prop · H803204 · 2021-05-28 00:00:00 — Regeringen föreslår därför, i likhet med utredningen, att något krav på att sådana gärningar ska vara straffbara även på gärningsorten inte ska upprätthållas. I avsnitt 5.3 anges vad som gäller i fråga om undantag från kravet på dubbel straffbarhet vid vissa specialstraffrättsliga brott. Enligt gällande rätt får svensk domstol inte, i fall då kravet på dubbel straffbarhet är uppfyllt, döma till påföljd som är att anse som strängare än det svåraste straff som är stadgat för brottet enligt lagen på gärningsorten, se hittillsvarande 2 kap. 2 § tredje stycket . I de fall då ett brott är att anse som begånget på flera orter, bör – till skillnad från vad som gäller (jfr NJA 1993 s. 292) – gälla att domstolen inte får döma till påföljd som är att anse som strängare än det svåraste straff som är stadgat för brottet på någon av gärningsorterna, dvs. straffmaximum i den stat med strängast straffskala för brottet avgör den övre gränsen för det straff som kan ådömas i svensk domstol. Om gärningen är straffbar med visst straff på en av gärningsorterna har gärningsmannen gjort något som på denna plats är brottsligt och där kan leda till ett visst straff. Därmed tillgodoses enligt regeringen gärningsmannens intresse av förutsebarhet, gärningslandets suveränitet och respekt för individen. Att brottet då även Prop. 2020/21:204 kan lokaliseras till andra platser förändrar inte den bedömningen. 5.2.9Betydelsen av en tidigare utländsk dom Regeringens förslag: Har frågan om ansvar för brott prövats genom en dom som har meddelats av annan domstol än svensk domstol och som fått laga kraft, får den tilltalade inte lagföras i för en gärning som omfattas av prövningen. Om inte annat följer av en internationell överenskommelse som är bindande för , får dock lagföring ske om -den tilltalade har frikänts från ansvar på den grunden att gärningen inte utgjorde brott enligt den lag som domstolen tillämpade, -verkställighet av den utdömda påföljden inte pågår av någon annan anledning än att påföljden redan har verkställts i sin helhet eller bortfallit enligt den lag som är tillämplig för verkställigheten, -lagföringen gäller brott som begåtts i eller mot svenskt allmänt intresse, såvida inte den tidigare lagföringen har skett på begäran av svensk myndighet eller sedan personen har utlämnats eller överlämnats från för lagföring, -den tidigare lagföringen eller domen uppenbart står i strid med svenska allmänna rättsprinciper, eller -sådana förhållanden föreligger som kan föranleda resning till men för den tilltalade. Om ny lagföring sker trots att det finns en tidigare utländsk dom, ska den svenska domstolen vid bestämmande av påföljd ta skälig hänsyn till den tidigare påföljden. Frihetsberövande till följd av den tidigare lagföringen ska om möjligt i sin helhet räknas av från böter eller fängelse. Om lagföring sker får dömas till lindrigare straff än vad som är föreskrivet för brottet eller påföljd helt efterges. Regeringens bedömning: Relevant information om de internationella överenskommelser som kan inverka på möjligheten till lagföring bör göras tillgänglig på webbplats. Utredningens förslag stämmer i huvudsak överens med regeringens. Utredningen föreslår dock att de internationella överenskommelser som kan inverka på möjligheten till lagföring ska tillkännages i . Remissinstanserna: Remissinstanserna tillstyrker eller har inte några synpunkter på utredningens bedömning. och anför att den föreslagna bestämmelsen om beaktande av utländsk påföljd är en straffmätningsregel och att det bör övervägas om den i stället kan placeras i 29 kap. , eller om det där bör hänvisas till bestämmelsen. Hovrätten för anser att bestämmelser om avräkning av påföljd som verkställts utomlands till följd av en utländsk dom bör samordnas med bestämmelserna i 2 § lagen (2018:1250) om tillgodoräknande av tid för frihetsberövande. Skälen för regeringens förslag och bedömning Utländsk dom ska som huvudregel utgöra hinder för lagföring i Överlappande domsrättsregler kan medföra att en person som misstänks för ett brott som faller under svensk domstols behörighet redan kan vara lagförd i något annat land, vilket ger upphov till frågor om vilka rättsverkningar som den utländska domen får i . Enligt gällande rätt finns bestämmelser om på vilket sätt en tidigare utländsk brottmålsdom ska beaktas vid en eventuell svensk lagföring i 2 kap. 5 a § . I paragrafen räknas upp de situationer där det föreligger hinder mot ny lagföring i , bl.a. genom hänvisning till ett antal internationella överenskommelser. Utredningen föreslår att det som huvudregel ska föreligga hinder för lagföring i avseende en gärning som redan har varit föremål för prövning av annan domstol än svensk domstol. En sådan regel grundar sig på rättsprincipen ne bis in idem – rätten att inte bli lagförd eller straffad två gånger för samma sak. Principen återfinns i flera instrument på fri- och rättighetsområdet, t.ex. om medborgerliga och politiska rättigheter (artikel 14.7), i den Europeiska konventionen om de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (artikel 4 i sjunde tilläggsprotokollet), liksom i EU:s stadga om de grundläggande rättigheterna (artikel 50). Rättigheterna enligt konventionerna gäller för den inomstatliga rättskipningen medan EU-stadgan gäller inom det område som omfattas av unionsrätten. Principen är dock allmänt vedertagen i västerländsk rättstradition och starka rättsstatliga skäl talar för att den som är misstänkt för ett brott inte ska behöva riskera att bli lagförd för detta mer än en gång om inte särskilda skäl föreligger. Detta bör som utgångspunkt gälla även om den första domen meddelats av en utländsk eller en internationell domstol. I vissa fall bör lagföring vara tillåten även om det finns en utländsk brottmålsdom Även om en utländsk dom som huvudregel bör utgöra hinder för lagföring i avseende samma gärning är det nödvändigt att i olika avseenden och av olika skäl göra undantag från huvudregeln. Liksom enligt gällande rätt bör lagföring i vara möjlig om brottet har begåtts i eller riktat sig mot ett svenskt allmänt intresse, om inte den tidigare lagföringen har skett på begäran av svensk myndighet eller sedan personen utlämnats eller överlämnats från för lagföring. Ny lagföring bör, liksom är fallet enligt hittillsvarande reglering, också få ske om verkställighet av den påföljd som dömts ut av den tidigare domstolen inte pågår av annan anledning än att påföljden redan har verkställts i sin helhet eller att den har bortfallit enligt den lag som är tillämplig för verkställigheten. Utredningen föreslår vidare att en regel införs som innebär att ny lagföring får ske om den tilltalade har frikänts från ansvar på den grunden att gärningen inte utgjorde brott enligt den lag som den utländska domstolen tillämpade. Regeln motiveras av att bestämmelserna enligt den föreslagna konstruktionen med en allmänt gällande huvudregel görs tillämpliga inte bara i förhållande till nationella domstolar, utan också i förhållande till internationella domstolar. jurisdiktion är ofta begränsad till vissa, speciella brottstyper med särskilda rekvisit. Om en tilltalad har frikänts på den grunden att de för de särskilda brottstyperna gällande rekvisiten inte är uppfyllda, bör detta inte hindra att den tilltalade lagförs för ett ”vanligt” brott inför en nationell domstol. Regeringen ställer sig bakom utredningens förslag. En följd av den föreslagna generella regleringen är att förbudet mot dubbel lagföring i lagen (1994:569) om samarbete med de internationella tribunalerna för brott mot internationell humanitär rätt bör upphävas (jfr även SOU 2002:98 s. 344). Mot bakgrund av att regeringens förslag utgår från en allmänt verkande huvudregel, gör regeringen, i likhet med utredningen, bedömningen att det är både nödvändigt och lämpligt att även införa en undantagsregel som gör det möjligt att bortse från en tidigare lagföring som uppenbart står i strid med svenska allmänna rättsprinciper. Så kan exempelvis vara fallet om en tidigare rättegång inte genomfördes på ett oberoende och opartiskt sätt eller om det står klart att den rättegång som genomförts i den andra staten har skett enbart för skens skull. Dessutom bör lagföring i vara möjlig om sådana förhållanden föreligger som enligt 58 kap. 3 § kan föranleda resning till men för den tilltalade. Undantagen från huvudregeln om hinder för lagföring kan begränsas av internationella överenskommelser I vissa internationella överenskommelser som har tillträtt, och i föreskrifter som har tillkommit med stöd av sådana överenskommelser, finns bestämmelser som inverkar på och begränsar möjligheterna till lagföring i . De överenskommelser som är relevanta är: den europeiska konventionen om brottmålsdoms internationella rättsverkningar, den europeiska konventionen om överförande av lagföring i brottmål, konventionen om skydd av Europeiska gemenskapernas finansiella intressen, dock endast om gärningen omfattas av överenskommelsen, protokollet till konventionen om skydd av Europeiska gemen- skapernas finansiella intressen, dock endast om gärningen omfattas av överenskommelsen, konventionen om kamp mot korruption som tjänstemän i Europeiska gemenskaperna eller Europeiska unionens medlemsstater är delaktiga i, dock endast om gärningen omfattas av överenskommelsen, konventionen om tillämpning av , konventionen mellan Europeiska gemenskapernas medlemsstater om förbud mot dubbel lagföring och andra protokollet till konventionen om skydd av Europeiska gemenskapernas finansiella intressen, dock endast om gärningen omfattas av överenskommelsen. Vissa begränsningar av möjligheterna till lagföring i följer även av artikel 50 i EU:s rättighetsstadga. Utredningen föreslår att regeringen ska tillkännage vilka internationella överenskommelser som kan inverka på möjligheten till lagföring. En lösning som minskar behovet av lagstiftningsåtgärder framstår i och för sig som ändamålsenlig, men regeringen ifrågasätter om ordningen med tillkännagivanden alltjämt kan betraktas som lämplig. 2019/20:89 En effektivare hantering av ärenden om överförande av straffverkställighet 2020/21:204 föreslås att regeringen inte längre ska tillkännage i vilka internationella överenskommelser som avses i lagen om utlämning för brott, lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål eller förordningen med vissa bestämmelser om utlämning för brott till . Anledningen är att det har skett flera förändringar av betydelse för frågan om hur regeringen bäst tillhandahåller information om relevanta internationella överenskommelser. För det första har antalet överenskommelser ökat markant. För det andra har i princip alla tillgång till internet , vilket skapat nya möjligheter att på ett effektivt sätt tillhandahålla uppdaterad och utförlig information till praktiker och allmänheten. För att syftet med tillkännagivandena ska uppfyllas, behöver tillämpare m.fl. kunna förlita sig på att de innehåller korrekt och uttömmande information. Det kan dock konstateras att den information som lämnas i tillkännagivandena i fråga varken är – eller fullt ut kan bli – fullständig. I tillkännagivandena hänvisas till specifika artiklar i relevanta överenskommelser. Dessa hänvisningar ger i vissa fall inte någon närmare vägledning för tillämparen, eftersom den relevanta informationen inte finns i den angivna artikeln utan i en särskild förklaring som staten i fråga har avgett. Information om vilka förklaringar en stat har avgett finns inte i själva överenskommelsen, utan på webbplatsen hos det relevanta internationella organet, t.ex. eller FN. Tillkännagivandena kan även på andra sätt ge intryck av att vara uttömmande utan att så är fallet. Det kan också framhållas att tillkännagivandena till de aktuella lagarna blir inaktuella så snart en ny relevant internationell överenskommelse träder i kraft eller ratificeras och att uppdatering inte alltid görs i direkt anslutning till ikraftträdandet eller ratifikationen. Ett tillkännagivande ger alltså ofta inte hela bilden och att enbart förlita sig på ett tillkännagivande kan i värsta fall leda till en felaktig tillämpning av en specifik bestämmelse. har regeringen goda möjligheter att i annan form än genom tillkännagivanden i informera om de internationella överenskommelser som avses i de aktuella lagarna och andra aspekter av betydelse för tillämpningen av dessa lagar. Mot denna bakgrund och på grund av de brister som redogörs för ovan, bör det övervägas andra sätt att tillhandahålla informationen i fråga. , när domstolar, andra myndigheter och aktörer samt de allra flesta enskilda har tillgång till internet, framstår det som lämpligare att göra relevant information tillgänglig på webbplats. På så sätt kan informationen lätt uppdateras och hållas aktuell. Vidare kan betydligt mer information lämnas via internet än i ett tillkännagivande, bland annat genom länkar till andra webbplatser. En läsare skulle alltså från kunna hänvisas till överenskommelsen (på svenska och i originalspråk) samt, i förekommande fall, till en webbplats tillhörande den organisation som ansvarar för en överenskommelse och därigenom få tillgång till ytterligare information om överenskommelsen, t.ex. andra staters reservationer och förklaringar. Utredningens förslag att regeringen ska tillkännage de internationella överenskommelser som kan inverka på möjligheten till lagföring bör därför inte genomföras. meddelad dom kan påverka påföljdsbestämningen I de fall då en tidigare utländsk dom inte hindrar ny lagföring i och gärningsmannen döms för brottet, ska den svenska domstolen vid sin påföljdsbestämning ta skälig hänsyn till den påföljd som har utdömts genom den tidigare domen. Frihetsberövande till följd av den tidigare lagföringen ska om möjligt i sin helhet räknas av från böter eller fängelse. Om lagföring sker får dömas till lindrigare straff än vad som är föreskrivet för gärningen eller påföljd helt efterges. Så är fallet enligt gällande rätt och det föreslås också att fortsatta gälla. anför att den föreslagna bestämmelsen om beaktande av utländsk påföljd är en straffmätningsregel och att det bör övervägas om den i stället kan placeras i 29 kap. , eller om det där bör hänvisas till bestämmelsen. Regeringen menar dock att bestämmelsen inte reglerar en renodlad straffvärde- eller straffmätningsfråga, vilket talar mot att placera bestämmelsen i 29 kap. Mot denna bakgrund och med beaktande av bestämmelsens samband med bestämmelsen om när en tidigare utländsk dom utgör hinder mot lagföring i saknas tillräckliga skäl att flytta bestämmelsen till ett annat kapitel. anser inte heller att det finns tillräckliga skäl för att införa en hänvisning till bestämmelsen i 29 kap. Hovrätten för anser att bestämmelser om avräkning av påföljd som verkställts utomlands till följd av en utländsk dom bör samordnas med bestämmelserna i 2 § lagen (2018:1250) om tillgodoräknande av tid för frihetsberövande. En förutsättning för att tillgodoräknande ska kunna ske enligt sistnämnda lag är att frihetsberövandet skett med anledning av de brott som prövats i målet eller som påföljden avser. Även om en utländsk dom avseende samma gärning enligt ska beaktas vid den svenska domstolens påföljdsbestämning kan den utländska påföljden inte sägas avse de brott som prövats i målet eller som påföljden avser i den mening som avses i lagen om tillgodoräknande av frihetsberövande (jfr prop. 2017/18:250 En ny strafftidslag s. 136–139 och 190–192). ska tas hänsyn till enligt bestämmelser omfattas mot den bakgrunden inte av lagen om tillgodoräknande av tid för frihetsberövande. 5.2.10 Krav på åtalsförordnande Regeringens förslag: Åtal för brott som begåtts i får inte väckas utan att åtalsförordnande har meddelats, om brottet –har begåtts av en utlänning på ett utländskt fartyg eller luftfartyg och brottet riktat sig mot en sådan utlänning eller mot utländskt intresse, –har begåtts av en utlänning i utövningen av tjänst eller uppdrag som innefattar allmän ställning hos en annan stat eller en mellanfolklig organisation, om inte gärningsmannen genom vilseledande uppgifter, förklädnad eller på annat sätt har försökt dölja i vilken egenskap han eller hon har handlat, –har begåtts av en utlänning som saknar hemvist i men som befinner sig här i landet inom ramen för internationellt militärt samarbete eller internationell krishantering och som omfattas av avtal som är i kraft i förhållande till , –har begåtts av en svensk medborgare eller utlänning med hemvist i som tjänstgör i en annan stats militära styrka och som befinner sig här i landet inom ramen för internationellt militärt samarbete eller internationell krishantering och som omfattas av avtal som är i kraft i förhållande till , –är aggressionsbrott enligt lagen om straff för vissa internationella brott eller försök, förberedelse eller stämpling till eller underlåtenhet att avslöja eller förhindra sådant brott, eller –har riktats mot Internationella brottmålsdomstolens rättskipning. Åtal för brott som har begåtts utanför får endast väckas om åtalsförordnande har meddelats. Bortsett från i fråga om brott som riktar sig mot Internationella brottsmålsdomstolens rättskipning krävs åtalsförordnande dock inte om –brottet har begåtts på ett svenskt fartyg eller luftfartyg eller i tjänsten av befälhavaren eller någon som tillhörde besättningen på ett sådant fartyg, –brottet har begåtts i utövningen av tjänst eller uppdrag som innefattar svensk allmän ställning, –brottet har begåtts av någon som tillhör Försvarsmakten på ett område där en avdelning av Försvarsmakten befann sig, –brottet har begåtts vid tjänstgöringen av någon som är anställd av en svensk myndighet för att delta i en internationell fredsfrämjande insats eller i internationell civil krishantering, –brottet har begåtts i , , eller eller på fartyg eller luftfartyg i reguljär trafik mellan orter belägna i eller någon av dessa stater, –brottet har begåtts mot svenskt intresse av en svensk, dansk, finsk, isländsk eller norsk medborgare eller av någon med hemvist i , eller –brottet är osann utsaga eller ovarsam utsaga inför en internationell Riksåklagaren beslutar om åtalsförordnande, om inte annat är särskilt föreskrivet. När det gäller brott som har begåtts utomlands av någon som vid gärningstillfället var svensk medborgare eller hade hemvist i eller, när åtal väcks för brottet, är svensk medborgare eller har hemvist i , får riksåklagaren överlämna prövningen till en annan allmän åklagare. Om det finns anledning att anta att prövningen har särskild betydelse för utrikes- eller säkerhetspolitik och riksåklagaren bedömt att det inte föreligger hinder mot att väcka åtal, ska riksåklagaren med eget yttrande överlämna ärendet till regeringen för beslut. Vid åklagares prövning ska det särskilt beaktas om ett åtal här i riket är förenligt med folkrättsliga förpliktelser, i vilken utsträckning brottsligheten eller den misstänkte har anknytning till , om åtgärder för lagföring har inletts eller kommer att inledas i en annan stat eller vid en internationell domstol, och vilka faktiska möjligheter det finns att utreda brottet och lagföra den misstänkte här. Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Utredningen föreslår dock inte att samma undantag från krav på åtalsförordnande som gäller för svenska medborgare, ska gälla även om brott begåtts av någon med hemvist i . Remissinstanserna: En majoritet av remissinstanserna tillstyrker eller har inte några synpunkter på utredningens bedömning. framhåller vikten av att kravet på åtalsförordnande utformas på ett sådant sätt att brott som har begåtts utomlands inte utreds och lagförs i större utsträckning än vad som är motiverat. Hovrätten anser vidare att det kan övervägas om inte kravet på åtalsförordnande – i de fall frågan inte ska prövas av regeringen – bör ersättas med en åtalsprövningsregel av innebörden att brott som har begåtts utomlands får åtalas i endast om det finns särskilda skäl, med angivande av kriterier för prövningen. anser att samma undantag från åtalstillstånd som gäller för svensk medborgare, borde gälla även om brott begåtts av någon med hemvist i . föreslår att en motsvarande paragraf till den som hänvisar till särskilda bestämmelser om svensk domstols behörighet i specialstraffen förs in även avseende åtalsförordnande. anför vidare att omständigheten huruvida åtal här i riket är förenligt med folkrättsliga förpliktelser bör utvecklas ytterligare. anser att det onödigt att exemplifiera vissa grupper som befälhavare och besättning. ombudsmän () framför att det bör tydliggöras att justitieombudsmännen inte omfattas av något krav på åtalsförordnande. Skälen för regeringens förslag Svensk straffrättslig domsrätt är formellt sett vidsträckt och omfattar i hög utsträckning inte endast brott som begåtts i utan även brott som begåtts utomlands. Lagstiftarens avsikt har dock inte varit att svenska domstolar ska utöva domsrätt i den utsträckning som reglerna formellt medger. En inskränkning ligger i att det ofta finns en faktisk begränsning för tillämpningen av svensk domsrätt genom att det är svårt att i bedriva en förundersökning och genomföra en rättsprocess avseende brott som har begåtts utomlands eller där gärningsmannen har lämnat . För vissa brott gäller också att åtal endast får väckas efter förordnande av regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer. Innan åtal får väckas ska således i vissa fall göras en lämplighetsprövning av om så bör ske, vilket kommer till uttryck i att det i vissa närmare preciserade fall krävs ett särskilt åtalsförordnande. Att ett krav på åtalsförordnande gäller för vissa brott utgör inte något hinder mot att förundersökning inleds och brottet utreds. Det finns inte heller något hinder mot att straffprocessuella tvångsmedel används innan beslut om åtalsförordnande har meddelats. Vid bedömningen av om det är motiverat att använda straffprocessuella tvångsmedel i sådana fall bör dock beaktas sannolikheten av att åtalsförordnande kommer att meddelas. Om det t.ex. står klart att något åtalsförordnande inte kommer att meddelas finns inte heller förutsättningar att vidta vidare utredningsåtgärder (se prop. 1984/85:156 s. 4 och 5 samt jfr även s. 8 och 9). Att åtalsförordnande har meddelats befriar inte rättsväsendets myndigheter från att göra sedvanliga rättsliga bedömningar, exempelvis angående bevisningens styrka. Anser åklagaren att förutsättningar för en fällande dom saknas, ska 2020/21:204 han eller hon alltså inte väcka åtal även om åtalsförordnande har meddelats. Som regeringen konstaterar i avsnitt 5.1.2 bör möjligheten att utöva extraterritoriell behörighet utnyttjas endast när det finns ett påtagligt och berättigat intresse av att lagföring sker i . Såväl utredningen som de tidigare utredningar som övervägt frågan har gjort bedömningen – inte minst mot bakgrund av att i motsats till många andra länder tillämpar en ordning med allmän åtalsplikt – att systemet med åtalsförordnande bör behållas. Regeringen instämmer i denna bedömning. Ett viktigt skäl till det är att ordningen med åtalsförordnande är ett effektivt sätt att upprätthålla en restriktiv praxis såvitt avser användande av extraterritoriell jurisdiktion. En förutsättning för det är självfallet att bestämmelserna om åtalsförordnande ges en lämplig avgränsning och utformning. Inom ramen för prövningen av en fråga om åtalsförordnande finns utrymme för att göra en nödvändig intresseavvägning. Utredningens förslag innebär att ett särskilt förordnande om åtal i princip ska krävas i samma omfattning, både för vissa brott som begåtts av utlänningar i och för brott som begåtts utomlands, som enligt gällande rätt. Regeringen instämmer i utredningens bedömning. I linje med regeringens övergripande ambition att bestämmelserna om svensk domstols behörighet samlas i bör vissa specialstraffrättsliga bestämmelser om åtalsförordnande upphävas och generella reglering i stället tillämpas.