mot · H9023978 · 2021-10-05 00:00:00 — Rättshjälpen måste vara en självständig funktion vid inspektionen. LSS-rättshjälpen, skall vara oberoende och utsedd av regeringen och ta ställning till anmälningar om kränkningar av den enskildes rättigheter i beslut eller utförande. Ytterst skall skadestånd kunna krävas från huvudmannen och/eller utföraren. Den skall också driva ärenden mot såväl kommuner som . Inspektionen skall också i denna del ha till uppgift att informera om den lagstiftning som gäller och den enskildes rättigheter. LSS-inspektionen kommer fullt utbyggd vara en regelbunden tillsyn som måste beröra alla myndighetsutövande beslutsfattare, alla utförare och insatser inom LSS, såväl kommunala, statliga och privata. Verksamheterna är komplexa och behöver granskas på en rad punkter, exempelvis inom vilka områden insatser och verksamheter uppfyller de nationella kraven och målen. LSS-inspektionen måste kunna använda sanktioner och trycka på så att en huvudman förbättrar sin verksamhet. Om huvudmannen inte vidtar åtgärder eller grovt åsidosätter sina skyldigheter kan LSS-inspektionen besluta om vite eller åtgärder på huvudmannens bekostnad. För privata utförare skall tillstånd kunna dras in. Alla ska kunna lämna uppgifter om missförhållanden inom verksamheter eller i beslutsfattande till LSS-inspektionen. Det kan till exempel handla om kränkningar av rättigheter eller om uteblivet stöd till en berättigad, men också om andra problem. Inspektionen skall i sitt andra uppdrag ta emot anmälningar om misstanke om kriminalitet och fusk. I denna verksamhet skall myndigheten vara enbart delvis utredandande. Samarbete med andra myndigheter är viktigt. LSS består av fler insatser som behöver utvecklas. Dels måste hanteringen av Ledsagarservice ses över. Neddragningarna inom ledsagarservicen har varit drastiskt och måste få ett stopp. Situationen med LSS-boenden är komplex. Insatsen behövs men måste uppdateras utifrån de brister som finns och om rättigheter för personer med funktionsnedsättning. Den Liberala inriktningen att fler ska kunna få personlig assistans – men stödet behöver också bli bättre till dem som har mindre omfattande funktionsnedsättningar. Därför vill Liberalerna inrätta vad vi kallar ett vardagsstöd. Vardagsstödet ska kunna handla om praktisk hjälp i hemmet, motivationsåtgärder, ledsagning, stöd vid föräldraskap mm. får dessa personer ofta kontaktperson, hemtjänst eller boendestöd via och ledsagning enligt LSS. Genom att slå ihop dessa fyra insatser: ledsagning, kontaktperson, hemtjänst och boendestöd, till en insats inom LSS blir stödet mer flexibelt för den som behöver stöd, och ger mer makt till den enskilde. Givetvis skall den enskilde ha möjlighet att välja vem som utför stödet och i huvudsak när och var det ska ske. De senaste årens snäva bedömningar av vem som får rätt till personlig assistans går inte i linje med lagstiftarens intentioner med reformen. Försäkringskassa och kommuner hänvisar till ändrad rättspraxis. Det är sant att rättspraxis har ändrats men lagarna har inte gjort det. Förarbetarna till lagtext gäller fortfarande. Det är den juridiska tillämpningen som förändrats i en synnerligen olycklig inriktning. Självfallet finns det en politisk dimension av den förändrade rättspraxisen. Regeringen har underlåtit att raskt och aktivt göra något åt problemen och även underblåst utvecklingen. Detta har till viss del hejdats under innevarande mandatperiod. Men reformen hade innan slöts tillfogats allvarliga skador. Som en punkt i har det varit att påbörja återupprättande av LSS och den personliga assistansen. Viktiga steg har tagits. Men mycket arbete återstår. Det finns betydande åsiktsskillnader mellan regeringen och Liberalerna rörande hur reformen långsiktigt ska tryggas. Den Liberala inriktningen är bland annat att staten ska stå som ensam huvudman för den personliga assistansen för att trygga likställigheten över landet, säkra ekonomin och göra det enkelt för den enskilde. Detta innebär att först måste ett stort arbete göras för att säkra behovsbedömningarna och trygga rättssäkerheten. Syftet är att fler skall få personlig assistans och att processerna skall vara transparenta och förutsägbara. Indelningen i behov, grundläggande behov, integritetsnära och ”god kännedom” är enbart ett sätt att förminska den enskildes behov. Det tillfredsställer enbart ett administrativt system och behöver tas bort ur lagstiftningen. Uppdelningen i olika behovskriterier bör ersättas av en bedömning av helhetsbehovet i jämförelse med att kunna leva ett gott liv utifrån sina förutsättningar. Stödet skall leda till att den enskilde kan bli sitt bästa jag. De olika boendeformerna som omfattas av LSS; korttidsvistelse utanför det egna hemmet; boende i familjehem eller i bostad med särskild service för barn eller ungdom; bostad med särskild service för vuxna eller annan särskilt anpassad bostad kallas här i korthet LSS-boenden. Dessa boendeformer skall erbjudas dem som vill ha dem, behöver dem för sin trygghet eller inte kan bo i annat boende av något annat skäl men att de inte får påtvingas de som önskar bo i ett eget boende med stöd av exempelvis personlig assistans. LSS är en rättighetslagstiftning som ska utgå ifrån och respektera den enskildes behov och önskemål. Effekten av att så få beviljas assistans är att ofriheten för personer med funktionsvariation ökar. Fler tvingas flytta till olika typer till boende eller hänvisas till hemtjänst enligt SoL. Vilket är en helt annan typ av insats som oftast inte alls varken lämpar sig eller ger rätt stöd till personer som omfattas av LSS personkretsar. Den stora majoriteten av alla LSS-boenden bedriver fantastisk verksamhet där behovet hos de boende alltid respekteras och sätts i första rummet, där alla behandlas och lever som enskilda individer och inte en grupp och där personalen får kontinuerlig och adekvat kompetensutveckling. Men dessvärre finns det också verksamheter med stora brister. Ett antal allvarliga fall av missriktad vård på gränsen till övergrepp mot personer med funktions-nedsättning har uppmärksammats i media. Vårdpersonal och kommunala tjänstemän har i uppgift att värna om personer med funktionsnedsättningar och har de befogenheter att agera för att skapa en trygg och meningsfull miljö men gör uppenbart inte detta överallt och alltid. Regeringen måste agera och klarläggande var ansvaret ligger och att det ansvaret tas på allvar. Kontroll, transparens och en systematisk tillsyn som gör att det aldrig kan ske. Det finns en brist av LSS-boenden för personer vill ha dem och behöver dem. Det finns dessutom en stor variation i tillgången och kvalitén mellan kommunerna. Här krävs en övergripande lägstanivå som garanterar tillgång och kvalité. En hörnsten och grundförutsättning för kvalitet i all verksamhet som berör personer med funktionsnedsättning är kompetent personal. Det gäller inom den direkta LSS-verksamheten men även inom exempelvis färdtjänst, skola, räddningstjänst samt rätts- och polisväsende. Det är också avgörande att tjänstemän vid olika myndighetsnivåer - nationell, regional och kommunalt - besitter rätt kompetens för att bemöta, samtala med, utföra olika insatser och bedöma det individuella behovet av insatser på ett transparent, begripligt och rättssäkert sätt. ”Insatser och stöd till personer med funktionsnedsättning” visar att personer med funktionsnedsättning är mer utsatta för våld än andra. En rapport från samma myndighet 2021 visar att fortsatt att öka och att Covid19-pandemin särskilt blottat ojämlikheten, personer med funktionsnedsättning har dött i högre utsträckning än andra under pandemin. Trots det saknar många kommuner rutiner för att upptäcka våldsutsatthet inom LSS-verksamheter. Endast en tredjedel av kommunerna använder de standardiserade bedömningsmetoder som rekommenderar för att upptäcka våldsutsatthet hos enskilda vuxna inom LSS. Många kommuner saknar dessutom rutiner för hur de ska agera vid indikation på våldsutsatthet. Nationell uppföljning av nationella mål för att säkerställa att alla inblandade instanser, ex kommunerna fullföljer sina skyldigheter med att arbeta förebyggande och med att vidta åtgärder när en person med funktionsnedsättning är våldsutsatt. Liberalerna är kritiska till hur ”inkluderingstanken” har tillämpats i alltför många kommuner och skolor, där det har inneburit att alla elever ska lära sig samma sak, , i samma klassrum. Av rädsla för att barn med olikheter och svårigheter skulle stigmatiseras så skulle specialklasserna och speciallärarna bort och klassläraren skulle fortsättningsvis hantera alla barn, oavsett förutsättningar, i ett och samma klassrum. Det kallades inkludering, men effekten har blivit den rakt motsatta. Det har inte minst drabbat barn med olika funktionsvariationer, oftast neuropsykiatriska, NPF, som fått otillräckligt stöd. Att få sin undervisning i storgrupp kan vara outhärdligt för många elever med NPF, med frånvaro och skolmisslyckanden som följd. Inkluderingen har lett till exkludering. En del i detta är att utforma skolans lokaler på ett mer ändamålsenligt sätt som stärker inlärningsprocesserna hos alla elever och gynnar arbetsro och arbetsmiljö i skolan. Det behöver bli mer accepterat med särskilda undervisningsgrupper i svensk skola, där de elever som behöver mer stöd eller en lugnare miljö kan få det. Skola och förskola måste ha rutiner för att tidigt upptäcka ”osynliga” funktionsnedsättningar som NPF eller dyslexi. Ingen ska behöva gå år med stämpeln ”ouppfostrad” eller ”korkad”. Med tidiga insatser får barnen bättre förutsättningar att utvecklas. Kommuner som har NPF-certifierat sig enligt en standard framtagen av SKR har visat att undervisning avsevärt kan förbättras. är ett gott sådant exempel. Det behövs också specialskolor och resursskolor för elever med de allra största svårigheterna, till exempel omfattande funktionsnedsättning. Den trend som svept över svenskt skolväsende där dessa skolenheter har avvecklats har varit olycklig. Såväl anpassad skolan som specialskolan ska vara kvar som egna skolformer, men det är önskvärt att dessa är samlokaliserade med andra skolformer och att eleverna har en del gemensamma aktiviteter. Bristande fysisk tillgänglighet är däremot aldrig ett godtagbart skäl att placera en elev i en särskild skola. finns fyra så kalla Rh-gymnasium i , lokaliserade till , , och . Dessa skolor är specialanpassade till en särskild grupp funktionsvarierade elever och även om de är vitt spridda i landet behöver familjer antingen flytta eller låta sina barn bo på elevhem i samband med skolan. Även om vissa elever kan uppskatta sådan internatliknande arrangemang kan det inte väntas att den som inte har möjlighet att eller inte känner sig trygg med att vara långt ifrån sitt hem ska tvingas resa för att gå i gymnasiet. Liberalerna vill därför arbeta för att så långt som möjligt erbjuda alternativ till dessa gymnasier, integrerat i andra befintliga skolformer. Anpassad skolan ska inte vara en återvändsgränd. Även en särskoleutbildning ska, eventuellt efter komplettering, kunna leda till behörighet till vidare utbildning. Det behövs fler utbildningsvägar för unga med intellektuell funktionsnedsättning, till exempel inom , folkbildningen och lärlingsutbildningen och genom anpassade högskoleutbildningar. har anpassad skolans elever påtalat att skolformens namn är stigmatiserande och ger negativa associationer. Eleverna har därför efterfrågat ett byte av namn på skolformen. Detta lyfts inte minst fram i SOU 2011:8 ”Den framtida gymnasieanpassad skolan”, där det även konstateras att tre av sex undersökta kommuner valt att undvika särskolebeteckningen. Elever ska vara och känna sig välkomna och inkluderade i skolan, oavsett skolform Inkluderingstanken har kommit att missbrukas och gått för långt; de svagaste eleverna som skulle inkluderas har istället exkluderats från möjlighet att få med sig den kunskap de har rätt till. Jämlikhet kan inte vara att alla barn till varje pris ska undervisas i ett och samma klassrum. Jämlikhet är att alla barn får med sig kunskap från skolan. Det behövs fler särskilda undervisningsgrupper , exempelvis för elever med inlärningssvårigheter eller skadligt introverta eller extroverta elever. Fler kan behöva gå ett extra år i . Detta bör ske i skolan. Det behövs också fler specialskolor och resursskolor/resursklasser för elever med de största svårigheterna. Det är en given utgångspunkt att såväl anpassade skolan som specialskolan ska vara kvar som egna skolformer. Alltför många skolor har fortfarande alltför bristande tillgänglighet. Detta gäller den synliga fysiska tillgängligheten men även den osynliga men alltmer aktuella kognitiva tillgängligheten Många unga med funktionsnedsättningar kan på grund av otillgängliga lokaler inte gå i samma skola som sina syskon eller kamrater. Istället skjutsas de långa sträckor till andra skolor. I värsta fall ökar segregeringen än mer när det är dags för gymnasiestudier. De otillgängliga skolorna är naturligtvis stängda också för lärare och annan personal med motsvarande funktionsnedsättningar. Även föräldrar med funktionsnedsättning begränsas i sitt fria val av skola för sina barn. Lösningar kan handla om fysisk tillgänglighet, men också om sådant som att färgkoda korridorer så att den som har orienteringssvårigheter kan hitta och att den akustiska miljön ska fungera för den som har hörselnedsättning eller perceptionsstörningar. Den som har en neuropsykiatrisk funktionsnedsättning behöver miljöer där det går att hitta lugn och ro, både för studier och på raster. De åtgärder som vidtas för att öka tillgängligheten utgår ofta från enskilda elevers behov och inte från ambitionen att generellt tillgängliggöra skolan. Den bristande tillgängligheten innebär att ungas möjlighet att välja skola begränsas liksom deras möjlighet att tillgodogöra sig undervisningen och att vara socialt delaktiga. Barn med funktionsnedsättning kan inte vara med sina klasskamrater på rasterna eftersom skolgården och lekredskapen är otillgängliga. I den miljö där unga vistas en stor del av sin tid måste tillgängligheten vara god – för eleverna men också för lärare och annan personal och för föräldrar. Skollagen kräver att skolor ska vara ändamålsenliga. Tolkningen av detta innebär dock i praktiken att friskolor tillåts bedriva sin verksamhet i otillgängliga lokaler. Även skolan omfattas av den nya bestämmelsen om bristande tillgänglighet som diskriminering. Det är bra men otillräckligt. Det räcker inte att kräva tillgänglighetsanpassning vid om- eller tillbyggnad. Regeringen bör skyndsamt tillse att skollagen förtydligas så att det framgår att alla skolor som huvudregel ska uppfylla krav på grundläggande tillgänglighet. Rätten till språk och kommunikation Det är en mänsklig rättighet för döva och hörselskadade att få utbildning på de mest ändamålsenliga språken för kommunikation. Kommunikationen ska fungera mellan eleven, lärare och personal utan språkliga hinder. En tillgänglig kommunikation i skolan är avgörande för elevernas akademiska och sociala utveckling. har förbundit sig att följa FN:s konvention om rättigheter för personer med funktionsnedsättning. Konventionen är tydlig när det gäller barns rätt till utbildning på ändamålsenligt språk, format och medium, där teckenspråk och punktskrift nämns specifikt. I artikel 24 uttrycks att konventionsstaterna ska ”säkerställa att utbildning av personer, särskilt av barn med synskada eller dövblindhet eller som är döva eller hörselskadade, ges på de mest ändamålsenliga språken, formerna och medlen för kommunikation för den enskilde och i miljöer som maximerar akademisk och social utveckling”. Rätten till punktskriftsundervisning regleras inte i skollagen. Runt 1 500 personer i kan läsa och skriva punktskrift. Alla gravt synskadade och blinda ska kunna kommunicera med ett eget skriftspråk. För blinda och gravt synskadade barn, unga och vuxna är punktskriften det läs- och skriftspråk som ger möjlighet till ett aktivt liv med utbildning, arbete och fritid. skickades blinda elever till specialskolor långt ifrån hemmet. går blinda barn i vanlig skola med seende klasskamrater. Detta är positivt, men det finns brister i hur synskadade barn och ungdomar lär sig punktskrift. Det händer att elever med grav synnedsättning hänvisas till att enbart lyssna på talböcker eller använda datorer med talsyntes. Om man inte tidigt tränar punktskrift kan det leda till att barnen väljer talet framför punktskriften. Det kan kännas enklast på kort sikt, men leder till stora problem längre fram i livet. är det få som förlorar synen i vuxen ålder som får en ordentlig utbildning i punktskrift. finns i böcker, tidskrifter, på läkemedelsförpackningar, hissknappar, bankomater, skyltar och på flera andra ställen i det offentliga rummet. Döva, hörselskadade och barn med teckenspråkiga anhöriga har laglig rätt att få lära sig svenskt teckenspråk. Men dagens utbildningssystem gör det svårt för barnen att få tillgång till undervisning och utveckling i teckenspråk. Trots att svenskt teckenspråk är jämställt med de nationella minoritetsspråken ges det inte samma status, vilket inskränker barns rätt till teckenspråk. De flesta barn med hörselnedsättning går i kommunala skolor, ofta utan möjlighet att lära sig och utveckla teckenspråk tillsammans med andra. För döva och hörselskadade elever som lärt sig teckenspråk ges en ovärderlig tillgång till ett visuellt språk som inte ställer krav på att höra. Tvåspråkighet (svenskt teckenspråk och svenska) ger möjlighet att välja språk beroende på situation. Barn till teckenspråkiga föräldrar har rätt att lära sig svenskt teckenspråk som modersmål i skolan, men hindras alltför ofta till exempel för att elevantalet är för lågt eller att det saknas teckenspråkslärare. I rapporten Med blick på modersmålet från språkrådet och och Folkminnenuppmärksammas dagens brister som försvårar tillgången till undervisning i svenskt teckenspråk. ”Fler barn får teckenspråksundervisning men den ökningen har skett från en mycket låg nivå och andelen barn som får teckenspråksundervisning är fortfarande låg.” Även om trenden alltså är något positiv är andelen barn som får den undervisning de har rätt till för låg. råder det en alarmerande brist på teckenspråkslärare och utan teckenspråkslärare kan ingen undervisning i ämnet teckenspråk erbjudas till barnen. råder det en alarmerande brist på teckenspråkslärare och lärare som talar teckenspråk. Utan dessa lärare kan ingen undervisning i ämnet teckenspråk eller undervisning på teckenspråk erbjudas barn. Det är dessutom relativt komplicerat att studera till teckenspråkslärare då sviktande studentunderlag gör att utbildningar ofta går på halvfart och inte sällan ställs in helt. Det finns inte heller något program för att blir teckenspråkslärare eller speciallärare med teckenspråkskompetens vilket innebär att de få studenter som väljer dessa utbildningsvägar är hänvisade till att sätta ihop sina egna examina. Eftersom svenskt teckenspråk är jämställt med de nationella minoritetsspråken bör rätten till modersmålsundervisning i svenskt teckenspråk stärkas på samma sätt som föreslagits för minoritetsspråken. En teckenspråkslärarutbildning måste inrättas för att stärka barns rätt till teckenspråk och främja utbildning i teckenspråk. Kommuner ska se till att barn som önskar teckenspråk i skolan erbjuds detta. För att få en lärarexamen måste studenten visa förmåga att identifiera och i samverkan med andra hantera specialpedagogiska behov. Det kravet behöver skärpas och förtydligas. Alla lärare ska ha grundläggande kunskaper i hur de ska arbeta med elever med funktionsnedsättning, med insikten att detta inte nödvändigtvis innebär ett specialpedagogiskt behov. En elev med rörelsehinder eller synnedsättning kan till exempel behöva hjälpmedel och en tillgänglig fysisk miljö utan att för den skull behöva någon särskild anpassning av själva undervisningen. Även rektorsutbildningen måste innehålla tydliga krav på kunskaper om elever med funktionsnedsättning. Idrott och hälsa – också för elever med funktionsnedsättning Barn med funktionsnedsättning har samma rätt som andra barn att delta i skolans alla ämnen, och samma behov av att lära och utvecklas. Men ett ämne där det särskilt slarvas med det är idrott och hälsa. Många elever deltar inte alls i undervisningen, varken på lektioner eller på friluftsdagar. De ”befrias” – rakt in i en ohälsofälla. Den som är utestängd från undervisningen får sämre förutsättningar för en hälsosam och aktiv livsstil – trots att den som har en funktionsnedsättning inte sällan har större behov av fysisk aktivitet för att behålla och utveckla sina förmågor. Även anpassad skolan misslyckas, trots sin specialisering, med fysisk aktivitet för sina elever. Alla barn har rätt att delta i idrott och hälsa och på friluftsdagar. Det är skolans ansvar att anpassa undervisningen så att alla kan delta utifrån sina förutsättningar. Vi har redan konstaterat att skolor ska vara tillgängliga. Det gäller förstås också lokalerna för idrott och hälsa. Lärare i idrott och hälsa ska få utbildning och fortbildning i hur undervisningen kan anpassas utifrån olika elevers förutsättningar. Idrott, rörelse och gemenskap i mer generell bemärkelse är viktiga delar i en människas välbefinnande och bidrar till god hälsa. Idrottsrörelsen måste bli bättre på att inkludera personer med funktionsnedsättning. Idrotten har i statsbidrag, ett omfattande stöd från kommunsektorn samt förmånliga skatteregler. En enig riksdag har tydligt markerat att ett mål för statens stöd till idrotten är idrott för alla. I målformuleringen nämns särskilt personer med funktionsnedsättning. Trots detta är idrott för personer med funktionsnedsättning satt på undantag, och där det finns sker det ofta som en verksamhet skild från andra. Liberalerna välkomnar därför arbete för att implementera en handlingsplan för idrott för personer med funktionsnedsättning och hoppas att den innebär tydliga förbättringar framöver. Regeringen bör överväga en öronmärkning av medel framgent. Även när det kommer till anpassning av lekplatser saknas i alltför många fall ett funktionsrättsperspektiv. Att få gunga, klättra eller delta i lek med andra barn är en viktig del av att vara barn och har dessutom goda hälsoeffekter. På olika håll i landet finns funktionsanpassade lekplatser, lekplatser som ofta uppskattas av barn även utan funktionsvariation. byggregler[1] rörande funktionalitet och tillgänglighet gäller i skälig utsträckning även lekplatser. Alltmedan det inte kan väntas alla lekplatser ska anpassas efter alla behov behövs någon form av samordning för att barn med funktionsvariation inte ska stå utan möjlighet att leka. Liberalerna föreslår därför att regeringen uppdrar lämplig myndighet att genomföra en inventering av landets funktionsanpassade lekplatser samt gör denna framkomna informationen känd för den enskilde. Mer samordning och tydligare riktlinjer kring hjälpmedel Villkoren för hjälpmedel är alltför olika över landet, och landstingens förskrivning är inte sällan så snål att det kan ifrågasättas om det är i enlighet med lagstiftarens intentioner. Det är oacceptabelt att tillgången till och egenavgifterna på hjälpmedel avgörs av var man bor. Därför behövs nationella riktlinjer som anger en lägstanivå både vad gäller vilka hjälpmedelsgrupper som tillhandahålls och hur höga egenavgifter och hjälpmedelshyror som tas ut av användaren. Det bör övervägas ett särskilt nationellt högkostnadsskydd för hjälpmedel samt en samordning av samtliga högkostnadsskydd så den samlade effekten räknas in för den enskilde. Myndigheten för delaktighet bör ges ett samlat ansvar för de nationella riktlinjerna och värderingarna av hjälpmedelsfrågorna. I betänkande SOU 2017:43 konstateras att mycket få landsting förskriver så kallade fritidshjälpmedel, trots att det framgår tydligt av hälso- och sjukvårdslagens förarbeten att skyldigheten att förskriva hjälpmedel bland annat omfattar hjälpmedel för normala fritids- och rekreationsaktiviteter.