mot · H9023244 · 2021-10-04 00:00:00 — anser därför att bör ges i uppdrag att ta fram förbättrade nationella kunskapsstöd kring behandling av psykisk ohälsa i allmänhet och stressrelaterad psykisk ohälsa i synnerhet. bör dessutom regelbundet uppdatera kunskapsstöden i syfte att dela goda exempel från olika regioner, kommuner och privata vårdgivare. Bland metoderna som används regionalt är så kallad grön rehabilitering. Innebörden av grön rehabilitering kan i korthet sammanfattas med att göra olika aktiviteter i en grön miljö, delta i aktiviteter med djur eller att bara få vara på en rogivande plats i natur- eller kulturlandskap. Det handlar dock om att arbeta systematiskt, med evidensbaserade metoder och att hjälpa deltagare att se sina framsteg. Flera regioner erbjuder ”Grön rehab” på remiss, till exempel . Utvärderingar pekar på positiva effekter av bland annat den metod för grön rehabilitering som används vid i . I , som har en officiell certifiering av gröna välfärdstjänster inom jordbruket och rennäringen, pågår ett forskningsprojekt om grön rehabilitering för personer med demens i tidig fas. Preliminära resultat visar att mycket tid utomhus gör en skillnad för livskvaliteten. Grön rehabilitering och grön omsorg bör därför följas upp med vidare utredning och utvärdering i syfte att möjliggöra en evidensbaserad vidareutveckling av grön rehabilitering i hela landet. En person med stressrelaterad psykisk ohälsa behandlas av legitimerade professioner – läkare, sjuksköterska, psykoterapeut, med flera – eller av icke legitimerade yrkesgrupper, som till exempel kan ha genomgått så kallad grundläggande psykoterapiutbildning inom exempelvis KBT. Utbildningar i grundläggande psykoterapi är oreglerade, vilket innebär att de kan erbjudas av vilken person, företag eller organisation som helst, och i praktiken att de varierar i kvalitet. Behandlande medarbetare som genomgått grundläggande psykoterapiutbildning fyller en viktig roll i vården och utför i många fall ett gott arbete. Men avsaknaden av reglering innebär att det finns en stor osäkerhet kring vilka kompetenser personer med grundläggande psykoterapiutbildning faktiskt har. Det försvårar kompetensförsörjningen inom vården eftersom det är svårt att rekrytera rätt person till rätt roll, det riskerar att resultera i undermålig behandling för patienten och det skapar en otydlighet för en person som vill skaffa sig en sådan utbildning. Av de anledningarna bör en reglerad, standardiserad och kvalitetssäkrad grundläggande psykoterapiutbildning införas. Nationella vårdkompetensrådet bör få i uppdrag att kartlägga och utvärdera kompetensförsörjningen för samtliga yrkesgrupper som behandlar psykisk ohälsa inom primärvården, däribland de som genomgått grundläggande psykoterapeututbildning. bör den standardiserade, reglerade och kvalitetssäkrade grundläggande psykoterapiutbildningen kopplas till patientnära praktik under utbildningen och handledning i arbetet. Till skillnad från – när en person som genomgått en oreglerad grundläggande utbildning i många fall kastas direkt in i arbetet utan tillräcklig praktisk erfarenhet eller handledning – skulle en reglerad utbildning med praktik och handledning skapa stora vinster för såväl vårdgivare som patient. En ytterligare utmaning för att erbjuda effektiv och evidensbaserad vård är att det saknas goda kunskaper på aggregerad nivå om patienter som söker sig till primärvården och om den behandling de får. Det försvårar för såväl beslutsfattare som forskare, och påverkar i förlängningen den svenska sjukvården negativt. Därför behövs en nationell uppföljning av läget, som omfattar både somatisk och psykisk vård. Kopplat till det bör möjligheterna att genomföra forskning inom primärvårdens behandling av psykisk ohälsa förbättras. Stärkt roll för rehabiliteringskoordinatorerna När man drabbats av stressrelaterad psykisk ohälsa kan man känna sig vilsen i byråkratin. För att vägleda en sjukskriven patient genom byråkratin och hjälpa hen att återgå till jobbet eller träda in i arbetslivet har regionerna en skyldighet att erbjuda tillgång till en så kallad rehabiliteringskoordinator. Rehabiliteringskoordinatorns uppgift är att ge stöd till patienten, samordna intern sjukskrivning och rehabilitering, samt samverka med , arbetsgivaren och andra externa parter. Nuvarande lagstiftning ger regionerna stor frihet i hur rehabiliteringskoordinatorernas roll ska utformas, vilket i grunden är bra för att kunna utvärdera och vässa reformen. Men redan nu är det viktigt att koordinatorerna får det stöd och de resurser de behöver för att lyckas. anser därför att rehabiliteringskoordinatorns roll bör stärkas. har också ett uppdrag att koordinera insatser för att främja tidig rehabilitering. För såväl stressrelaterad psykisk ohälsa som andra sjukdomar och skador är det kritiskt att den drabbade får tidigt stöd och tillgång till rehabilitering. För att säkerställa tidigt stöd och rehabilitering bör en översyn genomföras för att utreda huruvida är bäst lämpad att genomföra det koordineringsuppdraget. Stärkt kompetensförsörjning i hela landet Vård och omsorg ges av alla de hundratusentals medarbetare som möter patienter – från sjuksköterskor och läkare, till specialistsjuksköterskor, undersköterskor, fysioterapeuter och många fler yrkesgrupper. De är kärnan i välfärden och det är deras kunskaper i medicin, omvårdnad och bemötande, deras beslutsstöd, utbildningar, samarbetsformer och organisering som gör skillnaden mellan ett bra patientmöte, eller ett som behöver bli bättre. En stark kompetensförsörjning med trygg, rutinerad och erfaren personal är grunden för en patientsäker vård. Behovet av kompetent och välutbildad vård- och omsorgspersonal kommer vara ännu viktigare . Därför behöver vården också bli bättre på att locka, och behålla duktig och driven personal. Karriärs- och kompetenstrappan behöver förstärkas och så kallad taskshifting i vården utvecklas, så att alla de många värdefulla yrkena i vården kan stärka sin attraktivitet och status. mål är att det ska finnas en hög lägstanivå i välfärden i hela landet. Men om vård och omsorgspersonal inte finns i hela landet finns inte heller kunskapen i hela landet. Därför krävs att vård- och omsorgsutbildningar sker på fler platser och att befintliga utbildningar får långsiktiga förutsättningar och att vård- och omsorgsgivarnas behov ges större tyngd när utbildningar planeras och dimensioneras. Stärka läkarutbildningarnas regionala anknytning är universitets läkarutbildning delvis utlokaliserad till , och efter ett regeringsbeslut fattat av bland annat . Flera andra universitet har regionaliserat sina utbildningar på liknande sätt, med mycket goda resultat både för studenterna och primärvården då den har fått en starkare koppling till forskningen. Den kliniska kvaliteten i utbildningen har på så vis kunnat höjas. anser att alla sju universitet som bedriver läkarutbildning ska regionalisera delar av sin utbildning. Vårdutbildningar finns framförallt för att förse hälso- och sjukvården och äldreomsorgen med kunniga medarbetare. Deras behov måste därför väga mycket tungt i hur utbildningarna är dimensionerade. Istället för likt , där ytterst regeringen avgör detta, anser att regionerna som känner sina egna behov bäst ska kunna beställa utbildningsplatser från närliggande universitet och högskolor och staten får i uppgift att dimensionera dem efter behoven. Det ska inte finnas en fri dragningsrätt på statens utbildningsbudget. Men om inte staten kan visa på goda skäl för varför en region inte har det behov det säger sig ha ska man bygga ut de relevanta utbildningarna med det antal platser regionen specificerar. föreslår därför att utreda hur en sådan reform kan genomföras. Ge kommunerna långsiktiga förutsättningar för Yrkesvux Yrkesvux är en utbildning med statlig medfinansiering för de utan fullständiga gymnasiebetyg som vill gå en utbildning för att bli exempelvis vårdbiträde eller undersköterska. Genom denna väg hittar hälso- och sjukvården och äldreomsorgen en stor del av den kompetens man behöver. Eftersom Yrkesvux kräver investeringar i mycket utrustning är dock långsiktiga planeringsförutsättningar särskilt viktiga. Det statsbidrag som kommuner kan söka för medfinansiering bör därför löpa till skillnad från dagens korta ettårsperioder. föreslår att regeringen ser över hur de långsiktiga förutsättningarna för planering av Yrkesvux kan stärkas. Undersköterskeyrket är ett av största och viktigaste yrken och den yrkesgrupp som oftast arbetar närmast människor som får vård eller omsorg. Det är ett yrke som finns i hela landet. En undersköterska behöver ha en god bedömningsförmåga, kunna utföra basal omvårdnad och omsorg, ha basal medicinsk kunskap om vanliga diagnoser som diabetes eller demenssjukdomar och om åldrande. För att kunna ge ett professionellt bemötande gentemot den som får vård eller omsorg, närstående och anhöriga samt kollegor behöver man även grundläggande kunskaper i värdegrund och etik. Bra språkkunskaper i tal och skrift är en förutsättning för att utföra arbetsuppgifter patientsäkert och personcentrerat. beslutade att reglera undersköterskeyrket och göra undersköterska till en skyddad yrkestitel. beklagar att regeringen valde att bortse från förslagen i utredningen kompetens i vård och omsorg (SOU 2019:20) om en undersköterskeexamen och ett myndighetsfastställt nationellt yrkespaket för undersköterska. Detta trots att remissinstanserna tillstyrkte eller inte hade något att invända mot förslagen. Utredningens förslag skulle innebära en större likvärdighet i utbildningarnas omfattning och innehåll. Regeringen bör därför, bland annat med avstamp i SOU 2019:20 och i samråd med SKR, Vårdgivarna och undersköterskornas organisationer, se över hur undersköterskeutbildningarna kan vidareutvecklas i syfte att göra det enklare för vårdens huvudmän att säkerställa och höja kompetensen hos sina anställda undersköterskor. Stärkta förutsättningar för kompetenshöjning Medicin- och omvårdnadsforskningen står inte still. Fortbildning under ett yrkesliv spelar stor roll för att kunna öka kvaliteten för patienter och brukare. Den som har en legitimation, exempelvis en läkare eller sjuksköterska, har en skyldighet att bidra till sin fortbildning. Men lika viktigt är att arbetsgivare ger möjligheter till det för alla yrkesgrupper inom vården. vill satsa på personalen och ge medarbetare bättre förutsättningar för fortbildning. Överväga rätt till fortbildning Alla som arbetar i ett legitimationsyrke eller har en reglerad yrkestitel i hälso- och sjukvården, exempelvis undersköterskor, bör garanteras möjligheter och rätten till kompetensutveckling. Arbetsgivare bör ha en skyldighet att ge dessa möjligheter. Framförallt handlar det om att garantera tillräckligt med tid i den anställdes scheman. För att detta ska bli verklighet vill att föreskrifter som reglerar fortbildningsmöjligheter ses över. bör även undersöka om det skulle vara lämpligt att införa en miniminivå av fortbildningstid för de olika legitimationsyrkena och reglerade yrkestitlarna. Det skulle ge Inspektionen för vård och omsorg () bättre möjligheter att granska enskilda vårdgivare och om de lever upp till kraven i patientsäkerhetslagen. Ett stort ansvar ligger också här på kommuner och regioner som huvudansvariga för kvalitetsutvecklingen av hälso- och sjukvården och äldreomsorgen. Det är viktigt att både krav och möjligheter säkerställs för fortbildning i de vårdval och upphandlingar som de utformar. Löpande arbete med kompetenshöjning Inom ramen av januariavtalet medverkade till ett flertal reformer och satsningar på kompetensutveckling för medarbetarna i hälso- och sjukvården. Satsningarna behöver fortsätta och det är fortfarande utrymme för att se över hur medarbetare inom vårdens yrkesgrupper i ännu större utsträckning kan få möjlighet att arbeta på toppen av sin kompetens, så kallad task-shifting, vilket ytterst är en fråga om att ta tillvara på kunskap och yrkesengagemang. Vi vill därför att regeringen i samråd med SKR och professionerna ser över hur ett löpande arbete med task-shifting och kompetenspåfyllning kan implementeras i HR och verksamhetsutveckling inom vårdens verksamheter. Ytterligare åtgärder för snabb validering Människors arbete och egenförsörjning möjliggör en stark välfärd. Många personer som kommer till har någon form av vårdutbildning. förväntas behovet av personal öka kraftigt . En rad åtgärder har vidtagits för att möjliggöra en snabb validering av vårdutbildad personal från länder utanför EU och EES eller . Det finns dock fortfarande behov av att se över vilka ytterligare åtgärder som kan vara aktuella för att främja en snabbare och smidigare validering av utlandsutbildad personal i alla regioner, inte minst i välfärden där arbetskraftsbristen väntas bli allt större. vill därför at regeringen i samråd med SKR ser över ytterligare åtgärder, regelförenklingar och samordningsinsatser på tvärs av regionerna för att fler personer med vårdutbildning från länder utanför EU och EES eller snabbare får validerat och/eller kompletterat sin utbildning. Stärkta förutsättningar för bra ledarskap En höjd och mer likvärdig kvalitet i själva chefs- och ledarskapet är ett viktigt sätt att få alla välfärdens olika områden att bli mer likvärdiga i kvalitet och patientbemötande. Inom skolans område har den obligatoriska rektorsutbildningen blivit ett viktigt verktyg för detta. vill införa en liknande utbildning inom hälso- och sjukvården och äldreomsorgen men i form av en nationell rekryteringsutbildning - något en intresserad person läser för att kunna få en tjänst . Utbildningen ska innehålla teoretisk och praktisk kunskap och examinationsmoment så att den som visar sig vara olämplig inte heller ska kunna bli chef. Men med tanke på hur många aktiva chefer som finns behöver det också skapas en samlad chefsfortbildning för aktiva chefer inom välfärdsområdet. Personalen ska ha rätt till närvarande chefer som kan leda och stötta i deras arbete. Chefer har också genom sin närvaro en stor betydelse för medarbetarna arbetsmiljö och förutsättningar för att ge brukare och patienter bra vård och omsorg. Men det förutsätter att man som ledare har rimliga förutsättningar. I hela välfärdssektorn finns ett grundläggande bekymmer med för många medarbetare per chef. Det finns tydliga forskningsresultat som visar på att mellan 20 till 25 medarbetare per arbetsledande chef skapar förutsättningar för en bra arbetsmiljö. ligger många verksamheter istället på det dubbla antalet medarbetare per chef, vilket ger små möjligheter att vara närvarande, leda och stötta medarbetare. Det här är ett arbetsmiljöproblem som blir ett jämställdhetsproblem då vård- och omsorgen är en så kvinnodominerad sektor. Detta är i grunden en arbetsgivarfråga mellan regioner och kommuner och fackförbund. Dagens förhållande sätter dock fingret på att en äldreomsorg och hälso- och sjukvård som tar dessa kvalitetsfrågor på allvar kommer att behöva lägga mycket resurser på att rekrytera och anställa fler ledare kommande år. vill därför att ett offentligt mål ska formuleras om att det maximalt ska vara 25 medarbetare per chef i välfärdsverksamheten. Höjd kompetens i tandvården Tandvården står inför stora kompetensförsörjningsutmaningar framöver. Regionerna har ett lagfäst planeringsansvar för all tandvård i regionen, samt skyldighet att svara för tandvård till barn och unga vuxna och det särskilda tandvårdsstödet. Mot denna bakgrund anser att det rimligt att regionernas tandvårdsverksamhet omfattas av de insatser som görs från statens sida på kompetensförsörjningsområdet inom hälso- och sjukvård, till exempel genom överenskommelser med SKR. Regeringen bör se över hur detta kan göras på lämpligt sätt. beslutade att estetiska injektionsbehandlingar ska få utföras av den som har legitimation som läkare, tandläkare eller sjuksköterska. Regeringen får meddela föreskrifter om att även annan hälso- och sjukvårdspersonal ska få utföra vissa estetiska injektionsbehandlingar samt under vilka förutsättningar det får göras. Det finns ett mindre antal legitimationsyrken, till exempel tandhygienister, som genom sin grundutbildning har kompetens kring kärl- och muskelanatomi som gör att de med viss tilläggsutbildning skulle kunna utföra dessa ingrepp på ett patientsäkert sätt. Den så kallade (SOU 2015:100) gjorde även bedömningen att kroppsbehandlingar som innefattar injektioner skulle kunna utföras av legitimerad tandhygienist. Estetiska behandlingar är under ständig utveckling. En löpande översyn av vilken legitimerad personal som bör få utföra olika typer estetiska injektionsbehandlingar är viktigt för att inte i onödan begränsa näringsfriheten. anser att regeringen bör följa säkerställa en löpande dialog med relevanta professionsmiljöer och jämna mellanrum överväga behovet för att tillåta fler legitimationsyrken att utföra vissa estetiska injektionsbehandlingar. I första hand bör regeringen se över hur tandhygienister kan få utföra vissa estetiska injektionsbehandlingar samt under vilka förutsättningar. En historisk modernisering av sjukvården i hela landet Svensk vård och omsorg är fantastisk. är vi bland de sämsta länderna i hela västvärlden på att använda digitaliseringens möjligheter. Personal tvingas lägga orimligt mycket tid på administration, hantering och inloggning i olika system som inte kan kommunicera med varandra. behövs en historisk modernisering av hälso- och sjukvården. Genom ambitiösa digitala reformer kan skapa en vård och omsorg som håller högre kvalitet, är tryggare, är mer tillgänglig och anpassad till patienten. En modern ramlagstiftning för bättre patientsäkerhet och -integritet Digitalisering är ett kraftfullt verktyg för att göra vård och omsorg mer individanpassad och därmed kvalitativ och trygg för varje unik patient. Men nyttan med digitaliseringen kan bara fullt ut bli verklighet om möjligheterna att använda, bearbeta, analysera och dela medicinsk information inom vård och omsorgen förbättras. Ett antal lagar sätter effektivt stopp för dessa möjligheter. hör faktiskt till västvärldens sämsta länder på att använda digitaliseringens verktyg för att skapa bättre vård och omsorg till medborgare. Det är en ohållbar situation. En modern lagstiftning är grunden och själva förutsättningen för de förändringar vill genomföra, såsom heltäckande e-hälsokonton för alla invånare och ett sammanhållet nätverk för alla offentligt finansierade vård- och omsorgsgivare som kan överbrygga vårdens organisering i olika stuprör där patienter ofta faller mellan stolarna. Den stora mängd överlappande, föråldrade och bitvis inkonsekventa lagar som reglerar personuppgiftshantering inom vård- och omsorgsområdet bör ersättas av en samlande ramlagstiftning som reglerar personuppgiftshantering för alla offentligt finansierade vård och omsorgsgivare, oavsett om de är kommunala, regionala, statliga, ideella eller privata. Det behöver vara en lag som är teknikneutral, ger den enskilde individen och patienten äganderätt till sin information – något människor inte har - men också vård och omsorgsgivare som hen möter användarrätt till information som är relevant för att ge personen rätt vård eller omsorg. För den som söker hjälp ska lagstiftningen säkerställa att legitimerad personal har rätt till relevant individuell och medicinsk information som underlättar behandlingen. Utgångspunkten behöver därför vara antaget samtycke. Den som vill begränsa tillgången till hälsokontot ska kunna göra detta så att vårdpersonal som saknar en aktuell vårdrelation till patienten inte kan komma åt dennes uppgifter. Om välfärden byggs utifrån denna förutsättning minskar antalet personer i vård och omsorg som behöver hantera och granska invånarens information dramatiskt, eftersom dagens regelverk med krav på granskning och beslut skulle försvinna. Lagstiftningen behöver också tydliggöra att vissa inte alls har rätt att ta del av identifierbar information, till exempel arbetsgivare, försäkringsbolag och fackförbund, som invånaren står i någon form av beroendeställning till. En viktig förbättring skulle bli att individers äganderätt till sin egen information blir mycket starkare. Möjligheten att dela med sig av information som är till nytta för ens vård- eller omsorgsbesök ökar, men också rätten att dra tillbaka tillgången till information. Pandemin har visat att det finns ett behov av sammanhållen journalföring över organisationsgränser, men med dagens lagstiftning är det förbjudet. Skolpsykologen som upptäcker en flicka med självskadebeteende får inte ta del av flickans journal eller uppgifter om hennes hemförhållanden trots att båda är kommunala. Omvänt kan inte ta del av uppgifter från skolan som kan hjälpa dem att bättre förstå flickans situation. En modern ramlagstiftning för hantering av personuppgifter inom vård och omsorg skulle lösa dessa gränsdragningsproblem. Vi anser att regeringen skyndsamt bör tillsätta en utredning av en sådan ny ramlagstiftning. En historisk digitalisering av svensk vård och omsorg vill genomföra en historisk digitalisering av svensk vård och omsorg. När all relevant information följer patienten mellan och över kommun- och regiongränser, från till kommunens äldreboende, eller från till skolhälsan finns helt nya möjligheter att göra vård och omsorg mer individanpassad. För de hundratusentals människor som har komplexa sjukdomsbilder och ofta är äldre, multisjuka eller kroniskt sjuka skulle vården bli säkrare. Alla de medarbetare som brinner för att hjälpa människor kan genom digitaliseringens möjligheter få bättre stöd som gör det möjligt att individanpassa vården och garantera jämlikhet och kvalitet för alla. Med hjälp av de digitala verktygen kan vårdens medarbetare snabbt få beslutsstöd som visar vilka metoder, arbetssätt och behandlingar som fungerar bäst. Det skapas också möjlighet att spara tid och resurser om det blir möjligt att i högre grad koordinera vården automatiskt för den enskilda patienten. Digitaliseringen gör det på så vis möjligt för vården och omsorgen att ta stora steg framåt till att alltmer bli lärande och snabbfotade organisationer. För att detta ska bli verklighet behövs tre viktiga reformer genomföras. För det första är det avgörande att etablerar principer och standarder för kommunikationer tillsammans med definitioner av vad som är medicinska data, hur den ska lagras och struktureras. är inte där , men det måste vara målet. Staten behöver också få i uppgift att vara kravställare på att alla vård- och omsorgsgivares inköp av teknisk utrustning följer etablerade och så kallade ”öppna” standarder. Det ska inte vara möjligt för dem att hamna i situationen att deras medicinska utrustning, journalsystem och andra verktyg kommer från en leverantör som låser in dem i system som inte kan kommunicera med andras. På så vis skapas förutsättningarna för att kunna koppla samman medicinsk utrustning, register och journalsystem i nätverk över hela landet. För det andra måste alla offentliga vård och omsorgsgivare rent konkret kopplas samman i ett och samma nätverk. Det här är en utveckling som förutsätter att det finns en aktör som har överblick över hela landet och förmågan att leda arbetet som omfattar alla kommuner och regioner. Arbetet kräver ett statligt ledarskap. Staten ska få i ansvar att utveckla och driva detta nätverk – ett digitalt ekosystem – som alla skattefinansierade vård- och omsorgsgivare ska ansluta sig till. Staten, genom , bör ansvara för säkerhet, tillsyn och utveckling av nätverket. För en användare – patient som läkare - är allt detta osynligt. Men resultatet är rätt information på rätt plats i rätt tid. För det tredje, med gemensamma standarder och ett nätverk på plats, kan staten börja bygga upp e-hälsokonton för alla invånare, som ger sitt medgivande till detta. Heltäckande e-hälsokonton som samlar journaler och annan relevant medicinsk information ger också varje människa en helt ny makt och inblick i sin egen vård eller omsorg.