prop · H803204 · 2021-05-28 00:00:00 — Även aggressionsbrottet är ett mycket allvarligt brott, som också bör kriminaliseras såvitt avser försök, förberedelse eller stämpling till brott, liksom underlåtenhet att avslöja eller förhindra brott. anser att frågan om kriminalisering av osjälvständiga brottsformer genom underlåtenhet att avslöja och förhindra aggressionsbrott bör utredas ytterligare inom ramen för det fortsatta lagstiftningsarbetet innan förslaget kan läggas till grund för lagstiftning i denna del. Regeringen är av uppfattningen att det visserligen kan diskuteras vilken praktisk betydelse en särskild kriminalisering av underlåtenhet att avslöja eller förhindra aggressionsbrott skulle ha. Kriminaliseringen av dessa brottsformer syftar emellertid till att förhindra att mycket allvarliga brott begås, vilket enligt regeringens mening motiverar en sådan kriminalisering även om den skulle få en begränsad betydelse vid sidan av straffansvar i gärningsmannaskap. En särskild kriminalisering ligger också väl i linje med hur det straffrättsliga ansvaret för de andra brotten i lagen är utformat. På samma sätt som gäller för medverkan bör endast personer som kan utöva kontroll eller styra över en stats politiska eller militära handlande omfattas av kriminaliseringen. Gränsdragningen mellan försök, förberedelse och stämpling och fullbordat brott Flera remissinstanser, däribland , och , menar att utredningens förslag kan leda till oklarheter beträffande gränsdragningen mellan fullbordat aggressionsbrott och ansvar för förberedelse, försök och stämpling till brottet. I detta avseende konstaterar regeringen att straffansvar för fullbordat brott förutsätter att en aggressionshandling ägt rum. Att vissa gärningsmoment av förberedande karaktär preciseras beror på att den som har deltagit i en planerings-, förberedelse- eller beslutsprocess inför en aggressions- handling ska kunna ställas till ansvar som gärningsman för ett fullbordat brott, även om han eller hon inte har deltagit i samtliga moment eller hela vägen fram till utförandet av en fullföljd aggressionshandling. Ansvar för försök, förberedelse och stämpling till aggressionsbrott kan i stället komma i fråga t.ex. när någon aggressionshandling inte har vidtagits, men förutsättningarna för sådant ansvar ändå är uppfyllt. Detta kan exempelvis tänkas bli aktuellt när ledande personer i ett land har planerat en invasion av ett annat land i uppenbar strid med , men brottet inte har fullbordats av någon anledning. Artikel 28 i Romstadgan innehåller bestämmelser om militära befälhavares och andra förmäns ansvar för underlydandes brottslighet. Bestämmelserna bygger på att militära och civila förmän genom sin formella eller faktiska befattning får anses ha en särskild skyldighet att övervaka de underlydande. Således ska en militär befälhavare eller den som faktiskt tjänstgör som sådan vara straffrättsligt ansvarig för brott som omfattas av Internationella brottmålsdomstolens jurisdiktion som begås av väpnade styrkor under hans eller hennes effektiva befäl och kontroll eller effektiva myndighet och kontroll, beroende på vad som är fallet, till följd av hans eller hennes oförmåga att utöva kontroll över dessa styrkor på ett riktigt sätt. En civil förman ska vara straffrättsligt ansvarig för brott som omfattas av Internationella brottmålsdomstolens jurisdiktion, som begås av underlydande som står under förmannens effektiva myndighet och kontroll till följd av hans eller hennes underlåtenhet att på ett riktigt sätt utöva kontroll över sådana underordnade. Romstadgans bestämmelser har föranlett tre bestämmelser i lagen om straff för folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser. Av 13 § framgår att en militär eller civil förman som underlåter att vidta de för honom eller henne möjliga åtgärder som är nödvändiga och skäliga för att förhindra att folkmord, brott mot mänskligheten eller krigsförbrytelse begås av en underlydande som står under förmannens lydnad och effektiva kontroll ska anses som gärningsman. Vidare anger 14 § att en militär eller civil förman som uppsåtligen eller av grov oaktsamhet underlåter att utöva särskild tillsyn över en underlydande som står under hans eller hennes lydnad och effektiva kontroll ska dömas för underlåtenhet att utöva kontroll, om den underlydande har begått folkmord, brott mot mänskligheten eller krigsförbrytelse som förmannen borde ha förutsett och hade kunnat förhindra. Slutligen gäller enligt 15 § att en militär eller civil förman som, när det kan ske utan fara för att förmannen avslöjar egen brottslighet, underlåter att för undersökning och lagföring anmäla skälig Prop. 2020/21:204 misstanke om att en underlydande som står under hans eller hennes lydnad och effektiva kontroll har begått folkmord, brott mot mänskligheten eller krigsförbrytelse ska dömas för underlåtenhet att anmäla brott. Ett avgörande särdrag hos aggressionsbrottet är, som tidigare konstaterats, att den personkrets som kan göra sig skyldig till nämnda brott är mycket snäv. Endast personer i ledande ställning kan således komma i fråga. Detta innebär att det att det är svårt att tänka sig situationer där en gärningsman som gjort sig skyldig till aggressionsbrott kan vara underlydande i den mening som avses i artikel 28 i Romstadgan och i de redovisade 13–15 §§. Bestämmelserna i svensk rätt om förmans ansvar behöver mot den bakgrunden inte göras tillämpliga även på aggressionsbrott. Regeringens förslag: Straffet för aggressionsbrott ska vara fängelse , lägst fyra och högst , eller på livstid. Utredningens förslag stämmer överens med regeringens. Remissinstanserna: En stor majoritet av remissinstanserna tillstyrker eller har inte några synpunkter på utredningens bedömning. Hovrätten för anser att det av lagtexten bör framgå vilka kriterier som ska beaktas för att påföljden ska bestämmas till livstid. Skälen för regeringens förslag: För folkmord, brott mot mänskligheten och grov krigsförbrytelse är straffskalan fängelse i lägst fyra och högst , eller på livstid. Aggressionsbrott är ett av de allvarligaste brotten med potentiellt oerhörda konsekvenser. Följderna av ett fullbordat aggressionsbrott kan bli oerhört omfattande, både . Aggressionsbrottet kan få följdverkningar inte bara nationellt och bilateralt utan även ur ett vidsträckt internationellt perspektiv. I straffskalan för aggressionsbrottet bör därför ingå längsta tänkbara fängelsestraff enligt svensk rätt – livstids fängelse. Det längsta tidsbestämda straffet ska bestämmas till rådande straffmaximum för ett sådant straff, dvs. När det gäller straffminimum för aggressionsbrott, saknas anledning att avvika från vad som enligt gällande rätt gäller för folkmord, brott mot mänskligheten och grov krigs- förbrytelse. Straffminimum bör därför bestämmas till fängelse . Hovrätten för anser att det av lagtexten bör framgå vilka kriterier som ska beaktas för att påföljden ska bestämmas till fängelse på livstid, i likhet med vad som föreslås när det gäller straffbestämmelsen om mord (jfr prop. 2018/19:138 Straffet för mord). Regeringen anser emellertid att aggressionsbrottet till sin karaktär skiljer sig väsentligt från mord. Till att börja med är den föreslagna straffskalan för aggressionsbrott betydligt vidare än straffskalan för mord, där minimistraffet är fängelse . Aggressionsbrottet avser gärningar som innefattar väpnat våld mellan stater och hur personer i ledande ställning har agerat i förhållande till detta. Det är alltså en komplex bedömning av många olika aspekter som kommer att behöva göras för att bestämma påföljden för en sådan Det skulle därför enligt regeringen vara mycket svårt att på ett 2020/21:204 tydligt sätt formulera kriterier för att påföljden ska bestämmas till fängelse på livstid, utan en helhetsbedömning måste göras i varje enskilt fall utifrån samtliga gärningsmoment och varje gärningspersons deltagande i dessa. Några motsvarande kriterier för vad som särskilt ska beaktas vid bedömningen av om påföljden ska bestämmas till fängelse på livstid finns inte heller i andra straffbestämmelser med motsvarande straffskala som aggressionsbrott. Regeringens förslag: Svensk domstol ska vara behörig att döma över aggressionsbrott som har begåtts i . För aggressionsbrott som har begåtts utanför ska svensk domstol vara behörig att döma om det finns en särskild anknytning till . Denna anknytning ska bestå i att brottet har begåtts på ett svenskt fartyg m.m. eller av någon som vid gärningstillfället eller vid tiden för åtal var svensk medborgare eller hade hemvist i eller om brottet riktat sig mot ett svenskt allmänt intresse. I övriga fall, där brottet begåtts utanför , ska svensk domstol vara behörig att döma över aggressionsbrott endast om den aggressionshandling som ligger till grund för brottet har begåtts av en stat gentemot vilken de s.k. Kampalaändringarna avseende detta brott har trätt i kraft vid tiden för brottet. Detsamma ska gälla för försök, förberedelse eller stämpling till eller underlåtenhet att avslöja eller förhindra aggressionsbrott. Domsrättsreglerna för aggressionsbrott ska placeras i lagen om straff för vissa internationella brott. Utredningens förslag stämmer i huvudsak överens med regeringens, bortsett från att utredningen inte föreslår att svensk domstol ska vara behörig att döma över aggressionsbrott om brottet har begåtts av någon som efter gärningstillfället, men när åtal väcks, blivit svensk medborgare eller fått hemvist i . Remissinstanserna: Flertalet av remissinstanserna tillstyrker eller har inte några synpunkter på utredningens bedömning. Hovrätten för anser att regelverket skulle bli mer överskådligt om bestämmelserna om domsrätt och åtalsförordnande avseende aggressionsbrottet förs in i 2 kap. . () efterlyser en något fylligare argumentation i sak beträffande frågan om domsrätt. Skälen för regeringens förslag Domsrätten kopplas till ratificering av Kampalaändringarna Principen om universell jurisdiktion över internationella brott på grund av brottens allvarliga karaktär och vikten av lagföring, innebär att stater enligt folkrätten har behörighet att lagföra dessa brott oavsett om brottet har någon anknytning till den aktuella staten eller inte. För folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser gäller detta redan i svensk rätt. Aggressionsbrottet kräver dock särskilda överväganden i domsrättsfrågan. Svensk domstol bör till att börja med vara behörig att döma över aggressionsbrott som har begåtts i enligt den allmänna bestämmelsen om domsrätt för brott som begåtts i landet enligt 2 kap. 1 § . Vad gäller aggressionsbrott begångna utanför gör regeringen följande överväganden. Vid förhandlingarna om aggressionsbrottet var en av de känsligaste frågorna Internationella brottmålsdomstolens jurisdiktion över brottet, vilket ledde fram till särskilda bestämmelser om domstolens jurisdiktion, se artikel 15a och b. Utgångspunkten är att Internationella brottmålsdomstolens jurisdiktion över aggressionsbrottet endast omfattar företrädare för de stater som har ratificerat eller godtagit Kampalaändringarna avseende aggressionsbrottet. En viss försiktighet kring att tillskapa svenska bestämmelser som ger en mer vidsträckt jurisdiktion än vad har, bör, enligt både utredningens och regeringens uppfattning, iakttas. Den något mer begränsade jurisdiktionen för över aggressionsbrottet jämfört med vad som gäller de andra brotten i Romstadgan, talar således för att den svenska domsrätten över aggressionsbrott inte bör utgå från universalitetsprincipen. Denna ståndpunkt ifrågasätts av (), som menar att skälen för att låta aggressionsbrottet omfattas av universell jurisdiktion gör sig särskilt starkt gällande med hänsyn till brottets allvarliga karaktär. Regeringen har förståelse för denna synpunkt. Aggressionsbrott utgör mycket allvarlig brottslighet. Det kan mot den bakgrunden tyckas otillfredsställande om svenska domstolar inte skulle kunna döma över ett sådant brott. Det är för sådan brottslighet av underordnad betydelse om den stat som begått en aggressionshandling har tillträtt Kampalaändringarna eller inte. Det gäller i synnerhet om gärningsmannen vid tiden för brottet var svensk medborgare eller hade hemvist i . Det går dock inte heller att bortse från att den politiska dimensionen av aggressionsbrottet kan visa sig känslig, bl.a. vid beslut om åtalsförordnande. Detta gäller särskilt då ställning ska tas till om en aggressionshandling har begåtts av en annan stat eller inte. I det sammanhanget överväger utredningen en bestämmelse varigenom svensk domsrätt, i de fall då det inte finns någon domsrätt grundad på en stark anknytning till , skulle vara beroende av att eller har fastställt att en aggressionshandling har ägt rum. Detta skulle ge en solid grund för svensk domsrätt. En sådan ordning är dock enligt utredningen förenad med vissa svårigheter. Regeringen delar denna bedömning. Det skulle exempelvis kunna tänkas att har ett pågående mål mot en person som misstänkts eller åtalats för aggressionsbrott och där en annan person åtalats inför svensk domstol beträffande samma situation. Det skulle då bli nödvändigt för den svenska domstolen att invänta Internationella brottmålsdomstolens avgörande av om en aggressionshandling ägt rum. Ett sådant avgörande kan dröja . Det är också utomordentligt ovanligt att säkerhetsrådet kan uppnå enighet i frågan om en aggressionshandling i strid med har ägt rum eller inte. 2020/21:204 Även om det är en systematiskt ovanlig lösning att begränsa räckvidden av domsrättsreglerna på ett sådant sätt framstår det enligt regeringens uppfattning som lämpligast att – i de fall brottet saknar särskild anknytning till – endast ge svensk domstol domsrätt över aggressionsbrottet på samma sätt och med de begränsningar som följer av den behörighet som getts i samband med att Internationella brottmålsdomstolens jurisdiktion över detta brott sattes i kraft. Svensk domstol bör alltså ges behörighet att döma över aggressionsbrott begångna utanför , men endast i de fall där den till grund för brottet liggande aggressionshandlingen begåtts av en stat gentemot vilken Kampala- ändringarna avseende aggressionsbrottet har trätt i kraft i enlighet med den särskilda resolution som antagits därom, samt i vissa andra fall som presenteras i det följande. Avgörande tidpunkt för bedömningen av om ändringarna har trätt i kraft bör lämpligen vara tiden för brottet, vilket också gäller för Internationella brottmålsdomstolens jurisdiktion. En sådan lösning som begränsar domsrätten jämfört med vad som annars följer av de generella domsrättsreglerna avviker visserligen från hur domsrättsreglerna i övrigt är konstruerade. Det kan från systematisk synpunkt diskuteras om det är en lämplig ordning. Aggressionsbrottet skiljer sig dock från andra brott dels på så sätt att individuellt straffansvar uteslutande avser personer i ledande ställning, dels genom att ett fullbordat brott med nödvändighet förutsätter att en aggressionshandling begåtts av en stat. För straffansvar krävs alltså att domstolen konstaterar att en stat brutit mot sina skyldigheter enligt folkrätten, vilket väcker frågor om i vilken utsträckning svensk domstol bör kunna pröva lagligheten av utländska staters gärningar och beslut, i synnerhet när dessa saknar särskild koppling till . Domsrätten bör därför begränsas på så sätt att svensk domstol – utöver de fall det finns en stark anknytning till – endast ska vara behörig att döma över aggressionsbrott i den utsträckning motsvarande behörighet gäller för . Brott med stark anknytning till För brott med en stark svensk anknytning gör sig dock behovet av en begränsning av domsrätten inte lika starkt gällande. I stället bör en oinskränkt domsrätt över aggressionsbrott gälla för brott som har nära anknytning till . Så bör anses vara fallet, utöver när brottet har begåtts i , då brottet begåtts ombord på ett svenskt fartyg eller luftfartyg eller då brottet begåtts i tjänsten av befälhavaren eller någon som tillhörde besättningen på sådant fartyg. Med hänsyn till aggressionsbrottets karaktär av ledarskapsbrott är det emellertid endast personer i ledande ställning som i praktiken kan komma att omfattas av tillämpningsområdet. Detsamma bör gälla då brottet begåtts på en inrättning som med stöd av lag har tillkommit i ekonomiska zon eller på svensk del av kontinentalsockeln. Med stöd av den aktiva personalitetsprincipen bör svensk domstol därutöver ha oinskränkt domsrätt över brott som begåtts av någon som vid gärningstillfället var svensk medborgare eller hade hemvist i . För personer som tagit hemvist i eller blivit svenska medborgare efter det att brottet begåtts anser utredningen att skälen för svensk domsrätt inte är lika starka eftersom anknytningen då uppstått först efter det att brottet begicks, som Prop. 2020/21:204 om anknytningen fanns redan vid brottstillfället. att brott som har begåtts av denna personkategori inte bör omfattas av svensk domsrätt. Enligt regeringen saknas det emellertid anledning att behandla dessa fall olika. Det skulle tvärtom kunna leda till stötande resultat om en person som begått ett aggressionsbrott skulle kunna skaffa sig t.ex. hemvist i utan att kunna lagföras. Svensk domstol bör därför vara behörig att döma över aggressionsbrott även om brottet har begåtts av någon som efter gärningstillfället men när åtal väcks blivit svensk medborgare eller fått hemvist i . Domsrätt ska därutöver föreligga för aggressionsbrott som riktat sig mot rikets säkerhet, allmän verksamhet eller annat av rättsordningen särskilt skyddat svenskt intresse, liksom för brott som begåtts i utövningen av tjänst eller uppdrag som innefattar allmän ställning. I den mån svensk domsrätt saknas, finns möjligheten att överlämna en misstänkt gärningsman för lagföring vid . Placering av bestämmelserna om domsrätt Bestämmelser om svensk domstols behörighet att döma över folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser finns i gällande rätt i . En utgångspunkt för regeringens överväganden såvitt avser svensk straffrättslig domsrätt, är att domsrättsbestämmelser, liksom de därmed sammanhängande reglerna om åtalsförordnande, i så stor utsträckning som möjligt ska samlas i 2 kap. (se avsnitt 5.1.2). Endast i de fall då generella bestämmelser inte kan tillämpas, ska domsrättsbestämmelser bibehållas – eller placeras, då det är fråga om nyreglering – i specialstraffrättsliga författningar. Hovrätten för anser att regelverket skulle bli mer överskådligt om bestämmelserna om domsrätt och åtalsförordnande avseende aggressionsbrottet i stället förs in i 2 kap. . För aggressions- brottet gör sig, som nämns ovan, särskilda överväganden gällande beträffande utformningen av domsrättsreglerna. Reglernas utformning avviker på flera sätt från vad som gäller för de övriga brotten i lagen om straff för folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser. Den särreglering som för aggressionsbrottets del föreslås, bör enligt regeringens uppfattning därför inte placeras bland de generella domsrättsreglerna i , utan i stället placeras lag. Eftersom det är fråga om en särreglering av ett brott i en lag som i övrigt omfattas av domsrättsreglerna i , bör i en särskild regel anges att särskilda domsrättsregler rörande aggressionsbrott begångna utomlands finns lag (se förslaget till 2 kap. 4 § 13 ). Regeringens förslag: Åtal för aggressionsbrott får endast väckas om åtalsförordnande har meddelats. Beslut i frågor om åtalsförordnande fattas av regeringen. En bestämmelse om åtalsförordnande för aggressionsbrott som har begåtts i tas in i 2 kap. och en bestämmelse beträffande brott som har begåtts utomlands tas in i lagen om straff för vissa internationella brott. Utredningens förslag stämmer överens med regeringens. Remissinstanserna: En stor majoritet av remissinstanserna tillstyrker eller har inte några synpunkter på utredningens förslag. Åklagar- myndigheten påpekar att en begäran om åtalsförordnande ofta framställs i ett sent skede när utredningen kommit så långt att ett åtal överhuvudtaget kan bli aktuellt. Förslaget kan därmed innebära att en svensk åklagare kan inleda förundersökning och även vidta tvångsåtgärder som torde kunna få utrikespolitisk betydelse för . har inte någon erinran mot förslaget om att ett åtalsförordnande normalt bör vara en förutsättning för åtal, och erinrar i detta sammanhang om att såväl gärningens allvar som intresse av lagföring bör beaktas vid bedömningen om ett åtalsförordnande. menar att lagstiftningen möjligen blir mer överskådlig om bestämmelserna om åtalsförordnande flyttas till . , Svenska sektionen avstyrker utredningens förslag rörande krav på åtalsförordnande från regeringen och anför att aggressionsbrottets ringa praktiska betydelse riskerar att minska ytterligare genom förslaget och anser i stället att en lagregel som tillåter att prövningen flyttas från regeringen till en rättslig instans vore en mer lämplig lösning. Skälen för regeringens förslag: Enligt gällande rätt uppställs i vissa fall krav på åtalsförordnande för att åtal ska kunna väckas. Innan åtal får väckas vid en svensk domstol ska alltså en särskild prövning göras. I avsnitt 5.2.10 redovisas regeringens överväganden och förslag beträffande de generella bestämmelserna om åtalsförordnande som 2 kap. bör innehålla. Där bemöts också synpunkten från om att lagstiftningen möjligen blir mer överskådlig om bestämmelserna om åtalsförordnande flyttas till . För folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser bör dessa generella bestämmelser tillämpas. När det gäller prövningen av om åtalsförordnande bör meddelas beträffande aggressionsbrott, gör sig särskilda överväganden gällande. Det gäller både i fråga om i vilka situationer ett krav på åtalsförordnande bör ställas upp och i fråga om vem som ska besluta om åtalsförordnande. , Svenska sektionen avstyrker utredningens förslag om såväl krav på åtalsförordnande som att regeringen ska fatta sådana beslut. Regeringen är dock av uppfattningen att utredningens överväganden härom är välgrundade. Som tidigare nämnts, är aggressionsbrottet ett brott med starka politiska förtecken. Brottet har normalt sin grund i en mellanstatlig konflikt som utmynnat i en väpnad konflikt mellan två eller flera stater. För att någon ska kunna fällas till ansvar för det fullbordade brottet krävs bl.a. att det kan fastställas att en stat har begått en aggressionshandling gentemot en annan stat i strid med , liksom att det är uppenbart att handlingen inneburit en överträdelse av stadgan. Ett generellt krav på åtalsförordnande bör således ställas upp för aggressionsbrott, såväl när det gäller brott begångna utomlands som inom . Regeringen ansluter sig till utredningens förslag om att en bestämmelse om krav på åtalsförordnande för aggressionsbrott som begåtts i bör placeras i 2 kap. , medan en bestämmelse Prop. 2020/21:204 beträffande aggressionsbrott som begåtts utomlands bör placeras i lagen om straff för vissa internationella brott. Vid prövningen av en fråga om åtalsförordnande för aggressionsbrott bör det avgörande främst vara lämpligheten av åtal och lagföring vid svensk domstol i ljuset av de möjligheter som finns att utreda brottet samt sakens utrikes- och säkerhetspolitiska betydelse. Även FN:s säkerhetsråds ställningstagande, liksom Internationella brottmålsdomstolens och Internationella domstolens, bör beaktas vid bedömningen. Regeringen är ytterst ansvarig för utrikes- och säkerhetspolitik och det är nödvändigt att regeringen, inför frågan om åtal för aggressionsbrott ska få väckas, ges möjlighet att beakta relevanta utrikes- och säkerhetspolitiska aspekter. Brottets art, gärningsmannakretsen och de utrikes- och säkerhetspolitiska liksom andra politiska konsekvenser som ett åtal och lagföring vid svensk domstol kan få, gör att det framstår som nödvändigt att prövningen av åtalsförordnande avseende aggressionsbrott görs av regeringen.