mot · H8024073 · 2021-05-14 00:00:00 — Det kan också vara aktuellt att ytterligare begränsa rätten till studiestöd till att endast gälla vissa utbildningar, som är kritiska för den svenska ekonomin och inom vilka det råder brist som inte kan tillgodoses på annat vis. förslag: ska arbeta för att uppmuntra till återvandring av utlänningar som inte vill stanna i . I arbetet bör både centrala myndigheter och kommuner involveras. En rad olika program och kampanjer bör omfattas. Utöver att utvärdera etableringsprogrammet och nyanländas integrationsprocess, bör utredningen föreslå hur utlänningar som inte lyckas etablera sig i i högre grad ska uppmuntras att återvandra till hemlandet. Detta är inte bara till fördel för det svenska samhället, men också för utlänningens hemland. Länder som lidit under krig eller katastrofer har ofta stora behov av arbetskraft för att bygga upp landet på nytt. Detta tjänar också som ett sätt att motverka kompetensförluster i hemlandet, s.k. ”brain drain”, i det fall utlänningen besitter särskilda färdigheter. kan härvidlag notera att vårt grannland haft en väl fungerande ordning för återvandring, genom repatrieringsloven. Myndigheter på både statlig och nivå samarbetar här för att identifiera utlänningar i utanförskap som skulle kunna återvandra, både för sin egen skull och för . Bestämmelserna omfattar olika informationssatsningar och program, och även ett kontant stöd för exempelvis resekostnader, flyttkostnader, pass eller liknande. Programmet har varit framgångsrikt, och utökats över tiden, så att även exempelvis syrier börjat återvandra. å sin sida har endast haft högst begränsade insatser av denna form, och i praktiken endast i bidragsform, i form av bidrag för bosättning i annat land. Bidraget, som regleras i förordning (1984:890) om bidrag till utlänningars resor från för bosättning i annat land, används heller inte i någon nämnvärd omfattning. gavs det t.ex. åt totalt två personer. utgångspunkt är att nuvarande ordning är otillfredsställande, och bör förbättras. Målet bör vara att återvandring blir ett ansvar inte bara för en central myndighet såsom , men också för andra myndigheter som exempelvis Arbetsförmedlingen, och samtliga kommuners socialnämnder och liknande organisationer. På så sätt kan utlänningar som utgör en orimlig belastning på det svenska välfärdssystemet, eller fastnat i ett långvarigt utanförskap, enkelt identifieras, varpå olika program för att uppmuntra och hjälpta till återvandring kan inledas. Utöver detta bör särskilda informationssatsningar regelbundet genomföras, särskilt i utanförskapsområden, för att sprida kunskap kring vilka möjligheter som finns för att lämna fattigdom och utanförskap i och återvandra hem. Till detta kommer kontanta återvandringsstöd i vissa fall, och andra projekt för att hjälpa utlänningar i att återvandra till hemlandet och skapa sig ett liv där. Hjälpen kan exempelvis bestå av utbildning för barn eller vuxna, stöd för att hitta arbete eller starta företag i hemlandet, information om att ordna bostad eller andra praktiska frågor. Svenska utlandsmyndigheter bör härvidlag kunna vara behjälpliga. Eventuella mekanismer i hemlandet bör vara flexibla och anpassa stödet till den sökandes behov, men hålla sig inom aktuella regelverk för bistånd genom att endast finansiera kostnader i mottagarlandet. Slutligen bör förslag om självbekostnad av asylmottagandet, så som nämnt i avsnittet Mottagning av asylsökande och nyanländas etablering, genom lån kopplas till återvandringen så att en före detta skyddsbehövande som inte blivit en del av samhället kan få delar av, eller hela skulden, avskriven, mot att återvandringen slutförs. Reglerna kring utlänningars möjlighet att efter ansökan upptas till svensk medborgare, naturalisation, är tätt förbundna med utlänningslagstiftningen i övrigt. Medborgarskapet innebär en undantagslös rätt för en person att permanent stanna i oavsett övriga omständigheter, och ett absolut skydd mot utvisning. Dessutom har en medborgare rätteligen större rättigheter i förhållande till det allmänna än den som endast har uppehållstillstånd i , liksom även skyldigheter, t.ex. vad avser vårt lands försvar. Så som förklarat i kapitel 4 i sitt betänkande, kan lågt ställda krav för medborgarskap utgöra en s.k. pull-faktor, och leda till ökad invandring. Det går därför inte att skapa en långsiktigt hållbar migrationspolitik, så som var kommitténs uppdrag, utan att se över reglerna för medborgarskap. förslag: Hemvistkravet för att upptas till svensk medborgare ska enligt huvudregeln vara . Den första svenska regleringen kring naturalisation, förordningen angående ordningen och villkoren för utländsk mans upptagande till svensk medborgare, stadgade att utlänning haft sin hemvist i riket . När sedan frågan om naturalisation kom att regleras i lag, genom lagen om förvärvande och förlust av svenskt medborgarskap (1924:130), skärptes hemvistkravet till . I den proposition i vilken frågan om hemvistkravet kom att beröras, anförde föredragande statsrådet följande: […] den sålunda föreslagna tiden bör betraktas som en minimitid, vilken synes böra i regel förbehållas för tillämpning allenast å utlänningar, tillhörande med det egna landet närbesläktade nationer, under det att en längre tids vistelse i bör fordras för personer, tillhörande det egna landet mera fjärrstående folk. En utlänning, som varit bosatt här i landet allenast , kan i regel icke anses hava så levt sig in i svenska förhållanden, att hans upptagande till svensk medborgare kan anses naturligt. Ej heller kan anses tillräckligt lång, för att vederbörande svenska myndigheter skola kunna med säkerhet bedöma lämpligheten av hans naturalisation. Det bör härvidlag nämnas att den nyssnämnda minimitiden , höjdes till vid utbrott , för att därefter gradvis minska till vid tiden för lagen (1950:382) om svenskt medborgarskap. Enligt denna utökades så hemvistkravet från det formella enligt lag, till i normalfallet. Föredragande departementschefen, statsrådet , poängterade dock att detta inte innebar någon förändring i praxis, utan i stället ett förtydligande, emedan en ny särbestämmelse infördes för nordbor. Den i lagen angivna minimitiden har nämligen […] – i enlighet med uttalanden i motiven till lagen – i princip tillämpats endast beträffande danskar, islänningar, norrmän, finlandssvenskar och estlandssvenskar, under det att för andra utlänningar som regel fordrats hemvist i . Hemvistkravet sänktes återigen till i normalfallet, samt för nordbor , . Föredragande statsrådet anförde härvidlag att bl.a. att flera olika former av dispenser och förändringar i praxis gjort att kravet hemvist kommit att i allt mindre grad ge en rättvisande bild av gällande rätt. Föredraganden tillade också följande: Det avgörande skälet för min ståndpunkt är emellertid, att de många åtgärder som har vidtagits för att underlätta för invandrarna att växa in i det svenska samhället har lett till att nuvarande krav på hemvisttid framstår som onödigt långtgående. Som en följd av dessa förändringar ansåg regeringen också att dåvarande praxis gällande dispens från hemvistkravet skulle ändras, så att en utlänning som varit gift eller sammanboende med en svensk medborgare, skulle uppfylla hemvistkravet . Bestämmelserna kring naturalisation har i all väsentlighet var oförändrade , oaktat den nya medborgarskapslagen (2001:82). noterar inledningsvis att sammansättningen av migrationen till , och vårt lands förmåga att integrera invandrare, förändrats i mycket stor utsträckning sedan bestämmelserna kring hemvistkravet senast reviderades . De åtgärder för integration som den dåvarande regeringen anförde som skäl till att sänka hemvistkravet, har alldeles oavsett deras ursprungliga funktion, med tiden visat sig vara otillräckliga. Vi ansluter oss därmed till vad statsrådet anförde 1923, när han talade om vikten att leva sig in i svenska förhållanden för att medborgarskapet ska te sig naturligt, och myndigheternas förmåga att bedöma utlänningens lämplighet. Vi noterar även beslutet att utöka hemvistkravet, som ett svar på ökade migrationsflöden i i och med utbrott. Även bortsett från de ytterligare förslag till krav för att upptas till medborgare som vi presenterar nedan, är det tydligt att det rådande samhällsklimatet, och situationen i omvärlden, kräver en längre hemvisttid än fem, eller i många fall . föreslår därför att hemvistkravet i normalfallet ska bestämmas till . Det bör härvidlag även erinras att den omdiskuterade möjligheten att återkalla medborgarskap, eller upphäva ett beslut om att uppta en utlänning till medborgare, ännu inte föranlett någon förändring i lagstiftning. En sådan skulle därtill kräva en ändring i grundlagen. Till dess en sådan ändring görs, kan en skärpning av hemvistkraven på kort sikt avhjälpa bristerna i grundlagen. Det bör också erinras att de övriga krav som föreslår, där avskaffandet av permanent uppehållstillstånd är särskilt framträdande, skulle öka myndigheternas möjlighet att avgöra en utlännings lämplighet för medborgarskapet. Detta då tidsbegränsade uppehållstillstånd skulle kräva kontinuerliga kontroller och prövningar av en utlännings förhållanden. Återinför krav på hederlig vandel förslag: Kravet på hederlig vandel ska återinföras, och breddas kraftigt. Krav på hederligt levnadsätt har i en form eller annan funnits så länge medborgarskapsfrågan varit föremål för lagstiftning. förordning hette det exempelvis i ursprungligen i 2 § 2 m. att utlänningen ”äger god frejd”. kom detta att ändras, så att det vid tiden lag i stället knöts till den dåvarande strafflagens () bestämmelser kring utestängning från behörigheter och rättigheter vid straffpåföljd. lag formulerades kravet i stället som att utlänningen ”under sin vistelse här i landet fört en hederlig vandel”, ett krav som också gjordes indispensabelt, alltså utan möjlighet till dispens. lag behöll formuleringen om hederlig vandel, men gjorde i stället kravet dispensabelt, emedan man i praxis bortsåg från ”i mindre grad klandervärda förhållanden och i viss mån även från mera allvarliga sådana som ligga långt tillbaka i tiden”. ändringar i lagen ändrade ingenting i själva lagtexten, men väl i övrigt. Det existerande försörjningskravet, som kommer att förklaras ingående nedan, avskaffades, vilket dock i stället innebar att vandelskravet kom att innefatta vissa försörjningsrelaterade förpliktelser. Föredragande statsrådet anförde härvidlag följande: Jag vill emellertid för min del betona, att det endast i fall av mera allvarlig försummelse eller av asocialitet bör komma i fråga av nu nämnda skäl avslå en naturalisationsansökan. Regeringen lade också fram ny praxis för hur den s.k. uppskovstiden med beviljade av svenskt medborgarskap vid brottslighet, skulle definieras och beräknas. I allmänhet sänktes karenstiden något. Bestämmelserna kring vandelskravet ändrades i viss mån i den nuvarande medborgarskapslagen , då kravet på utlänningen att ha fört en hederlig vandel i stället ersattes av kravet att utlänningen ska ha haft och kan förväntas komma att ha ett hederligt levnadssätt. Någon materiell förändring avsågs inte av regeringen. noterar liksom ovan att de omfattande förändringar som skett i det svenska samhället , i sin tur orsakade av den migrationspolitik som förts, skapat ett behov av skärpningar i utlänningsrätten i stort. Den tendens till mer generösa krav som varit gällande måste därmed brytas, till förmån för en ordning som i högre grad är anpassad till nuvarande förhållanden. Vi föreslår därför i stort en återgång till de mer indispensabla vandelskrav som var gällande års förändringar. Utlänning som dömts för allvarliga brott, såsom sexual- eller våldsbrott, bör därmed aldrig kunna erhålla medborgarskap. I övriga fall av brottslighet bör det existerande karenskravet skärpas, i synnerhet vad gäller mängdbrott. Vi föreslår också att det tydligt anges att vid sin bedömning av vandeln ska anställa en bred och djupgående utredning av utlänningens levnadsförhållanden. Syftet ska vara att säkerställa att verkligt lämpliga utlänningar, utan kriminell koppling eller liknande asocialitet, av misstag kan upptas till medborgare. Vi föreslår slutligen att medborgarskapslagen återfår den ordalydelse som den i fråga om vandelskravet hade före ändringarna . Inför krav på kunskaper om språk, kultur, och samhälle förslag: Krav ska ställas på erforderliga kunskaper i svenska språket, om svensk kultur, samt om det svenska samhället. Lagstiftningen har aldrig ställt några uttryckliga krav på en utlännings kunskap i vare sig svenska språket eller rörande vår kultur eller vårt samhälle. Särskilt samhällskunskapskraven har varit frånvarande. I förarbetena till lag anförde föredragande statsrådet följande: Förslaget innehåller lika litet som gällande lag någon uttrycklig föreskrift om att kunskap i svenska språket utgör ett villkor för naturalisation. Liksom bör emellertid vid naturalisationsprövningen stor betydelse tillmätas sökandens kunskaper i detta hänseende. visade i sitt betänkande 2012 att språkkraven ännu vid tiden ändringar medborgarskapslagen var aktuella, men att de med tiden kom att minska i betydelse, tills de helt upphörde. Sedan dessa har flera försök gjort att återinföra språkkraven, men inget försök har lyckats. medborgarskapskommitté diskuterade frågan om språkkrav, och framförde bl.a. följande om vikten av erforderliga svenskkunskaper: Att kunna tala och förstå svenska underlättar på ett avgörande sätt den enskildes möjligheter att integreras i det svenska samhället. Förmågan att kommunicera banar väg för respekt och förståelse individer emellan samt begränsar risken för missförstånd. Det är också ett oemotsägligt faktum att kunskaper i svenska språket är mycket viktiga för att den enskilde ska kunna känna till och förstå sina rättigheter respektive skyldigheter i det svenska samhället. I slutändan avstyrkte dock utredningen ett språkkrav, till stor del för att det skulle vara orättvist mot exempelvis hemarbetande kvinnor som inte kom i kontakt med svenskar eller svenska språket. I sådana fall skulle deras arbetande makar kunna bli medborgare, men inte de själva. I det följande förslaget till ny medborgarskapslag gick regeringen på samma linje. Frågan om språkkrav har dock fortsatt att debatteras och undersökas. En enkätundersökning som genomförde visade på att det vanligaste förslaget bland tillfrågade medborgare på hur medborgarskapet skulle kunna öka i betydelse, var införandet av ett språkkrav. [85] I den påföljande propositionen (prop. 2013/14:143) behandlades dock inte frågan alls. Först valde tillsattes en särskild utredning för att se över frågan, Utredningen om språk- och samhällskunskapskrav för svenskt medborgarskap och andra frågor om medborgarskap, USSMA. Utredningen fick i uppdrag bl.a. att lämna förslag till författningsändringar som innebär att godkänt prov i svenska och i grundläggande samhällskunskap är krav för svenskt medborgarskap samt utreda i vilken utsträckning det krävs undantag för vissa grupper. Utredningen redovisade sitt första delbetänkande . Bland förslagen nämndes som väntat att utlänningar skulle avkrävas viss kunskap i svenska språk och om det svenska samhället, för att upptas till medborgare. har föreslagit språk- och samhällskunskapskrav sedan riksdagsinträdet, och välkomnar att regeringen, och en majoritet av de politiska partierna, kommit till insikt om behovet av språkkrav för att upptas till medborgare. Det måste betraktas som stötande att utlänningar som bott i behövt tolkhjälp av medarbetare för att kunna fylla i en ansökan om naturalisation. Så som tidigare anförts föranleder den nuvarande integrations- och migrationspolitiska situationen i vårt land ett behov av omfattande reformer. Bland de viktigaste av dessa torde vara just ett nytt krav på att utlänningar lär sig vårt språk, vår kultur, och grunderna i vårt samhälles funktionssätt, innan de fullt ut kan bli en del av vårt samhälle. Utöver språket bör detta innebära att utlänningen besitter kunskaper om svensk kultur, historia, demokratiska och sekulariserade samhällsmodell samt övertygande bekänner respekt för västerländska normer om mänskliga rättigheter som t.ex. yttrandefrihet, religionsfrihet, de båda könens lika värde och rättigheter samt respekt för personer med olika sexuell läggning. gläder sig över att USSMA enligt ovan föreslagit vissa språk- och samhällskunskapskrav. Vi beklagar dock att utredningen föreslagit en mycket låg nivå när det gäller språkkravet, med följd att högstadieelever i allmänhet talar sitt tredjespråk bättre än nya svenska medborgare förväntas tala svenska. Vi beklagar också att kraven enligt förslaget inte ska börja gälla . anser att tyngdpunkten i dessa frågor måste vara bästa, vad som är till gagn till riket som det tidigare hette i medborgarskapsfrågor, och inte någon form av missriktat rättviseargument av det slag som användes mot införandet från första början. föreslår därför att utredningens förslag skärps, så att utlänningar avkrävs svenskkunskaper som motsvarar godkända betyg i , eller i europeisk terminologi nivå B2, för att upptas till medborgare. Vidare anser vi mot bakgrund av den rådande integrationspolitiska situationen, och att många tiotusentals utlänningar vart år upptas till svenska medborgare utan att några krav ställs, att behovet av ordentliga språkkrav i allra högsta grad är brådskande. Vi föreslår därför att förslaget genomförs så skyndsamt som möjligt. Inför krav på egen försörjningsförmåga förslag: Krav ska enligt huvudregeln ställas att utlänningen försörjt sig själv före ansökan om att upptas till svensk medborgare. års förändring i den dåvarande medborgarskapslagen (1950:382), ställdes i allmänhet ett försörjningskrav för att upptas till medborgare. Det var dock ett krav förenat med ett flertal möjligheter till undantag och dispens. Föredragande statsrådet anförde i förarbetena lag följande: För min del anser jag visserligen, att kravet på försörjningsförmåga i princip bör upprätthållas, men erfarenheten visar, att åtskilliga fall förekomma, där starka billighetsskäl tala för naturalisation, ehuru sökanden icke fyller detta krav. Just dessa undantag och dispenser föranledde regeringen att 1977 avskaffa försörjningskraven helt. Regeringen skrev vid det tillfället att ”I allmänhet leder dock denna prövning till att sökanden antingen anses uppfylla villkoret, eller också erhåller dispens från det”. Regeringen anförde också att oförmåga att betala skatt, böter, eller underhållsskulder, skulle betraktas som en vandelsfråga. anser som ovan anfört att de förändringar som ägt rum i vårt land , i synnerhet det ökande utanförskapet och tillkomsten av en i det närmaste institutionaliserad etnisk underklass, föranleder ändringar i bestämmelserna om medborgarskap. Utöver de övriga förslag till ändringar som presenterats, föreslår att ett krav på egen försörjnings åter ska ställas för att upptas till svensk medborgare. De exakta formerna för ett sådant krav kommer givetvis att kräva en särskild utredning. Det förefaller dock rimligt att redan i detta skede nämna att en utlännings inkomster av arbete, och utlänningens beroende av det allmännas stöd, kommer att vara avgörande. En utlänning som vill komma i åtnjutande av alla de fördelar och privilegier som följer av det svenska medborgarskapet, bör ha gjort rätt för sig, och kunnat stå på egna ben, utan att vara samhället till last. Det bör finnas vissa undantag från denna regel, exempelvis på grund av allvarlig sjukdom eller ålderdom. Uppmuntra till återvandring även för medborgare förslag: Även svenska medborgare ska kunna ta del av åtgärder och program för återvandring. Som villkor ska ställas avsägandet av det svenska medborgarskapet. har anfört ansvar som humanitär stormakt att hjälpa de som en gång flytt att återvända hem, för att bygga upp sina hemländer. Vi menar att detta ansvar i viss mån kvarstår även när det gäller personer som blivit svenska medborgare. Även personer som upptagits till svenska medborgare bör således kunna komma i åtnjutning av de möjligheter till återvandring som föreslagits i avsnittet Tillgång till välfärden. Vi föreslår alltså att svenska medborgare som tidigare haft uppehållstillstånd på grund av skyddsskäl ska kunna ta del av de återvandringsinsatser som föreslagits, inklusive kontantstöd. Detta ska villkoras med att de frånsäger sig det svenska medborgarskapet, eftersom det tidigare hemlandet åter blivit hemland. Lämpligen skulle den återvändande behålla sitt svenska medborgarskap . betraktas återetableringsbidraget i praktiken som ett lån. Om den återvändande vid periodens slut beslutar sig för att stanna i hemlandet, och frånsäger sig det svenska medborgarskapet, avskrivs lånet. I annat fall ska lånet återbetalas. i (SD) [1] Prop. 1927:198, s. 46. [2] Prop. 1954:41, s. 67. [3] Prop. 1954:41, s. 85. [4] Prop. 1954:41, s. 86. [5] Prop. 1968:142, s. 117. [6] Prop. 1983/84:144, s. 88. [7] Uppgifter från . [8] SOU 1951:42, s. 63. [9] Prop. 1968:158, s. 77. [10] Prop. 1979/80:96, s. 92. [11] Prop. 1975/76:18, s. 143. [12] /95:179, s. 47. [13] Prop. 1994/95:179, s. 51. [14] Prop. 2004/05:170, s. 203. [15] Prop. 2004/05:170, s. 104. [16] Regeringens hemsida: . [17] Prop. 2015/16:67. [18] Regeringens hemsida: . [19] SOU 2017:2, s. 298 och 303. [20] Prop. 2015/16:67, s. 9–10. [21] dom av i mål C-404/17, EU:C:2018:588. [22] Prop. 2009/10:31, s. 216–218. [23] Prop. 2009/10:31, s. 101–102 samt 127–131. [24] Prop. 1968:142, s. 100. [25] Prop. 1975/76:18, s. 107. [26] Prop. 1988/89:86, s. 75. [27] Prop. 2009/10:31, s. 118. [28] MIG 2020:24. [29] Prop. 1987/88:80, s. 8–9. [30] Prop. 1987/88:80, s. 19. [31] Prop. 1993/94:94, s. 34. [32] SOU 1992:133, s. 151. [33] Prop. 2004/05:28, s. 10. [34] Ibid. [35] Prop. 2004/05:28, s. 11. [36] Prop. 2019/20:10. [37] Prop. 2019/20:10, s. 8–9. [38] Regeringens promemoria Ett ändrat förfarande för att anmäla områden som omfattas av begränsningen av rätten till dagersättning vid eget boende. [39] protokoll , SfU 2019/20:40. [40] 2021-004-22: . [41] Prop. 1987/88:80, s. 20–21. [42] SOU 2018:22, s. 212. [43] SOU 1992:133, s. 150. [44] SOU 2018:22, s. 240–242. [45] Uppgift från . [46] Prop. 2009/10:31, s. 199. [47] Prop. 2016/17:121, s. 12–13. [48] Uppgifter från . [49] Prop. 2007/08:147, s. 46. [50] årsredovisning 2019. [51] Uppgifter från . [52] Prop. 2015/16:174 s. 50. [53] Prop. 1999/2000:43, s. 64–65. [54] Prop. 1983/84:144, s. 73. [55] Uppgifter från . [56] I genomsnitt över 300 under föregående decennium. [57] Prop. 1983/84:144, s. 73. [58] Prop. 1968:142, s. 112. [59] SOU 1993:120, s. 18. [60] SOU 1993:120, s. 30. [61] SOU 1951:42, s. 63. [62] Prop. 2020/21:159. [63] 2020/21:3941. [64] årsredovisning 2020, s. 55. [65] Uppgifter från . [66] Brå Kortanalys 2/2016, s. 15. [67] RiR 2020:7, s. 48–49. [68] Prop. 1988/89:86 s. 204. [69] Uppgifter från . [70] Prop. 1968:142, s. 104. [71] Prop. 1968:142, s. 94–95. [72] och , När blir utrikesfödda självförsörjande? 2020, Entreprenörsskapsforum. [73] HFI Notes 2019:1. [74] 2020:1574. [75] Prop. 1923:29, s. 24–25. [76] Prop. 1950:217, s. 40–41. [77] Prop. 1975/76:136, s. 28–30. [78] 1924:137, s. 32. [79] 1950:217, s. 42. [80] 1975/76:136, 35. [81] Prop. 1999/2000:147, s. 47–48. [82] Prop. 1950:217, s. 43. [83] SOU 1999:34, s. 307–308. [84] Prop. 1999/2000:147, s. 61–62. [85] SOU 2013:29, s. 94. [86] Prop. 1950:217, s. 42. [87] Prop. 1975/76:136, s. 31–32.