra ett brott inom ramen för sammanslutningen (23 kap. 6 § andra stycket ). Den regleringen infördes bl.a. för att utvidga möjligheterna att ingripa mot ledande personer inom den organiserade brottsligheten och omfattar vissa mycket allvarliga brott för vilka det ansetts särskilt angeläget att förhindra att ett fullbordat brott kommer till stånd (se prop. 2015/16:113 Bättre straffrättsliga verktyg mot organiserad brottslighet s. 52). Det handlar bl.a. om mord, dråp, grov misshandel, synnerligen grov misshandel, människorov, grovt koppleri, rån och grovt rån. I likhet med vad som anförs beträffande försöksbrotten framstår det enligt regeringen som rimligt och ändamålsenligt att den generella ungdomsreduktionen inte ska tillämpas vid straffmätningen av en straffbelagd underlåtenhet att förhindra brott för vilka minimistraffet för fullbordat brott uppgår till fängelse . När det sedan gäller underlåtenhet att anmäla eller annars avslöja brott enligt 23 kap. 6 § första stycket efterlyser Lagrådet en utförligare motivering än i lagrådsremissen om varför den regleringen ska omfattas av förslaget om slopad ungdomsreduktion. Enligt Lagrådet framstår detta inte som självklart. Som Lagrådet påpekar träffar visserligen 2021/22:17 den aktuella formen av underlåtenhetsansvar typiskt sett den som är närvarande vid eller annars bevittnar ett brott, men som inte själv är involverad i detta. Regleringen kan emellertid även användas för att straffa någon som på förhand känt till brottet. Så kan vara fallet med personer som rör sig i kretsar där mycket allvarliga brott begås. Kriminaliseringen omfattar främst ett mindre antal allvarliga brott, t.ex. mord, dråp, synnerligen grov misshandel, grov misshandel, människorov, olaga frihetsberövande, våldtäkt, grov våldtäkt, våldtäkt mot barn, grov våldtäkt mot barn, rån, grovt rån, mordbrand, grov mordbrand, allmänfarlig ödeläggelse, sabotage mot blåsljusverksamhet och grovt sabotage mot blåljusverksamhet. Av betydelse för bedömningen är också att den för underlåtenhetsansvar relevanta straffskalan innehåller ett betydande utrymme för en nyanserad straffmätning vid mindre allvarliga fall. Mot den bakgrunden bör ungdomsreduktion inte heller tillämpas vid ett straffbelagt underlåtenhetsansvar enligt 23 kap. 6 § första stycket , om minimistraffet för det fullbordade brottet uppgår till fängelse . Detsamma bör gälla även andra former av underlåtenhetsansvar, för vilka dessutom behovet av eventuella avgränsningar framstår som mycket begränsat. Bestämmelserna om anstiftan och medhjälp (medverkan) är generellt tillämpliga på brottsbalksbrott och specialstraffrättsliga brott som har fängelse i straffskalan. I lagrådsremissen uttalas att medverkan till sådana brott för vilka det är föreskrivet ett lägsta straff om fängelse inte kommer att omfattas av ungdomsreduktionen. Lagrådet efterlyser en analys av om detsamma ska gälla även medverkan till bl.a. försök och förberedelse till sådana brott. Enligt regeringen framstår en sådan ordning som rimlig och ägnad att undvika omotiverade skillnader i den straffrättsliga bedömningen av i princip lika straffvärda gärningar. Liksom beträffande försöksbrott i gärningsmannaskap kan det således vara tillfälligheter, utanför den medverkandes kontroll, som gör att det försöksbrott som medverkan avser inte fullbordas. Inte heller medverkan till straffbelagda osjälvständiga brottsformer, för vilka minimistraffet för fullbordat brott uppgår till fängelse , bör alltså omfattas av ungdomsreduktion. En sådan tillämpning har täckning i förslagets utformning (jfr 35 kap. 2 § och prop. 2009/10:50 Avskaffande av preskription för vissa allvarliga brott s. 21 och 33). En ventil för brott vars straffvärde uppgår till fängelse eller mer Som framhålls av flera remissinstanser, t.ex. , Attunda tingsrätt, , , , Kammarrätten i och , kan en ordning som gör tillämpningen av ungdomsreduktionen avhängig av en föreskriven straffskala leda till tröskeleffekter. Det gäller i förhållande till dels brottslighet som begås av lagöverträdare i åldern 15–, dels sådan brottslighet av unga myndiga lagöverträdare som inte omfattas av reformen. Sådana tröskeleffekter kan i vissa fall vara påtagliga. Mot bakgrund av den proportionalitet som bör prägla påföljdssystemet har regeringen viss förståelse för synpunkten att de kan framstå som omotiverade. När det gäller förhållandet till lagöverträdare i åldern 15–har utredningen, efter att ha övervägt olika modeller för hur ungdomsreduktionen skulle kunna ut för den åldersgruppen, gjort bedömningen att intresset att minska tröskeleffekter i förhållande till unga myndiga lagöverträdare inte kan motivera en ökad repressionsnivå för den som begår brott . Regeringen, liksom i princip samtliga remissinstanser som yttrar sig i den delen, instämmer i den bedömningen. Som redovisas i avsnitt 4.4.2 har den nuvarande ordningen för påföljdsbestämning för åldersgruppen 15–goda skäl för sig. Den omständigheten att tröskeleffekter uppstår i förhållande till brottslighet som begås av lagöverträdare i den åldern är inte heller så tungt vägande att den bör hindra en slopad ungdomsreduktion för unga myndiga vid allvarlig brottslighet. Detsamma gäller den omständigheten att sådana tröskeleffekter, på sätt som uttrycks av några remissinstanser, eventuellt kan leda till att personer kan komma att utsättas för påverkan att ta på sig ansvaret för eller begå brott. I fråga om sådan brottslighet av unga myndiga lagöverträdare som inte omfattas av den föreslagna ordningen kopplad till en föreskriven straffskala gör regeringen följande överväganden. När det gäller myndiga lagöverträdare är det rimligt att väga skälen för ungdomsreduktionen mot intresset av att vid allvarlig brottslighet kunna mäta ut ett straff som i högre grad står i proportion till brottets allvar. Ju allvarligare brottslighet det är fråga om, desto större vikt bör straffsystemets krav på en tillräckligt ingripande reaktion tillmätas. Ovan anförs att gränsen för särbehandling som utgångspunkt bör dras vid brott med föreskrivet minimistraff på fängelse . På de skäl som anges av bl.a. , Attunda tingsrätt, , , och bör det emellertid övervägas att komplettera utkastets förslag så att det även omfattar brott som i det enskilda fallet kan ha ett förhållandevis högt straffvärde men där brottstypen har en vid straffskala. Som framhålls i utkastet finns det visserligen vägande skäl emot att avgränsa ungdomsreduktionens tillämpning med utgångspunkt i brottslighetens straffvärde. Bristande förutsebarhet och risk för olikheter i rättstillämpningen är sådana nackdelar. Enligt regeringen får dessa olägenheter emellertid anses vara mindre när brottets straffvärde används som ett komplement till en avgränsning som knyter an till brottens straffskalor. För att införa en s.k. straffvärdeventil talar vidare de synpunkter som lämnats av , och Säkerhetspolisen om att en sådan ventil skulle kunna användas vid allvarligare fall av brott som inte sällan begås inom ramen för kriminella nätverk, t.ex. grov stöld och narkotikabrott, liksom grövre terrorismrelaterad brottslighet. Att komplettera en modell som i första hand anknyter till brottets föreskrivna minimistraff med en möjlighet att även beakta brottets straffvärde i ett enskilt fall används också i reglering om hemliga tvångsmedel (se 27 kap. 18 och 20 a §§ ). En straffvärdeventil bör emellertid, liksom enligt nämnda reglering, inte omfatta fall där brottslighetens samlade straffvärde vid straffmätningen av flerfaldig brottslighet uppgår till en viss nivå, trots att inget enskilt brott är av allvarligt slag. En sådan ordning skulle också kunna leda till 2021/22:17 omotiverade skillnader vid den straffrättsliga bedömningen beroende på om en person döms till ansvar för fler än ett brott vid ett och samma tillfälle eller om det är fråga om återfall i brott av motsvarande slag. Sammanfattningsvis talar enligt regeringen övervägande skäl för att utkastets förslag kompletteras med en straffvärdeventil som innebär att ungdomsreduktionen inte heller ska tillämpas vid straffmätningen för brott vars straffvärde, i det enskilda fallet, uppgår till fängelse . En sådan ventil bör därför införas. När det gäller lagtextens utformning förordar Lagrådet att undantagen från ungdomsreduktionens tillämpning bör anges i numrerade punkter samt att avgränsningen i fråga om lägsta straff bör uttryckas på ett annat sätt än vad som föreslås i lagrådsremissen. Regeringen följer i huvudsak Lagrådets synpunkter, men anser att frågan om det lämpliga i att övergå till uttrycket minimistraff i lagtext behöver övervägas i ett mer generellt sammanhang. Fortsatta möjligheter att beakta den tilltalades ålder vid straffmätningen för allvarlig brottslighet Den skärpta syn som kommer till uttryck genom den föreslagna ordningen när det gäller straffmätningen av allvarliga brott begångna av unga myndiga lagöverträdare medför inte några ändringar beträffande straffmätningen för den stora majoritet av unga lagöverträdare i åldersgruppen 18–som begår mindre allvarlig brottslighet, t.ex. ringa narkotikabrott, ringa stöld och stöld. Detsamma gäller för andra brott vars straffvärde ofta inte utgör skäl för fängelse, t.ex. misshandel och skadegörelse. Däremot kommer allvarliga brott som begås av personer i den åldersgruppen mötas av en kraftigare reaktion . Det kommer emellertid även fortsättningsvis finnas möjligheter att beakta den tilltalades ålder vid straffmätningen för allvarlig brottslighet. I de fall den tilltalades handlade har stått i samband med hans eller hennes bristande utveckling, erfarenhet eller omdömesförmåga finns det en skyldighet att, i enlighet med 29 kap. 3 § första stycket 3 , beakta den omständigheten i mildrande riktning vid bedömningen av brottslighetens straffvärde. Utrymmet att beakta bl.a. denna förmildrande omständighet har vidgats genom straffmätningsreform (se prop. 2009/10:147 Skärpta straff för allvarliga våldsbrott m.m. s. 26–30). Den hittillsvarande ordningen medför att det normalt sett inte finns anledning att tillämpa den aktuella strafflindringsgrunden då den till viss del tar sikte på samma omständigheter som den generella ungdomsreduktionen (jfr NJA 2000 s. 314). I likhet med vad utredningen, Hovrätten för , , , , och Linnéuniversitetet bedömer kan det dock förmodas att den bestämmelsen kommer att tillämpas oftare i de fall den tilltalades ungdom inte i allmänhet ska beaktas vid straffmätningen. En sådan utveckling bör inte, som befarar, riskera att påverka förutsebarheten och enhetligheten i praxis negativt. Domstolen ska fortfarande enligt den grundläggande straffmätningsbestämmelsen bestämma straffet med beaktande av intresset av en enhetlig rättstillämpning (jfr prop. 2009/10:147 s. 28). För att den aktuella strafflindringsgrunden ska tillämpas ska det, som framhålls av Åklagar- myndigheten, även fortsättningsvis krävas att den unga lagöverträdarens utveckling, erfarenhet eller omdömesförmåga varit bristande jämfört med andra i samma ålder och att det funnits en samband mellan denna brist och brottet (samma prop. s. 45). Något underlag för att, som Attunda tingsrätt, och Linnéuniversitet efterfrågar, överväga särskilda bestämmelser om villkorlig frigivning för dem som är finns inte i detta lagstiftningsärende. Som uttrycks av flera remissinstanser är det likväl viktigt att det återfallsförebyggande arbete som Kriminalvården bedriver i anstalt och efter villkorlig frigivning på ett adekvat kan möta unga myndigas behov. Åtgärder har också vidtagits för att förstärka de återfallsförebyggande åtgärderna vid villkorlig frigivning (se prop. 2018/19:77 Förstärkta återfallsförebyggande åtgärder vid villkorlig frigivning) och åstadkomma en tydligare koppling mellan tidpunkten för villkorlig frigivning och deltagande i sådana åtgärder (prop. 2020/21:18 En tydligare koppling mellan villkorlig frigivning och deltagande i återfallsförebyggande åtgärder). Regeringen avser att ge Kriminalvården i uppdrag att vidareutveckla sitt återfallsförebyggande arbete med unga lagöverträdare (se avsnitt 4.4.1). Enligt ett antal remissinstanser finns det skäl att utveckla och klargöra hur förslaget om slopad ungdomsreduktion vid allvarlig brottslighet är avsett att tillämpas vid straffmätningen för flerfaldig brottslighet. Vid flerfaldig brottslighet sker straffmätning enligt asperationsprincipen. Det innebär att utgångspunkten för straffvärdebedömningen utgörs av det allvarligaste av de brott som föreligger till bedömning. Till straffvärdet för detta läggs en efter hand minskande del av straffvärdet för vart och ett av de övriga brotten efter brottens allvar (se bl.a. NJA 2008 s. 359 och NJA 2009 s. 485 I–III). Som vissa remissinstanser påpekar kan det, vid straffmätningen av flerfaldig brottslighet, uppstå situationer där den generella ungdomsreduktionen är tillämplig för vissa brott men inte för andra. De avvägningar som behöver göras i sådana fall är emellertid inte nya utan uppträder i rättstillämpningen även med nuvarande ordning. Det saknas därför anledning att, inom ramen för detta lagstiftningsärende, göra några närmare uttalanden om straffmätningen vid flerfaldig brottslighet. Detsamma gäller regleringen om ny påföljdsbestämning efter tidigare dom i 34 kap. . Storleken på ungdomsreduktionen bör inte regleras i lag I syfte att säkerställa att ungdomsreduktionen även fortsättningsvis ska kunna tillämpas oförändrad beträffande lagöverträdare i åldersgruppen 15–föreslår utredningen att det ska införas en reglering om reduktionens tillämpning i 29 kap. 7 § . Förslaget stöds av , , och Stiftelsen . och avstyrker emellertid förslaget. Som påpekar är storleken på ungdomsreduktion väletablerad i praxis. Utredningens förslag i denna del måste också ses i ljuset av förslaget att helt slopa ungdomsreduktionen för lagöverträdare i åldersgruppen 18–. föreslås den i stället kvarstå oförändrad för den åldersgruppen vid mindre allvarlig brottslighet. I likhet med utkastet 2021/22:17 bedömer regeringen därför att utredningens förslag inte bör genomföras. Det förhållandet att ungdomsreduktionen för unga myndiga slopas vid straffmätningen för allvarliga brott är alltså inte avsett att påverka tillämpningen av ungdomsreduktionen vid annan brottslighet, t.ex. sådan som begås av lagöverträdare i åldersgruppen 15–(se avsnitt 10.1). Regeringen avser att ge Brå i uppdrag att följa upp tillämpningen av de lagändringar som föreslås och hur praxis utvecklas i dessa hänseenden (se avsnitt 9). Avsikten är inte heller att påverka rådande praxis om att storleken på låga dagsböter eller penningböter inte påverkas den tilltalades ungdom (se bl.a. NJA 2014 s. 658 p.