prop · H90318 · 2021-10-07 00:00:00 — sannolikt inte uppfylls och som dessutom inte är önskvärd finns det ett behov av att ändra lagstiftningen. Som uttalats i regeringens skrivelse En tydlig, rättssäker och effektiv tillsyn, finns det inte något hinder mot att inte ha en absolut anmälningsskyldighet på ett visst område (skr. 2009/10:79 s. 53). Det bör i stället prövas om det finns ett behov av en sådan skyldighet inom det aktuella området. utredningens bedömning att en absolut anmälningsskyldighet inte kan anses vara det mest ändamålsenliga sättet att öka efterlevnaden av Som utredningen konstaterar framstår en sådan åtgärd som mer adekvat för de allvarligare fallen av överträdelser. De mindre allvarliga överträdelserna bör i större utsträckning än vad lagen medger kunna hanteras enbart genom framåtsyftande åtgärder. I utredningens betänkande, liksom i lagrådsremissen, föreslås att det i bestämmelsen ska anges att kontrollmyndigheterna ska verka för att är tveksamma till utredningens förslag att byta ut ordet beivra mot åtgärda eftersom ordet åtgärda leder tankarna till länsstyrelsernas grundläggande uppdrag att se till att djurhållarna efterlever lagstiftningens krav, t.ex. genom förelägganden och eftersom det är begreppet beivra som används i EU-rättsakter som styr Att behålla ordet beivra, som har ansetts ha en mer begränsad betydelse, är dock enligt regeringens bedömning inte lämpligt eftersom det då inte blir tydligt att det ska finns ett utrymme för att avstå från att göra en anmälan till polis eller åklagare. därmed att ordet beivras bör bytas ut. Lagrådet anser att bestämmelsen bör omformuleras så att skälet till ändringen framgår tydligare. I förtydligande syfte och i enlighet med Lagrådets förslag föreslår regeringen därför att det i bestämmelsen ska anges att kontrollmyndigheterna ska vidta lämpliga åtgärder med anledningen av överträdelser av lagstiftningen. Någon skillnad i sak i förhållande till utredningens och lagrådsremissens förslag avses dock inte. Den föreslagna lydelsen omfattar, förutom en åtalsanmälan, även möjligheten för myndigheten att på andra sätt se till att den enskilde åtgärdar brister, t.ex. genom förelägganden. Den nya lydelsen ger myndigheterna möjlighet att agera på ett mer ändamålsenligt sätt vid en regelöverträdelse genom en utökad möjlighet att använda enbart framåtsyftande åtgärder för att komma till rätta med mindre allvarliga brister. klarläggs att kontrollmyndigheten alltid ska arbeta för att överträdelser verkligen åtgärdas. Regeringen instämmer vidare i utredningens bedömning att lagtexten även ska ange en nedre gräns för när åtalsanmälan alltid ska göras, utöver de framåtsyftande åtgärder som kan behövas för att säkerställa djurskyddet. I utredningen föreslås att detta ska uttryckas genom att kontrollmyndigheterna till eller ska anmäla sådana överträdelser för vilka det i vart fall förelegat en konkret risk för djurs lidande eller det annars finns särskilda skäl. Flera remissinstanser har synpunkter kring lydelsen av bestämmelsen för när en åtalsanmälan alltid ska göras. i anser att meningen är för brett formulerad och kommer att leda till fler åtalsanmälningar och i förlängningen till fler djurförbudsprövningar. vill att lagtexten förtydligas ytterligare, t.ex. genom att närmare precisera de överträdelser som alltid ska vara föremål för åtalsanmälan, i syfte att minska tolkningsutrymmet för när en åtalsanmälan ska göras. Regeringen anser dock inte att det är lämpligt att ytterligare avgränsa eller förtydliga den bestämmelse som utredningen föreslår. Även fortsättningsvis bör åtalsanmälan ske så fort det funnits en konkret risk för djurs lidande. I författningskommentaren ges exempel på överträdelser som alltid ska vara föremål för åtalsanmälan. Det är dock fråga om en stor mängd olika brister som kan upptäckas av kontrollmyndigheten och överträdelser av en och samma bestämmelse kan också vara mer eller mindre allvarliga från djurskyddssynpunkt. Det bedöms inte som möjligt att på ett rättvisande och uttömmande sätt ange de olika överträdelser som det kan vara fråga om i lagtexten. Begreppet särskilda skäl i utredningens förslag syftar på upprepade överträdelser eller uppsåtliga fall som har karaktären av rent lagtrots. Kammarrätten i anser att begreppet särskilda skäl, så som det är angivet i lagtexten, indikerar att de omständigheter som utgör särskilda skäl ska nå upp till samma allvarlighetsgrad som den nämnda exemplifieringen, vilket såvitt kan utläsas av betänkandet inte är avsikten. Regeringen uppfattar dock inte att den föreslagna lydelsen indikerar att bestämmelsen ska förstås på det sättet. Regeringen anser därmed – i likhet med utredningen – att begreppet särskilda skäl bör användas i bestämmelsen. Som SVERAK och SLU påpekar är det i någon mån så att lagändringen inte kommer att innebära någon större förändring i praktiken då det sannolikt är så att den nuvarande anmälningsskyldigheten inte uppfylls. Det finns dock goda skäl att se till att lagstiftningen förtydligas och att anmälningsskyldigheten justeras till en nivå som är ändamålsenlig. Regeringen föreslår därför att bestämmelsen i 8 kap. 5 § djurskyddslagen 2021/22:18 justeras på så sätt att kontrollmyndigheterna ska vidta lämpliga åtgärder med anledning av överträdelser av lagen, föreskrifter eller beslut som har meddelats med stöd av lagen och de EU-bestämmelser som lagen kompletterar. Av bestämmelserna ska vidare framgå att kontrollmyndigheterna alltid ska anmäla överträdelser till eller när överträdelserna har lett till djurs lidande eller inneburit en konkret risk för djurs lidande, eller när det annars finns särskilda skäl för en anmälan. 8Företagsbot, sanktionsavgifter och djurförbud 8.1Djurförbud kan inte beslutas för fysisk person som enbart ålagts företagsbot Om ett brott som kan föranleda talan om företagsbot har begåtts av oaktsamhet, och inte kan antas föranleda annan påföljd än böter, får brottet, enligt 36 kap. 10 a § , åtalas av åklagare endast om åtal är påkallat från allmän synpunkt. Det betyder att brott mot djurskyddslagen som begås i näringsverksamhet i många fall bör leda till företagsbot och inte till påföljd för brott. För att en fysisk person ska kunna meddelas djurförbud som en konsekvens av en straffrättslig sanktion som han eller hon har ålagts, krävs enligt bestämmelsen i 9 kap. 1 § första stycket 6 i djurskyddslagen att personen i fråga genom en lagakraftvunnen dom eller genom ett godkänt strafföreläggande befunnits skyldig till brott mot djurskyddslagen. Det är alltså inte möjligt att besluta om djurförbud för en fysisk person som enbart har ålagts företagsbot för brott mot djurskyddslagen. Det är av denna anledning som utredningen fick i uppdrag att utreda behovet av eventuella lagändringar i fråga om möjligheten att besluta om djurförbud för den som ålagts företagsbot. En möjlighet att meddela djurförbud infördes i den dåvarande djurskyddslagen 1969. I förarbetena till denna bestämmelse underströks att, med hänsyn till de avsevärda ingrepp i den drabbades försörjningsmöjligheter som ett förbud kan innebära och de verkningar i övrigt som detta kan få för den enskilde, bör förbud få meddelas endast i särskilt kvalificerade fall (prop. 1968:170 s. 21). Detta förarbetsuttalande bekräftades i propositionen till djurskyddslag där det också klargjordes att ett beslut om djurförbud kunde meddelas även om de missförhållanden i djurhållningen som ligger till grund för beslutet hade upphört för beslutet (prop. 1987/88:93 s. 68). Den nu gällande bestämmelsen om djurförbud finns i 9 kap. 1 § djurskyddslagen. Enligt bestämmelsen ska besluta om djurförbud för den som –allvarligt har försummat tillsynen eller vården av ett djur, –har misshandlat ett djur, –inte följer ett beslut som en kontrollmyndighet har meddelat enligt 8 kap. 9 § (dvs. inte rättar sig efter meddelade förelägganden) om beslutet är av väsentlig betydelse från djurskyddssynpunkt, –har varit föremål för upprepade beslut enligt 8 kap. 9 §, om ett djurförbud är befogat från djurskyddssynpunkt, –genom en dom som har fått laga kraft eller genom ett godkänt strafföreläggande har befunnits skyldig till djurplågeri enligt 16 kap. 13 § , eller –genom en dom som har fått laga kraft eller genom ett godkänt strafföreläggande har befunnits skyldig till brott enligt 10 kap. 1–5 §§, om ett djurförbud är befogat från djurskyddssynpunkt. Djurförbud ska dock enligt bestämmelsens andra stycke inte beslutas om det är sannolikt att den omständighet som annars ska leda till djurförbud inte kommer att upprepas. Bestämmelsen om att djurförbud ska meddelas för den som har dömts för djurplågeri infördes . I samband med lagstiftningsärende infördes även en skyldighet för att meddela djurförbud för den som vid upprepade tillfällen har dömts för brott mot djurskyddslagen eller mot föreskrifter som meddelats med stöd av lagen. Som motiv till denna bestämmelse angavs att personer som blir föremål för upprepade domar om djurskyddsbrott, oberoende av förseelsernas svårighetsgrad, måste anses ha visat en påtaglig brist på respekt för djuren och att risken för att sådana personer kommer att göra sig skyldiga till liknande gärningar på nytt typiskt sett är stor (prop. 2001/02:93 s. 21). I förarbetena till den nu gällande djurskyddslagen anförde regeringen att det är av stor vikt att samhället har tillräckliga befogenheter att ingripa när det är nödvändigt för att skydda djur som utsätts för allvarliga djurskyddsproblem (prop. 2017/18:147 s. 217). Det konstaterades vidare att bestämmelsens utformning hade lett till en praxis där djurförbud ofta meddelas mot den som har lagförts för brott eller har meddelats beslut om föreläggande eller förbud, utan att allvaret i överträdelserna eller behovet av ett djurförbud från djurskyddssynpunkt beaktas. Regeringen anförde vidare att djurförbud i stället bör kunna beslutas för den som har dömts för brott mot djurskyddslagen oberoende av antalet gånger detta har skett, och att avgörande för om ett djurförbud ska meddelas bör vara om djurförbudet är befogat från djurskyddssynpunkt. Kravet på upprepade tillfällen togs alltså bort i lagtexten och ersattes med ett krav på att djurförbud ska vara befogat från djurskyddssynpunkt. Regeringen framförde vidare att har att bedöma om allvaret i den eller de begångna överträdelserna och omständigheterna kring dem ger anledning att befara att djur i fortsättningen kan fara illa om den dömde får fortsätta sin djurhållning (prop. 2017/18:147 s. 219). I betänkandet Ny djurskyddslag (SOU 2011:75) föreslogs även att ett beslut om företagsbot för djurplågeri eller brott mot djurskyddslagen skulle leda till djurförbud på samma sätt som en dom eller ett 2021/22:18 strafföreläggande. Regeringen konstaterade i förarbetena till nu gällande djurskyddslag att även ett åläggande av företagsbot, som är en s.k. annan rättsverkan av brott, måste ske genom en dom eller ett godkänt strafföreläggande. Vidare konstaterades att företagsbot enligt 36 kap. 7 § ska åläggas näringsidkare för brott begångna i näringsverksamhet under vissa särskilt angivna förutsättningar och kan åläggas en juridisk person eller till en annan fysisk person än den person som har begått den brottsliga gärningen medan beslut om djurförbud av aktuellt slag endast riktar sig till fysiska personer som bedömts skyldiga till brott. Eftersom förslaget inte närmare hade motiverats i betänkandet saknades därför enligt regeringen en tillräcklig analys för att lägga till beslut om företagsbot som en grund för djurförbud. Enligt förarbetena till djurskyddslagen kan djurförbud alltså endast meddelas fysiska personer (prop. 2017/18:147 s. 218). Med brott avses en gärning för vilken straff, dvs. böter eller fängelse, kan dömas ut. Enligt svensk rätt kan enbart fysiska personer begå brott och enbart den som har begått ett brott kan dömas till ett straff. Företagsboten är inte ett straff utan en repressiv sanktion, en s.k. särskild rättsverkan av brott (1 kap. 8 § ). Företagsbot ska enligt 36 kap. 7 § första stycket åläggas ett företag för brott, om det för brottet är föreskrivet strängare straff än penningböter och brottet har begåtts i utövningen av näringsverksamhet, sådan offentlig verksamhet som kan jämställas med näringsverksamhet eller annan verksamhet som ett företag bedriver, om brottet har varit ägnat att leda till en ekonomisk fördel för företaget. För att företaget ska åläggas företagsbot krävs också att företaget inte har gjort vad som skäligen kunnat krävas för att förebygga brottet, eller att brottet har begåtts av en person med ledande ställning i företaget eller en person som annars haft ett särskilt ansvar för tillsyn eller kontroll i verksamheten (andra stycket). Företagsbot ska dock inte åläggas om brottsligheten har varit riktad mot företaget (fjärde stycket samma paragraf). avses enskilda näringsidkare och juridiska personer (tredje stycket samma paragraf). Vid fastställandet av företagsbotens storlek ska det först bestämmas ett sanktionsvärde om lägst och högst (36 kap. 8 § andra stycket ). Sanktionsvärdet ska bestämmas med utgångspunkt i straffvärdet för den samlade brottsligheten. Särskild hänsyn ska tas till den skada eller fara som brottsligheten inneburit samt till brottslighetens förhållande till verksamheten. Det ska också tas skälig hänsyn till om företaget har ålagts att betala företagsbot. Om sanktionsvärdet uppgår till , ska företagsboten för ett större företag enligt 36 kap. 9 § första stycket sättas högre än sanktionsvärdet. Den förhöjda företagsboten ska fastställas till ett belopp som är befogat med hänsyn till företagets finansiella ställning. En förhöjd företagsbot får dock högst bestämmas till ett belopp som motsvarar femtio gånger sanktionsvärdet. Med större företag avses enligt andra stycket samma paragraf enskilda näringsidkare och juridiska personer som motsvarar de kriterier som anges i 1 kap. 3 § första stycket 4 årsredovis- Prop. 2021/22:18 ningslagen (1995:1554). Företagsboten får under vissa förutsättningar jämkas eller efterges, bl.a. om brottet medför annan betalningsskyldighet eller särskild rättsverkan för företaget och den samlade reaktionen på brottsligheten skulle bli oproportionerligt sträng (36 kap. 10 § första stycket 1 ). Med näringsverksamhet avses yrkesmässigt bedriven verksamhet av ekonomisk art, oavsett om denna är inriktad på vinst eller inte. I kravet på yrkesmässighet ligger att verksamheten måste vara av tämligen varaktig karaktär. Till de juridiska personer som bedriver näringsverksamhet hör i första hand de rättssubjekt som, typiskt sett, har bildats för det ändamålet, t.ex. aktiebolag, handelsbolag och ekonomiska föreningar. Hit hör också stiftelser och ideella föreningar som ägnar sig åt verksamhet av ekonomisk art på ett sätt som är att beteckna som yrkesmässigt. Om en fysisk person bedriver näringsverksamhet som enskild näringsidkare är det den fysiska personen som kan bli föremål för en talan om företagsbot. Ett brott som kan föranleda talan om företagsbot får åtalas av åklagare endast om åtal är påkallat från allmän synpunkt när brottet har begåtts av oaktsamhet och inte kan antas leda till annan påföljd än böter (36 kap. 10 a § ). Bestämmelsen innebär alltså att oaktsamma brott som begåtts i näringsverksamhet, och som ligger på bötesnivå, i första hand sanktioneras genom företagsbot. Om åtal är påkallat från allmän synpunkt råder åtalsplikt enligt 20 kap. I förarbetena till bestämmelsen om åtalsprövning anges att detta kan vara fallet om brottsligheten närmar sig eller gränsar till ett sådant straffvärde där annan påföljd än böter kan komma i fråga. Andra fall där åtal kan vara påkallat från allmän synpunkt är enligt motiven om det är fråga om brott som begåtts genom medveten oaktsamhet, om brottet skett mer systematiskt, om brottslighet har ägt rum vid upprepade tillfällen eller om brottet inneburit särskilt allvarliga risker i förhållande till den aktuella straffbestämmelsens skyddsändamål. Det kan även röra sig om situationer då det står klart att en talan om företagsbot inte kan föras, t.ex. om det är fråga om ett utländskt rättssubjekt eller om ett företag som försatts i konkurs. Företagsbot bör kunna ligga till grund för Regeringens förslag: Det ska beslutas om djurförbud för fysiska per- soner som ålagts företagsbot för brott enligt 10 kap. 1–5 §§ djurskydds- lagen, om ett djurförbud är befogat från djurskyddssynpunkt. förtydligas att beslut om djurförbud avser fysiska personer. Utredningens förslag överensstämmer i sak med regeringens. regeringens förslag förtydligas också att beslut om djurförbud avser 2021/22:18 Remissinstanserna: Ett stort antal av de remissinstanser som yttrar sig över förslaget är positiva till det eller har inga invändningar mot det, däribland , , Djurens Rätt, , veterinärmedicinska anstalt, , länsstyrelserna i , , län, , , och , och Djurskyddet . i är positiv till förslaget och framför att även om prövningen enligt denna bestämmelse troligtvis inte kommer att vara så vanligt förekommande är det ändå bra att möjligheten införs eftersom det har funnits ärenden där avsaknaden av denna möjlighet har varit högst otillfredsställande från djurskyddsperspektiv. är också positiv till förslaget och framhåller att det framstår som både inkonsekvent och otillfredsställande att en fysisk person som dömts till straff för att i näringsverksamhet ha gjort sig skyldig till ett oaktsamt brott mot djurskyddslagen med ett straffvärde motsvarande dagsböter, ska kunna meddelas djurförbud, men att det inte är möjligt att meddela ett sådant förbud om den fysiska personen i stället har ålagts en företagsbot för samma brott. , Svenska Ägg, , Grisföretagare och Nötköttsproducenter är negativa till förslaget och anser att ändringen förefaller motiverad enbart för att bevara systematiken i bestämmelserna om djurförbud och pekar på att utredningen också bedömt att behovet av att kunna koppla djurförbud till företagsbot verkar vara begränsat i praktiken. Organisationerna anser att en sådan regeländring som föreslås måste motiveras av ett reellt behov. () kan förstå motivet till förslaget men vill framhålla vikten av att utreda konsekvenserna för renskötseln och dess utövare. Hur ska detta tillämpas om t.ex. en sameby får en företagsbot? En företagsbot kan inverka menligt på den enskilda djurägaren, vilken är medlem i samebyn. Växa pekar på att det är ingripande att få ett djurförbud och anser att det är rättsosäkert att grunda ett djurförbud på en företagsbot. Detta särskilt med hänsyn till att den som accepterar en bot kanske inte förstår att det kan få så långtgående konsekvenser eller att det kan finnas skäl att få saken prövad. efterlyser ett förtydligande av om statlig forskningsverksamhet kan beläggas med företagsbot. Skälen för regeringens förslag Företagsbot kan inte ligga till grund för djurförbud En följd av bestämmelsen om åtalsprövning i 36 kap. 10 a § är att oaktsamma brott mot djurskyddslagen som begås i näringsverksamhet och vars straffvärde motsvarar dagsböter som huvudregel enbart kan leda till företagsbot och inte till någon påföljd för brott. Brott mot djurskyddslagen har ofta ett straffvärde på bötesnivå och begås inte sällan inom ramen för en näringsverksamhet som bedriver djurhållning för kommersiella syften, t.ex. lantbruk. För att en fysisk person ska kunna meddelas djurförbud, som en konsekvens av att en straffrättslig sanktion ålagts denne, krävs det enligt bestämmelsen i 9 kap. 1 § första stycket 6 djurskyddslagen att personen i fråga genom en lagakraftvunnen dom eller genom ett godkänt strafföreläggande befunnits skyldig till brott mot djurskyddslagen. Det är alltså inte möjligt att besluta om djurförbud för en fysisk person som enbart har ålagts företagsbot för brott mot djurskyddslagen. Det går således inte att lägga en sådan dom eller ett sådant beslut till grund för ett djurförbud. Däremot kan den fysiske personens agerande mot sina djur i vissa fall motivera ett djurförbud, t.ex. om djurhållaren allvarligt har försummat tillsynen eller vården av ett djur enligt 9 kap. 1 § första stycket 1 djurskyddslagen. Det framstår inte som ändamålsenligt eller konsekvent att en fysisk person som, i stället för att ha dömts till straff för brott av aktuellt slag, har ålagts en företagsbot, inte kan komma i fråga för ett djurförbud enligt 9 kap. 1 § första stycket 6 djurskyddslagen. Som utredningen framhåller talar djurskyddsskäl för att även företagsbot bör kunna leda till djurförbud. Utredningen föreslår därför att en sådan möjlighet införs. Företagsbot åläggs företag, och djurförbud riktar sig till en fysisk person Som redogörs för ovan föreslogs i betänkandet Ny djurskyddslag (SOU 2011:75) att ett beslut om företagsbot för djurplågeri eller brott mot djurskyddslagen skulle leda till djurförbud på samma sätt som en dom eller ett strafföreläggande. Regeringen konstaterade då bl.a. att företagsbot enligt 36 kap. 7 § ska åläggas näringsidkare för brott begångna i näringsverksamhet medan beslut om djurförbud av aktuellt slag endast riktar sig till fysiska personer som bedömts skyldiga till brott. Eftersom förslaget inte närmare hade motiverats i betänkandet saknades enligt regeringen en tillräcklig analys för att lägga till beslut om företagsbot som en grund för djurförbud (se prop. 2017/18:147 s. 218). Ett problem i sammanhanget är alltså att bestämmelserna om företagsbot träffar företag och att bestämmelsen om djurförbud träffar fysiska personer. Den ändring som utredningen föreslår innebär att en företagsbot som ålagts en fysisk person också ska kunna ligga till grund för ett beslut om djurförbud mot samma person. Förslaget kommer alltså endast att träffa företag som bedrivs som enskild firma. Det kan framstå som inkonsekvent att en person som väljer att bedriva en verksamhet som en enskild firma kan meddelas djurförbud på grund av en företagsbot för brott mot djurskyddslagen i egenskap av enskild näringsidkare, till skillnad mot om personen hade valt att bedriva verksamheten i bolagsform. I det senare fallet skulle djurförbud inte kunna meddelas om den juridiska personen påförts företagsbot, då djurförbud bara kan meddelas för fysiska personer. Åandra sidan är det också inkonsekvent att en fysisk person som dömts till straff för att i näringsverksamhet ha gjort sig skyldig till ett oaktsamt brott mot djurskyddslagen med ett straffvärde motsvarande dagsböter ska kunna meddelas djurförbud, men att det inte är möjligt att meddela ett sådant förbud om den fysiska personen i stället har ålagts en företagsbot för samma brott. Företagsbot kan påföras en näringsidkare utan att fastslå vilken enskild individ inom företaget som begått den aktuella handlingen. 2021/22:18 den enskilde personen som innehavare av den enskilda firman som påförs företagsboten. I fråga om djurförbud skulle detta kunna innebära att det inte är den person som meddelas djurförbudet som har begått överträdelsen. Det kan t.ex. vara fråga om en anställd inom ett lantbruk som begår en överträdelse av aktuellt slag, men där företagsboten påförs lantbrukaren som innehavare av den enskilda firman utan att lantbrukaren själv har begått något brott. Att djurförbud kan komma att meddelas någon annan än den som begått brottet talar i någon mån mot att djurförbud ska kunna meddelas i en sådan situation. är det, som utredningen framför, den enskilda näringsidkarens ansvar att se till att djurhållningen sköts på ett korrekt och lagenligt sätt. På samma sätt som djurhållaren ålagts företagsbot på grund av sitt kontrollansvar är det rimligt att kontrollansvaret kan leda till djurförbud. Regeringen anser i likhet med utredningen att oskäliga resultat bör kunna undvikas inom ramen för bedömningen av om det är sannolikt att den omständighet som annars ska leda till djurförbud inte kommer att upprepas. SSR framför att det är nödvändigt med ett förtydligande i frågan om vad som händer om t.ex. en sameby får en företagsbot. En företagsbot kan inverka menligt på den enskilda djurägaren, vilken är medlem i samebyn.