prop · H803197 · 2021-05-17 00:00:00 — Förvisso motsvarar bestämmelserna i avdelning VII i mångt och mycket arresteringsorderrambeslutet, men har parterna valt att ta med bestämmelser som gör det möjligt att ställa upp högre krav för att ett överlämnande ska kunna ske. Kravet på dubbel straffbarhet är ett grundläggande krav i ett samarbete om utlämning eller överlämnande av misstänkta eller dömda personer. Detsamma gäller tillämpningen av vissa vägransgrunder och förbudet mot att utlämna eller överlämna egna 2020/21:197 medborgare (se avsnitt 6.3). Frågan om bör helt eller delvis avstå från att tillämpa dessa krav bör övervägas mer ingående än vad som är möjligt i ett skyndsamt lagstiftningsärende som det nu aktuella. Mot den bakgrunden anser regeringen att det saknas förutsättningar för att inom ramen för detta lagstiftningsärende ta ställning till den fråga som tar upp. I likhet med promemorian bedömer regeringen därför att frågan bör tas om hand i ett senare sammanhang. I 2 kap. 2 § fjärde stycket europeiska arresteringsorderlagen finns bestämmelser om accessoriskt överlämnande. Det innebär att ett överlämnande kan ske t.ex. för en gärning som inte når upp till föreskriven strafftröskel, så länge överlämnandet grundar sig på en annan gärning som når upp till nämnda tröskel. I avtalet finns inte några sådana bestämmelser. Även om det, som framför, skulle kunna vara önskvärt att ett överlämnande även bör kunna ske i dessa fall, anser regeringen i likhet med promemorian att frågan får tas om hand i ett senare sammanhang. Regeringens förslag: Behörig rättslig myndighet enligt artikel 598 d i avtalet ska vara åklagare. Behöriga rättsliga myndigheter enligt artikel 598 c i avtalet ska vara åklagare och allmän domstol. Regeringens bedömning: Inga kompletterande bestämmelser om centralmyndigheter behövs i lag. Den anmälan som gjorts enligt artikel 605 i avtalet om att () är centralmyndighet bör återtas i anslutning till att den nya lagen träder i Promemorians förslag och bedömning överensstämmer i huvudsak I promemorian föreslås en annan lagteknisk konstruktion för att ange vilka myndigheter som ska vara behöriga rättsliga myndigheter enligt artikel 598 c och d i avtalet. Remissinstanserna tillstyrker eller har inga invändningar mot förslagen Skälen för regeringens förslag och bedömning Åklagare och allmän domstol Tillämpning av avtalet förutsätter att staterna utser vilka myndigheter som ska vara utfärdande respektive verkställande myndigheter (se artikel 690.7 b). Ett krav är att det ska vara en rättslig myndighet som enligt definitionen i artikel 598 b är en domare, domstol eller allmän åklagare. Åklagare är enligt 2 § andra stycket förordningen (2003:1178) om över- lämnande till enligt en europeisk arresteringsorder behörig att utfärda en europeisk arresteringsorder för såväl lagföring som verkställig- het av en frihetsberövande påföljd. Åklagare uppfyller de krav som följer av artikel 598 b. Någon anledning att utse en annan myndighet som behörig att utfärda en arresteringsorder enligt avtalet finns inte. bör därför vara behörig rättslig myndighet enligt avtalet. I de fall är verkställande stat är såväl åklagare som allmän domstol behöriga myndigheter enligt europeiska arresteringsorderlagen. Åklagaren tar emot en utfärdad europeisk arresteringsorder och utreder om det finns förutsättningar för att överlämna den eftersökte (se 4 kap. 1 § andra stycket och 3 § första stycket). Efter en framställning från åklagaren beslutar domstol om ett överlämnande ska ske (5 kap. 1 §). Åklagare och allmän domstol uppfyller de krav som följer av artikel 598 b. Någon anledning att utse andra myndigheter som behöriga verkställande rättsliga myndigheter enligt avtalet finns inte. Åklagare och domstol bör därför vara behöriga myndigheter enligt avtalet. I lagrådsremissen föreslås att det i lagtexten anges att åklagare och allmän domstol är behöriga att verkställa en arresteringsorder. Lagrådet pekar på att verkställighet av en arresteringsorder i europeiska arresteringsorderlagen har en annan innebörd än i avtalet och avser den egentliga verkställigheten av tingsrättens beslut att överlämna den eftersökte. För att undvika att den nya lagen bygger på en annan terminologi än den lag som det i huvudsak hänvisas till föreslår Lagrådet att bestämmelsen om verkställande rättslig myndighet i stället utformas genom en direkt hänvisning till avtalet, dvs. att åklagare och allmänna domstolar är behöriga rättsliga myndigheter enligt artikel 598 c. Mot den bakgrund anser Lagrådet att bestämmelsen om utfärdande rättslig myndighet bör utformas på samma sätt. Regeringen instämmer i Lagrådets synpunkter och lagtexten bör utformas i enlighet med Lagrådets förslag. Mot bakgrund av att både åklagare och allmän domstol ska vara verkställande rättsliga myndigheter i avtalets mening bör det enligt Lagrådet i den fortsatta beredningen övervägas om det i någon del, utöver vad som följer av den föreslagna lagen, behöver tydliggöras att åklagare eller allmän domstol ansvarar för en viss uppgift enligt avtalet. Hänvisningarna i den föreslagna lagen till europeiska arresteringsorderlagen innebär att de uppgifter som ankommer på åklagare respektive allmän domstol är desamma som de som anges i den lagen (se 4 kap 3 § och 5 kap. 1–3 §§) Därutöver avser Regeringen att i förordning närmare reglera myndigheternas uppgifter enligt avtalet. Enligt artikel 605 kan en stat utse en centralmyndighet som bl.a. ska ansvara för översändande och mottagande av utfärdade arresteringsorder. har genom ett regeringsbeslut utsett () att vara centralmyndighet. har underrättats om det. Syftet med att utse en centralmyndighet var för att kunna hantera samarbetet enligt avtalet fram till att föreslagen lagstiftning träder i kraft. Samarbetet enligt avtalet liknar, som nämnts ovan, i stort det samarbete som regleras i arresteringsorderrambeslutet. En grundtanke i rambeslutet är – och bör så även vara enligt avtalet – att behöriga myndigheter ska kommunicera direkt med varandra. Detta är också något som de enligt arresteringsorderrambeslutet utsedda behöriga myndigheterna är vana vid. När de kompletterande bestämmelserna i den nya lagen träder i kraft, bör därför anmälan återtas. 2020/21:197 6.3 Avtalets vägransgrunder och andra hinder mot Regeringens förslag: En svensk medborgare ska inte få överlämnas. Ett överlämnande ska få vägras för politiska brott, med undantag för det fall den gärning som arresteringsordern avser omfattas av artikel 602.2 i avtalet. Bestämmelserna i 2 kap. 3 § 1 och 5 samt 4 § 3 lagen om överlämnande från enligt en europeisk arresteringsorder ska tillämpas vid bedömningen av om det finns andra hinder mot överlämnande enligt avtalet. Överlämnande ska inte få beviljas om den utfärdande myndigheten inte lämnar sådana garantier som enligt artikel 604 b krävs för att överlämnande ska få beviljas. Detsamma gäller om den eftersökte enligt artikel 614 ska överlämnas eller utlämnas till en annan stat eller överlämnas till . Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker eller har inga invändningar mot förslagen. understryker särskilt att förbudet mot att överlämna en svensk medborgare ska vara ovillkorligt och framgå av lag. ansluter sig också till att ett överlämnande ska få vägras för politiska brott. tillstyrker inte förslaget om ett förbud mot att överlämna en svensk medborgare till . Även och Hovrätten för ifrågasätter förslaget. Remissinstanserna pekar på att huvudregeln enligt avtalet är att egna medborgare ska kunna överlämnas samt att överlämnat sina medborgare till enligt den europeiska arresteringsorderlagen varför förslaget skulle innebära en tillbakagång i samarbetet med . I fall då ett överlämnande vägrats på grund av ett den eftersökte är svensk medborgare anser och att det bör förtydligas i vilka fall en lagföring ska inledas i . anser att förslaget om att ett överlämnande ska få vägras för ett politiskt brott är problematiskt. Attunda tingsrätt avstyrker förslaget i denna del och menar att det inte finns skäl att nu införa en sådan vägransgrund samt att detta riskerar att leda till tillämpningsproblem och längre handläggningstider. Vidare ifrågasätter tingsrätten lämpligheten av att prövningen ska göras av tingsrätt och gör bedömningen att den ytterst bör ligga på regeringen. anser att det bör övervägas om anmälan i denna del ska återtas. För det fall att vägransgrunden förs in i den föreslagna lagen bör den enligt utformas i linje med 6 § utlämningslagen. Om vägransgrunden ska vara fakultativ efterfrågar flera remissinstanser ett förtydligande av hur vägransgrunden ska tolkas och tillämpas. Attunda tingsrätt har också vissa lagtekniska synpunkter. Skälen för regeringens förslag Inledningsvis ska noteras att i artikel 524, avdelning I i avtalet framgår att ingenting i avtalets del 3 om brottsbekämpning och straffrättsligt sam- arbete ska påverka skyldigheten att respektera de grundläggande rättig- heter och rättsprinciper som särskilt återspeglas i Europeiska konventionen om de mänskliga rättigheterna () och, när det gäller unionen och dess medlemsstater, Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (EU:s rättighetsstadga). bedömningen av om ett överlämnande kan ske, ska alltså bestämmelserna i nämnda konvention och stadga alltid beaktas. kompletterande bestämmelser i lag. I artiklarna 600–603 finns bestämmelser om när ett överlämnande ska eller får vägras. Artiklarna 600 och 601 motsvaras i huvudsak av artiklarna 3, 4 och 4a i arresteringsorderrambeslutet. Artikel 603 om att en stat kan vägra att överlämna egna medborgare och artikel 602 rörande politiska brott har inga motsvarigheter i rambeslutet. Artiklarna 600 och 601 kräver inga kompletterande bestämmelser i lag. Bestämmelserna i artikel 601.2 om den eftersöktes rätt att få ta del av en utevarodom kan regleras i förordning (jfr 4 § tredje stycket förordningen [2003:1179] om överlämnande från enligt en europeisk Utgångspunkten i artikel 603 är att en stat ska överlämna sina egna Huvudregeln i artikel 602 är att en gärning som utgör ett politiskt brott inte utgör hinder mot överlämnande. Stater kan emellertid i en anmälan ange att dessa huvudregler inte ska gälla. Förbud mot överlämnande av egna medborgare Enligt 2 § utlämningslagen får svenska medborgare inte utlämnas. Däremot utgör ett svenskt medborgarskap inget hinder mot överlämnande enligt europeiska arresteringsorderlagen eller i motsvarande samarbete med de nordiska staterna som sker med stöd av lagen (2011:1165) om överlämnande från enligt en nordisk arresteringsorder. Skiljelinjen går således mellan ett samarbete med medlemsstaterna i EU och de nordiska grannarna och övriga stater. den senare gruppen. Mot bakgrund härav har med stöd av artikel 603.2 anmält till att svenska medborgare inte kommer att överlämnas. Den gjorda anmälan kan emellertid återtas (se artikel 630), vilket bl.a. anser att bör göra. Som anges i avsnitt 6.1 kräver vissa frågor noggranna överväganden som inte är möjliga att göra inom ramen för ett skyndsamt lagstiftningsärende som det aktuella. gäller bl.a. frågan om svenska medborgare bör kunna överlämnas, och, i så fall, under vilka förutsättningar det ska kunna ske. Det kan t.ex. röra sig om att ett överlämnande endast får ske för viss allvarlig brottslighet. Särskilda villkor får också ställas upp enligt artikel 603.2 i avtalet. om det bör införas en möjlighet att i viss utsträckning överlämna eller utlämna medborgare till tredje land bereds i . bakgrund av det anförda bör det tills vidare finnas ett förbud mot över- lämnande av egna medborgare till . Det bör framgå av 2020/21:197 den nya lagen. påpekar bör detta förbud tills vidare vara ovillkorligt. I de fall ett överlämnande vägras för att den eftersökte är svensk medborgare följer det av artikel 603 att en prövning ska göras om den eftersökte i stället ska lagföras i . och efterfrågar förtydliganden om hur den frågan ska hanteras i praktiken. Principen om att ett land som inte utlämnar en egen medborgare istället ska söka lagföra denne är vedertagen och framgår av flera internationella överenskommelser som har tillträtt (t.ex. utlämningskonvention). är medveten om att inte överlämnar egna medborgare. Om en brottsutredning pågår i gentemot en svensk medborgare får det förutsättas att myndigheterna i , om de anser att han eller hon bör lagföras, kontaktar svenska myndigheter för att utröna dels om den eftersökte finns i , dels vilka möjligheter som finns att lagföra honom eller henne i . Om ändå skulle utfärda en arresteringsorder mot en svensk medborgare, får det på motsvarande sätt förutsättas att behörig åklagare kontaktar den myndighet i som har utfärdat arresteringsordern för att upplysa om att den eftersökte är svensk medborgare. I samband därmed får frågan om huruvida lagföring bör ske i klarläggas i samråd med behöriga myndigheter och med tillämpning av svensk gällande rätt på området. Om en sådan lagföring inte initieras följer vissa förpliktelser enligt artikel 603.3, bl.a. att underrätta målsäganden. Dessa förpliktelser kräver inga kompletterande bestämmelser i lag. Den informationsplikt som föreskrivs kan, i den mån det behövs, regleras i förordning. Förbud mot att överlämna för politiska brott har med stöd av artikel 602.2 underrättat att huvudregeln om att ett överlämnande inte får vägras för ett politiskt brott inte ska tillämpas gentemot . Någon vedertagen definition av politiskt brott finns inte. En åtskillnad som brukar göras är den mellan absolut-politiska brott och relativtpolitiska brott. Det förra avser brott som riktar sig direkt mot staten, t.ex. högmålsbrott, uppror och spioneri. Det senare avser gärningar som är straffbara som vanliga brott, t.ex. mord, men som har ett politiskt motiv eller där ett politiskt moment ingår (se prop. 2000/01:83 s. 39). Den anmälan som har gjorts innebär att kan vägra ett överlämnande om den gärning som arresteringsordern avser är ett politiskt brott, med undantag för de brott som anges i punkten 2 a–2 c, dvs. olika former av terrorrelaterade brott. De gärningar som avses är bl.a. sådana som omfattas av artikel 1 och 2 i europeisk konvention om bekämpande av terrorism av (SÖ 1977:12) och de som anges i en bilaga till avtalet (bilaga 45). Den reservation har lämnat till konvention om att utlämning kan vägras även om det rör sig om en gärning som avses i artikel 1 och 2 i nämnda konvention, får anses inte längre gälla gentemot (se artikel 629.1 b i avtalet). Anmälan kan även i detta fall återtas (artikel 630), vilket bl.a. Attunda tingsrätt och anser att bör göra. avsnitt 6.1 och ovan finns det dock vissa frågor som kräver sådana noggranna överväganden som inte är möjliga att göra inom ramen för ett skyndsamt lagstiftningsärende som det aktuella. En sådan fråga är, utöver de redan nämnda, den om det bör vara möjligt att överlämna en eftersökt person. Regeringen delar därför promemorians bedömning om att frågan om anmälan bör återtas ska göras i ett senare sammanhang. I samband därmed får närmare övervägas om politiska brott aldrig ska utgöra något hinder mot överlämnande eller om det i vissa situationer ändå finns skäl att vägra. Flera remissinstanser har, för det fall det föreslås att ett överlämnande ska kunna vägras om den aktuella gärningen är ett politiskt brott, synpunkter på såväl vägransgrundens utformning som tillämpning. anser att vägransgrunden bör vara obligatorisk och utformas i enlighet med 6 § utlämningslagen. Några remissinstanser bl.a. Attunda tingsrätt efterfrågar ett förtydligande av hur vägransgrunden ska tolkas och tillämpas. Tingsrätten ifrågasätter också lämpligheten av att en tingsrätt prövar frågan och anser att prövningen bör ligga på regeringen. En obligatorisk vägransgrund kan förvisso vara enklare att tillämpa. Om det konstateras att den aktuella gärningen är ett politiskt brott ska, i ett sådant fall, överlämnande vägras. Några överväganden om huruvida ett överlämnande ändå ska ske behöver inte göras. Det anser regeringen emellertid är att gå för långt. Samarbetet med bör präglas av ett ömsesidigt förtroende även om är en medlemsstat i EU. I dessa fall bör det därför finnas ett utrymme för att ändå bifalla ett överlämnande. I likhet med promemorian anser regeringen därför att vägransgrunden bör vara fakultativ, dvs. ett överlämnande ska kunna ske, även om det rör sig om ett politiskt brott. Beträffande frågan om vem som bör pröva vägransgrunden föreslås nedan att ett överlämnande ska prövas i ett förfarande som i huvudsak motsvaras av det som gäller enligt reglering som finns i europeiska arresteringsorderlagen. Att avvika från det genom att föreslå att aktuell vägransgrund i stället ska prövas av eller regeringen skulle leda till flera praktiska problem. Vidare torde en ordning med regeringen som beslutande instans strida mot avtalets bestämmelser om att det är en rättslig myndighet som ska vägra överlämnande (se artikel 598). När det gäller tillämpningen av vägransgrunden kan till att börja med påpekas att det är en vägransgrund som funnits , låt vara att den har prövats av andra instanser än underrätterna. En viss ledning vid bedömningen för att avgöra om det rör sig om ett politiskt brott bör kunna hämtas i de avgöranden som hänför sig till 6 § utlämningslagen (se t.ex. NJA 2008 s. 860 och NJA 2009 s. 557). Slutligen vad gäller det fakultativa momentet kan noteras att motsvarande fakultativa prövning kan åklagare och domstolar delvis göra enligt 2 kap. 14 § andra stycket lagen om internationell rättslig hjälp (se prop. 1999/2000:61 s. 140). Vägransgrunden bör enligt regeringens mening tillämpas endast i undantagsfall t.ex. vid absolut-politiska brott där omständigheterna i det enskilda fallet är sådana att ett överlämnande bör vägras. Det torde vidare röra sig om väldigt få fall där det kan bli aktuellt att vägra ett överlämnande till av det skälet att brottet skulle vara politiskt. Det förtydligande som Attunda tingsrätt föreslår i lagtexten i 3 kap. 3 § bör införas. Däremot behövs inte den upplysningsbestämmelse som tings- 2020/21:197 rätten tänker sig eftersom en sådan bestämmelse föreslås i lagen (se avsnitt 5.1). Sammanfattningsvis bör det av lagen alltså framgå dels att ett överlämnande får vägras om den gärning som arresteringsordern avser är ett politiskt brott, dels att överlämnande inte får vägras för de brott som anges i artikel 602.2 i avtalet, dvs. olika former av terrorrelaterade brott. Andra hinder mot överlämnande Vid en prövning av om en misstänkt eller dömd person ska överlämnas från kan vid tillämpningen av vissa bestämmelser i avtalet situationer uppstå där ett överlämnande inte kommer att kunna ske. Avtalet saknar bestämmelser om hur ett överlämnande enligt en arresteringsorder ska hanteras i de situationer som beskrivs i det följande. Enligt artikel 604 b förutsätts att den utfärdande rättsliga myndigheten i lämnar de garantier som ställs upp för ett överlämnande. Om så inte sker, kan inte anses vara skyldig att överlämna den eftersökte. På motsvarande sätt bör det inte föreligga en skyldighet att överlämna den eftersökte om arresteringsordern är så bristfällig att den inte utan väsentlig olägenhet kan ligga till grund för en prövning och den utfärdande rättsliga myndigheten i inte kompletterat ordern på det sätt som föreskrivs i artikel 613.2. Vid konkurrerande framställningar om överlämnande och utlämning till en annan stat och överlämnande till enligt artikel 614 kan resultatet bli att något överlämnande inte sker till utan i stället till en annan stat eller . Slutligen kan en tillämpning av artikel 618.3 innebära att privilegierna eller immuniteten inte upphävs i eller i en annan stat eller internationell organisation vilket resulterar i att något överlämnande inte kan komma till stånd. Detsamma gäller en tillämpning av artikel 619.1, dvs. något samtycke lämnas inte till att vidareöverlämna den eftersökte från den stat som överlämnade eller utlämnade den eftersökte till . Motsvarande situationer kan uppstå vid tillämpning av artiklarna 5.2, 16.1, 20.2 och 21 i arresteringsorderrambeslutet. I 2 kap. 3 § 1–5 och 4 § 3 europeiska arresteringsorderlagen finns vägransgrunder som återspeglar de situationer som kan uppstå enligt ovan. För att det ska bli tydligt hur dessa situationer ska hanteras i förhållande till bör det i den nya lagen hänvisas till 2 kap. 3 § 1 och 5 samt 4 § 3 i europeiska arresteringsorderlagen. En hänvisning bör emellertid inte ske till 2 kap. 3 § 2–4 i samma lag eftersom dessa bestämmelser i sin tur hänvisar till andra paragrafer i den lagen, vilka inte ska tillämpas gentemot . I stället bör det uttryckligen framgå av den nya lagen att överlämnande inte får beviljas om den utfärdande myndigheten inte lämnar sådana garantier som enligt artikel 604 b krävs för att överlämnande ska få beviljas eller om den eftersökte enligt artikel 614 ska överlämnas eller utlämnas till en annan stat eller överlämnas till . Någon skillnad i sak är det dock inte fråga om. Lagrådet anser att den föreslagna bestämmelsen som hänvisar till 2 kap. Prop. 3 § 1 och 5 samt 4 § 3 i europeiska arresteringsorderlagen närmast ger intryck av att den uttömmande reglerar hinder mot överlämnande och att de andra hinder mot överlämnande som regleras i de uppräknade paragraferna i europeiska arresteringsorderlagen inte ska tillämpas. Problem av detta slag uppstår enligt Lagrådet lätt i kompletterande lagstiftning till direkt tillämpliga normer eftersom medlemsstaterna inte tillåts att i nationell rätt reglera det som föreskrivs i direkt tillämplig EU- rätt. är det enligt Lagrådet angeläget att reglerna inte formuleras på ett sätt som är mer eller mindre direkt vilseledande för tillämparen. Detta gäller särskilt när det är fråga om centralt och materiellt betydelsefulla regler som t.ex. reglerna om hinder mot överlämnande. Lagrådet föreslår därför att paragrafen som hänvisar till bestämmelserna om hinder i europeiska arresteringsorderlagen ska ges en lydelse som tydliggör att det finns bestämmelser om hinder mot överlämnande också i avtalet. Den nya föreslagna lagen ska endast komplettera avtalets bestämmelser, bl.a. om överlämnande. Detta tydliggörs i såväl övervägandeavsnitten som i författningskommentaren. Att i en viss bestämmelse, men inte i andra, ta in en upplysning om att vad som där regleras gäller utöver avtalet anser regeringen inte är lämpligt. Det skulle också kunna leda tillämparen att dra felaktiga slutsatser om huruvida ytterligare bestämmelser finns i avtalet i andra frågor som regleras i lagen men där aktuell paragraf inte innehåller någon upplysning om att den gäller utöver vissa andra bestämmelser i avtalet. Regeringen anser därför att paragrafen inte bör ges den lydelse som Lagrådet föreslår. 6.4Garantier för eller andra villkor vid ett överlämnande Regeringens förslag: Bestämmelserna i 8 kap. 1 § lagen om en europeisk arresteringsorder ska tillämpas vid återförande av en person som har överlämnats till på villkor att han eller hon återförs till . Regeringens bedömning: Några bestämmelser i lag med anledning av artikel 604 när är verkställande stat behövs inte. Promemorians förslag och bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker eller har inga invändningar mot förslaget. anser att det bör förtydligas att uppställda villkor vid överlämnande till ska gälla här i enlighet med 2 kap. 8 § . Vidare anser myndigheten att, i de fall är verkställande stat, det tydligare ska framgå att ett återförande till efter överlämnande endast kommer bli aktuellt för utländska medborgare med hemvist i . I detta avseende efterfrågas även en beskrivning av hur bedömningen av om hemvist föreligger ska göras. har vissa lagtekniska synpunkter. Skälen för regeringens förslag och bedömning: Artikel 604 innehåller en bestämmelse om att en verkställande stat kan kräva vissa garantier av 2020/21:197 den utfärdande staten för att ett överlämnande ska kunna ske.