prop · H803209 · 2021-06-22 00:00:00 — både under förundersökning och huvudförhandling, att tillgodogöra sig och bedöma ett omfattande material på ett rättssäkert sätt. ningstider leder dessutom ofta till att bevisläget försämras och att det blir svårare att lagföra brotten. Brottsbekämpande myndigheter har sedan länge arbetat med vetskap om vikten av att bevis säkras tidigt för att få tillgång till så tillförlitlig information som möjligt. Bevis beskrivs ofta som en färskvara men i stora brottmål är den muntliga bevisningen sällan Vid huvudförhandlingen har det ofta gått sedan den händelse som bevisningen avser. Under den tiden kan förhörspersonernas minnesbilder ha försämrats eller påverkats av vad andra har berättat eller av vad som framkommit i media. Generellt sett kan kvaliteten på uppgift- De långa handläggningstiderna kan också innebära en stor påfrestning för enskilda förhörspersoner. Vittnen och andra kan behöva medverka i upprepade förhör under förundersökningen för att därefter ändå höras på nytt i en rättegång. Trakasserier och hot mot målsägande och vittnen har blivit allt vanligare. Huvudförhandlingen är ett tillfälle där målsägande, vittnen och tilltalade möts och tidigare undersökningar visar att domstol- arna är vanliga platser för otillåten påverkan. Risken för sådan påverkan är större i mål som rör ungdomsbrott, relationsvåld eller organiserad brottslighet (se propositionen Stärkt ordning och säkerhet i domstol, prop. 2018/19:81 s. 27). Även fram till en huvudförhandling riskerar målsägande och vittnen att utsättas för hot eller liknande påtryckningar för att få dem att ta tillbaka eller ändra sina uppgifter. negativt på förhörspersonens vilja och förmåga att överhuvudtaget medverka vid förhör i domstol eller att fritt berätta om sina iakttagelser. de stora brottmålen är det regelmässigt svårt att få personer att vittna. En annan konsekvens av långa utredningstider och av att domstols- processen i stora brottmål drar ut är långa häktningstider. Eftersom huvudregeln är att muntlig bevisning ska tas upp vid huvudför- handlingen måste berättelser som lämnas under förundersökningen ofta skyddas från påverkan genom att den som är misstänkt för brott häktas och Detta inskränker den misstänktes möjligheter att exempelvis kontakta vittnen fram till dess att förhören har tagits upp vid Restriktioner används också för att skydda den misstänktes egen utsaga från påverkan och anpassning till de uppgifter som har lämnats. Detta leder i sin tur till att förhör med tilltalade vid huvudförhandlingar i stora brottmål ofta hålls efter en långvarig och typiskt sett påfrestande häktningstid. internationell som nationell kritik för både långvariga häktningar och en omfattande användning av restriktioner. Det är framför allt vid allvarlig brottslighet med många inblandade personer som det krävs så stora utredningsinsatser och så omfattande bevisning att processen riskerar att bli utdragen. Det är viktigt att rättsväsendet har möjligheter att utreda och lagföra också den grövsta och mest komplicerade brottsligheten och att straffprocessen även i dessa fall är både rättssäker och effektiv. Enligt Brå kan en förskjutning mot fler stora brottmål och omfattande förundersökningar förväntas innebära en minskning i antalet lagförda personer och uppklarade brott (se rapport 2017:4 s. 12). En sådan utveckling kan inte accepteras utan förutsätter att åtgärder vidtas. Brottsligheten måste även framöver motverkas med effektiva brottsbekämpande metoder och med ändamålsenlig lagstiftning. Utvecklingen mot den typ av stora, komplicerade brottmål som vi har sett var rimligtvis omöjlig för lagstiftaren att förutse vid ikraftträdande . De grundläggande processuella principerna är inte anpassade till den typ av omfattande bevisföring och långa handläggningstider som förekommer regelmässigt i stora brottmål. Samhällsutvecklingen ställer krav på att fortlöpande överväga om de regler som de brottsbekämpande myndigheterna och domstolarna har att tillämpa är ändamålsenligt utformade. Det centrala är att säkerställa en praktiskt fungerande straffprocess som uppfyller kraven på effektivitet och rättssäkerhet och som ger bäst förutsättningar att komma fram till materiellt riktiga domar. Regeringen anser att de processuella principerna om muntlighet, omedelbarhet och koncentration även fortsättningsvis måste utgöra grunden för prövningen i domstol så att avgöranden i första hand grundas på vad som förekommit vid en muntlig förhandling där parterna lagt fram sina argument och bevis koncentrerat inför rätten. Ett strikt upprätthållande av principerna utan undantag kan däremot leda till att förfarandet blir tungrott, tidsödande och kostnadskrävande utan att man når några rättssäkerhetsvinster (jfr prop. 2004/05:131 s. 81). För att rättsväsendet ska kunna hantera de stora brottmålen och de omfattande förundersökningarna mer effektivt anser regeringen, i likhet med utredningen och majoriteten av remissinstanserna, att straffprocessen behöver moderniseras. Den tekniska utvecklingen innebär att det numera är möjligt att dokumentera förhör med ljud och bild såväl hos polis och åklagare som i domstol. Enligt regeringen finns det skäl att överväga hur de tekniska förutsättningarna kan användas ytterligare för att effektivisera processen, särskilt när det gäller stora brottmål och omfattande förundersökningar. Reglerna om bevisning i brottmål behöver bli mer flexibla så att bevis i större utsträckning kan tas upp och läggas fram på det sätt som är lämpligast i varje enskilt fall. Det är dock viktigt att en reform sker med bevarade krav på rättssäkerhet och på ett sätt som säkerställer balansen mellan parterna. Regeringen lämnar i denna proposition lagförslag som syftar till att göra bevisreglerna mer moderna och bättre anpassade även till stora brottmål och omfattande förundersökningar. 2020/21:209 5 Principen om bevisomedelbarhet – som även kallas principen om det bästa bevismedlet – tar sikte på i vilken form ett bevis bör läggas fram. Bevis ska som huvudregel tas upp vid huvudförhandlingen (35 kap. 8 § RB). Parter, vittnen och sakkunniga ska därför i princip alltid höras direkt inför domstolen vid en personlig inställelse. Det finns emellertid vissa undantag då bevisning kan tas upp före en huvudförhandling. Ett sådant undantag är möjligheten att ta upp bevis i domstol under förundersökningen om det annars finns risk att beviset går förlorat eller endast med svårighet kan föras vid huvudförhandlingen (23 kap. 15 § RB). Det kan exempelvis röra sig om ett vittne som på grund av sjukdom, resa eller annan orsak kan antas inte kunna komma till huvudförhandlingen. Regleringen är inte inskränkt till att gälla vittnen utan avser i princip även andra bevismedel (m.m., , Fitger m.fl., 2020-10- 01, kommentaren till 23 kap. 15 § ). Bevisupptagningen kan ske på begäran av undersökningsledaren eller den misstänkte. Även under förberedelsen i domstol, dvs. efter att åtal har väckts, kan bevis i vissa fall tas upp (45 kap. 12 § RB). Så kan ske för att ta upp förhör med vittne, målsägande, tilltalad och sakkunnig. Ett sådant förhör kan ske utom huvudförhandling om förhörspersonen inte kan komma till huvudförhandlingen, om en inställelse skulle medföra kostnader eller olägenheter som inte står i rimligt förhållande till betydelsen av att förhöret hålls vid huvudförhandlingen eller om det kan antas att det är möjligt att avgöra ett mål utan huvudförhandling (36 kap. 19 § RB, 37 kap. 3 § och 40 kap. 11 § RB). Det är rätten som beslutar om att någon ska höras utom huvudförhandlingen. Ett sådant beslut fattas oftast efter en framställning av part men det finns inte något som hindrar att rätten självmant tar upp frågan (m.m., , Fitger m.fl., , kommentaren till 36 kap. 19 § ). Det finns även en möjlighet att ta upp bevisning om en huvudförhandling ställs in. I en sådan situation får rätten ta upp muntlig bevisning om den tilltalade har delgetts stämning och den som ska höras finns tillgänglig och det är lämpligt (46 kap. 3 § RB). Lämplighetsbedömningen ska göras utifrån omständigheterna i det enskilda fallet. Inom ramen för lämplighetsbedömningen ska rätten beakta hur en bevisupptagning påverkar bl.a. målets handläggning, intresset av en sammanhållen huvudförhandling och rättssäkerhetsaspekter (m.m., , Fitger m.fl., 2020- 10-01, kommentaren till 46 kap. 3 § ). I de fall ett muntligt bevis har tagits upp inför rätten före huvudförhandling är utgångspunkten att beviset, om det kan läggas fram genom en ljud- och bildupptagning, inte ska tas upp på nytt (35 kap. 13 § RB). Det innebär att ett tidigt förhör i domstol med exempelvis ett vittne, som huvudregel, ersätter ett förhör vid huvudförhandlingen och att vittnet inte behöver inställa sig på nytt i domstolen (se avsnitt 6). Utökade möjligheter att ta upp bevis före Regeringens förslag: Under förundersökningen ska rätten, på yrkande av undersökningsledaren eller den misstänkte, få ta upp bevis om någon har underrättats om skälig misstanke om brottet och det är lämpligt att ta upp bevis. Vid bedömningen av om det är lämpligt att ta upp bevis under förundersökningen ska rätten beakta utredningens omfattning, brottets beskaffenhet, bevisupptagningens betydelse för frågan om att häva ett häktningsbeslut eller restriktioner och övriga omständigheter. Även under förberedelsen ska rätten, på yrkande av åklagaren eller en part i ansvarsfrågan, få ta upp bevis om det är lämpligt. Vid bedömningen av om det är lämpligt att ta upp bevis under förberedelsen ska rätten beakta målets omfattning, brottets beskaffenhet och övriga omständigheter. Utredningens förslag stämmer delvis överens med regeringens (SOU 2017:98 s. 194). Utredningen föreslår att det ska gälla en presumtion för bevisupptagning under såväl förundersökningen som förberedelsen i brottmål. Utredningen föreslår inte att en förutsättning för bevisupptagning under förundersökningen ska vara att någon har underrättats om skälig misstanke om brottet. Utredningen föreslår inte heller att det ska göras någon lämplighetsbedömning i de fall bevisupptagningen kan antas få betydelse för frågan om att häva ett häktningsbeslut eller restriktioner. Remissinstanserna: En knapp majoritet av de som lämnat synpunkter tillstyrker, är i huvudsak positiva till eller har inte några invändningar mot förslagen, däribland Hovrätten över och , Hovrätten för , , , , , , Brottsofferjouren (Brottsofferjouren) och . JK anför att förslagen kan förväntas medföra betydande förbättringar i fråga om effektivitet och kvalitet i brottmålsprocessen utan att ge avkall på rimliga rättssäkerhetskrav. Vidare anser bl.a. JK och att förslagen kan medföra en lägre påfrestning för enskilda förhörspersoner och leda till kortare häktningstider och minskad användning av restriktioner. ser flera potentiella vinster med förslagen och framhåller att tillförlitligheten i minnesuppgifter generellt avtar och att vinsterna med reformen bör vara särskilt påtagliga i komplicerade brottmål med långa handläggningstider. Brottsofferjouren tror att förslagen kan leda till en effektivisering av brottsbekämpandet med resultatet att fler brott upp och till en ökad rättstrygghet för den enskilde som antingen har utsatts för brott eller – genom den bättre brottsbekämpningen – kan undgå att utsättas för brott. pekar på att ett minskat antal inställda huvudförhandlingar innebär en ökad rättssäkerhet för brottsoffer. Av de som är kritiska till förslagen kan nämnas JO, Hovrätten för , , , och . Invändningarna handlar i huvudsak om att förslagen innebär en klar försämring av den misstänktes möjligheter att 2020/21:209 förbereda sitt försvar, bl.a. möjligheten att hålla ett effektivt motförhör, och ett åsidosättande av principen om parternas processuella likställdhet. anför att det finns en obalans mellan åklagarens insyn och den misstänktes insyn i förundersökningsmaterialet vid tid- punkten för förhöret. JO och anför att den förskjut- ning av tyngdpunkten i rättskipningen som förslagen innebär är mycket tveksam från principiella synpunkter. De anser att domstolarna kommer att involveras i förundersökningen i en väsentligt större utsträckning än i dag och riskerar att få en roll som inte är förenlig med deras uppgift i JO pekar också på att syftet med en förundersökning inte är att säkra bevis och anser att utredningen inte har övervägt hur den föreslagna ordningen förhåller sig till syftet med en förundersökning enligt 23 kap. 2 § RB. Några remissinstanser, såsom , tingsrätt och , är tveksamma till omfattningen av utredningens De befarar att förslagen inte kommer att medföra effektivitets- vinster utan i stället ett betydande merarbete för framför allt domstolarna. pekar på att det kan bli många olika bevisupptagnings- tillfällen där domare, åklagare och försvarare behöver närvara. anser därför att det bör övervägas att begränsa förslagen till stora brottmål, en begränsning som också förespråkar. tveksam till om effekterna av förslagen blir så positiva som utredningen JO framhåller att det inte är möjligt att ”låsa” muntlig bevisning och att det inte heller går att säkert förutse att en förhörsperson inte behöver komma till den framtida rättegången enbart för att ett förhör har hållits i domstol under förundersökningen. Många remissinstanser, t.ex. tingsrätt, och , är tveksamma till en generell presumtion för bevisupptagning i alla mål. De anser att en bevisupptagning bör ske om rätten bedömer att det är lämpligt. advokatsamfund anser att ett villkor för bevisupptagning bör vara att part- erna är överens om att en sådan ska ske. nuvarande ordning endast utvidgas till att omfatta fall där skälen för en tidig bevisupptagning väger mycket tungt, exempelvis vid förhör med personer som redan utsatts för otillbörlig påverkan. Ett par remissinstanser, däribland Hovrätten över och , anför att en förutsättning för bevisupptagning under förundersökningen bör vara att någon är skäligen misstänkt för brottet. att det finns goda skäl för att ställa upp ett formellt krav på att en preliminär gärningsbeskrivning samt förhörs- och bevistema ska anges när det är undersökningsledaren som framställt yrkandet om bevisupptagning. Hovrätten påpekar vidare att det i den s.k. tilltrosbestämmelsen görs en skillnad mellan ljud- och bildupptagningar av förhör som tagits upp vid en huvudförhandling i tingsrätt och sådana som inte har gjort det. hovrätten finns det skäl att närmare analysera och överväga behovet av bestämmelsen och om den aktuella skillnaden bör upprätthållas. En majoritet av de remissinstanser som yttrar sig om bevisupptagning som kan få betydelse för frågan om att häva häktning eller restriktioner är positiva till förslaget, däribland och . Ett par remissinstanser, däribland , anför att en lämplig- hetsprövning bör göras också när någon är häktad. JO, och , är tveksamma till om förslaget faktiskt leder till minskad häktestid och minskad restriktions- anför att en misstänkt kan vara intresserad av att påverka en person även efter en tidig bevisupptagning. anser att det bör belysas var gränsen går för när en domares opartiskhet kan ifrågasättas efter att ha tagit olika beslut i målet Skälen för regeringens förslag Möjligheterna att ta upp bevis i domstol före huvudförhandling bör De nuvarande möjligheterna att ta upp bevis i domstol i ett tidigare skede än själva huvudförhandlingen är begränsade och används sällan. om att utöka möjligheterna övervägdes i förarbetena till EMR-reformen. Det förslag som regeringen då hade att ta ställning till var att förändra reglerna i 36 kap. 19 § RB så att förhör skulle kunna äga rum utom huvudförhandling om det kunde antas att ett nytt förhör inte skulle behöva hållas vid huvudförhandlingen. Regeringen delade i och för sig utredning- ens uppfattning att möjligheterna att ta upp bevisning utom huvudförhand- ling var alltför begränsade. Förslaget ansågs dock öppna upp för alltför frekventa avvikelser från huvudregeln om att den muntliga bevisningen bör tas upp vid huvudförhandlingen. Mot bakgrund av att de då nya reglerna om dokumentation av förhör med ljud- och bildupptagning i viss utsträckning bedömdes öka utrymmet för att tillåta bevisupptagning utom huvudförhandling enligt det befintliga regelverket, bedömde regeringen att förslaget inte borde genomföras (prop. 2004/05:131 s. 151 f.). band med uppföljningen av EMR-reformen utökades möjligheten att ta upp muntlig bevisning vid en inställd huvudförhandling (prop. s. 24 f.). Mot bakgrund av de positiva erfarenheterna av att använda tekniken med ljud och bild och de senaste årens utveckling mot allt fler stora brottmål och omfattande förundersökningar är det motiverat att på nytt överväga frågan i vilka situationer det bör vara tillåtet att ta upp bevisning – i praktiken muntliga berättelser – i domstol i ett tidigare skede än vid huvud- Liksom flertalet remissinstanser instämmer regeringen i utredningens bedömning att det skulle medföra flera fördelar för straff- processen om förhörspersoner i större utsträckning kunde lämna sina berättelser tidigt under processen och en sådan berättelse, förutsatt att den dokumenterats med ljud och bild, kunde användas som bevis vid en senare En av fördelarna är att det kan ge mer tillförlitlig bevisning och bättre förutsättningar för materiellt riktiga domar. Utsagor från ett tidigt förhör kan vara mer tillförlitliga eftersom de lämnas i närmare anslutning till den iakttagelse som de avser att beskriva och dessutom är mindre påverkade av vad andra människor har sagt eller vad som framkommit exempelvis i media. Även om det, som JO påpekar, inte helt säkert går att förutse att en person som hörs i domstol redan tidigt under processen inte behöver inställa sig också vid huvudförhandlingen kan en tidig bevis- upptagning ändå medföra en minskad press för målsägande och vittnen och en minskad risk för att de utsätts för hot eller andra påtryckningar inför Detta kan öka deras benägenhet att samarbeta med 2020/21:209 de brottsbekämpande myndigheterna, vilket i sin tur kan leda till ett mer stabilt beslutsunderlag. En ordning som tillåter en ökad användning av tidiga förhör i domstol bedöms vidare kunna medföra en ökad förutsebar- het i processen och därmed ge domstolarna bättre förutsättningar att planera och genomföra huvudförhandlingar, särskilt i brottmål med om- fattande material och bevisning. Även utsikterna att korta häktningstiderna och minska restriktionsanvändningen kan förbättras, något som också Den kritik som förs fram mot att utöka möjligheterna till tidig bevis- upptagning i domstol tar framför allt sikte på att förhör ska kunna ske redan Några remissinstanser, bl.a. advokatsamfund, framhåller att förundersökningen och rättegången har olika syften och att jämförelsen med EMR-reformen därför haltar. påpekar att det under förundersökningen råder en obalans mellan parterna eftersom den misstänkte har en begränsad insyn i förundersöknings- materialet och därmed begränsade möjligheter att bedriva ett effektivt Den ordning som utredningen föreslår skiljer sig visserligen på en rad punkter från den ordning som infördes genom EMR-reformen. reformen syftade framför allt till att ge hovrätterna och möjlighet att i sin överprövning utgå från de förhör som tidigare spelats in med ljud och bild inför rätten, vanligtvis vid en huvudförhandling i Som utredningen påpekar har dock reformen visat att möjlig- heterna att göra en tillförlitlig bevisvärdering efter ett förhör upptaget med ljud och bild i många fall är fullt jämförbara med vad som hade varit fallet om förhöret tagits upp direkt vid en huvudförhandling (jfr prop. 2004/05:131 s. 151 f. och prop. 2015/16:39 s. 27). Det är också viktigt att ha med sig att förundersökningen i första hand syftar till att inhämta information och skapa underlag för åklagarens beslut Förhör under en pågående förundersökning är därför ofta av annan karaktär än de förhör som sker i bevissyfte vid en huvudförhandling Medan förundersökningen präglas av sekretess och begränsad insyn kännetecknas processen i domstol av offentlighet och partsinsyn. Även om förundersökningen och rättegången således fyller delvis olika syften anser regeringen att det i viss utsträckning ändå kan vara motiverat att involvera domstolarna redan under förundersökningen för att ta upp Så kan exempelvis vara fallet i omfattande utredningar eller när det gäller vissa typer av brott där det finns en risk att förhörspersonen utsätts för påtryckningar eller ändrar sina uppgifter vid huvudförhandlingen. sådana situationer kan ett tidigt dokumenterat förhör ge domstolen ett bättre underlag för sin bedömning och bidra till att bevisningen kan presenteras i ett sammanhang vid huvudförhandlingen, vilket också är ett av förundersökningens syften. Det kan i detta sammanhang också noteras att en utökad möjlighet att ta upp bevis i domstol framför allt skulle få betydelse för förhör med målsägande och vittnen. Den misstänkte har alltid rätt att tiga under förundersökningen och välja att höras vid huvudförhandlingen. tiga och att inte medverka i utredningen följer av rätten till en rättvis rättegång enligt artikel 6 i . En möjlighet att hålla ett tidigt förhör i domstol med en misstänkt torde därför utnyttjas i begränsad utsträckning och endast i situationer när den misstänkte själv vill. Sammantaget bedömer regeringen, i likhet med utredningen och mer- Prop. 2020/21:209 parten av remissinstanserna, att reglerna för bevisupptagning i domstol bör ändras så att det i större utsträckning blir möjligt att ta upp bevis under både förundersökningen och förberedelsen i brottmål. Som flertalet remissinstanser framhåller och som konstateras ovan måste förändringar av bevisreglerna ske inom ramen för en fortsatt rättssäker process som lever upp till bl.a. krav på en rättvis rättegång för den som misstänks för brott. I det följande utvecklas hur de utökade möjligheterna att ta upp bevis i domstol under förundersökningen och förberedelsen närmare bör utformas för att leva upp till dessa krav. Rätten till motförhör enligt Rätten att angripa den muntliga bevisning som åberopas av åklagaren genom motförhör är en viktig rättssäkerhetsfråga och en central del av ett rättvist brottmålsförfarande enligt . 6.3d) i har den tilltalade rätt att förhöra eller låta förhöra vittnen som åberopas mot honom eller henne. Enligt utredningen kan rätten till motförhör enligt upprätthållas även med en ordning som innebär en utökad möjlighet att använda tidiga förhör eftersom det kommer att finns möjlighet att ställa kompletterande frågor efter att förundersökningen har slutdelgetts. JO anser att möjligheten till motförhör genom ett tilläggsförhör i efterhand är ett alltför lågt ställt rättssäkerhetskrav i förhållande till vad som bör gälla för den svenska rättsordningen. pekar på att det processuella korsförhöret är det överlägset bästa sättet att pröva frågan om en bevispersons trovärdighet och en utsagas tillförlitlighet. framhåller vikten av att ett motförhör hålls i anslutning till huvudförhöret. Av avgöranden från Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna () framgår att bevis normalt ska läggas fram i närvaro av den tilltalade vid en offentlig rättegång. Av rätten att förhöra vittnen följer att den tilltalade ska ges en tillräcklig och adekvat möjlighet att fråga ut ett vittne, antingen då vittnet lämnar sina uppgifter eller senare under förfarandet (se t.ex. Kostovski mot , Appl. 11454/85, och W.S. mot , Appl. 21508/02). Om den tilltalade inte har haft en sådan möjlighet, har utsagorna mindre bevisvärde och kan inte utgöra den enda eller huvudsakliga bevisningen som ligger till grund för en fällande dom (se t.ex. Delta mot , Appl. 11444/85 och A.S. mot , Appl. 40156/07). Avgörande är att den tilltalade eller hans eller hennes ombud har haft en sådan möjlighet. Om möjligheten inte utnyttjats föreligger däremot inte någon kränkning av (se Pullar mot , Appl. 22399/93).