mot · H902455 · 2021-09-27 00:00:00 — 2 Förslag till riksdagsbeslut 4 Barn som brottsoffer 4.1 Barn som bevittnat våld 4.2 Barn som utsatts för våld i nära relation 4.3 En ny form av barnombud 4.4 Likvärdiga barnahus i hela landet 5 Särskilda åtgärder för vuxna brottsoffer 5.1.1 Information om stödmöjligheter till vittnen och målsägande 5.1.2 Bemötandet i domstol 5.1.3 Stödcenter för vuxna utsatta för sexualiserat våld 5.2 Målsägandebiträde i hovrätten 5.3 Ökade möjligheter att delta i rättegång på distans 5.4 Se över brottsskadeersättningen 5.5 Stöd av målsägandebiträde för rätt till ersättning 5.6.1 Polisens särskilda personsäkerhetsprogram 2 Förslag till riksdagsbeslut ställer sig bakom det som anförs i motionen om att regeringen bör tillsätta en utredning i syfte att se över möjligheten att lägga till risken för att barnet ska bevittna våld som ett rekvisit i barnfridsbrottet och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om att regeringen bör tillsätta en utredning i syfte att se över möjligheten att komplettera fridskränkningsparagrafen med ett tredje stycke om grov barnfridskränkning och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om att regeringen bör utreda hur en ny form av barnombud skulle kunna stärka barns rättsliga ställning när barnets vårdnadshavare av något skäl saknar förmåga att uppfylla sina plikter som barnets ställföreträdare, och detta tillkännager för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om att regeringen bör ta fram en nationell plan för barnahusens verksamhet i syfte att förbättra likvärdigheten och tillgången till insatser för alla barn och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om att regeringen bör utreda hur barns specifika behov kopplat till förundersökning, rättsprocess, stöd- och skyddsåtgärder m.m. bättre kan tillgodoses och föreslå förbättringsåtgärder på området och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om att regeringen bör ta initiativ till en översyn av 13 a § förundersökningskungörelsen (1947:948) i syfte att tydliggöra att polisens uppgift att i ett tidigt skede lämna information till målsäganden om möjligheter till stöd är obligatorisk och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om att regeringen bör ge i uppdrag att ge information om stödmöjligheter till parter och vittnen i kallelsen till förhandling och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om att regeringen bör tillsätta en utredning som ser över möjligheten att samla specialistkompetens på särskilda stödcenter för vuxna som utsatts för sexualbrott och våld i nära relationer, och detta tillkännager för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om att regeringen bör se över ändringarna i lagen (1988:609) om målsägandebiträde i syfte att målsäganden ska ha rätt till målsägandebiträde i hovrätten som huvudregel och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om att regeringen bör ge i uppdrag att utveckla och sprida tekniken för att delta i rättegång på distans via videokonferens till samtliga domstolar och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om att regeringen bör utreda hur utbetalning av brottsskadeersättning kan bli enklare och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om att regeringen bör tillsätta en utredning i syfte att förlänga målsägandebiträdenas förordnanden så att brottsoffer kan få stöd i samband med ersättningsanspråk och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om att regeringen bör tillsätta en utredning om ett nytt särskilt personsäkerhetsprogram och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om att regeringen bör ge i uppdrag att samordna medlingsverksamheten vid brottmål på nationell nivå och tillkännager detta för regeringen. Det öppna samhället bygger på demokrati, frihet och respekt för alla människors rätt att forma sina liv så länge man inte inkräktar på sina medmänniskors frihet. Våld och övergrepp kan aldrig accepteras och måste bekämpas oavsett vem som är förövare och vem som är offer och oavsett de bakomliggande motiven. Det är en mänsklig rättighet att slippa utsättas för våld och övergrepp och att få skydd och stöd om så ändå sker. Rättspolitiken handlar i grund och botten om trygghet och säkerhet. Trygghet för allmänheten att kunna leva sitt liv i frihet med de mänskliga rättigheter vi har kommit överens om. Trygghet att kunna gå en promenad utan att bli överfallen. Trygghet i att veta att samhället står upp mot brottslighet och finns där med hjälp och stöd när vi behöver det som allra mest. är det inte alltid så. Det finns ingen myndighet som har övergripande ansvar, insyn och kontrollfunktion i alla de delar som gäller brottsoffer och alldeles för ofta faller personer mellan stolarna och får inte den hjälp och det stöd de har rätt till. Det är naturligtvis inte acceptabelt. För att människor ska kunna känna den trygghet de har rätt att känna behöver brottsoffrens rättigheter stärkas ytterligare. Från att ha legat på en stabil nivå har den upplevda otryggheten ökat . Den upplevda otryggheten har inte ett direkt samband med antalet anmälda brott. Däremot är det viktigt att ta människors upplevelse av otrygghet på allvar. Av Brottsförebyggande rådets (Brå) sammanställning av centrala resultat från Nationella trygghetsundersökningen 2020 framgår att totalt av befolkningen (16–) uppger att de känner sig mycket eller ganska otrygga eller att de till följd av otrygghet undviker att gå ut ensamma sena kvällar i sitt bostadsområde. har andelen som känner sig otrygga legat på en relativt stabil nivå efter en svag minskning. ökade dock andelen otrygga påtagligt, och låg därefter kvar på samma nivå fram till den senaste mätningen, då den ökade ytterligare något. Kvinnor upplever otrygghet i betydligt större utsträckning än män (), och det är även en större andel kvinnor än män som helt avstår från att gå ut p.g.a. otrygghet (). Andra grupper som utmärker sig med en stor andel otrygga är den näst yngsta åldersgruppen (20–), personer boende i flerfamiljshus och svenskfödda med båda föräldrarna utrikesfödda. Att kvinnor generellt upplever en större otrygghet än män är ett av alla skäl till att rättspolitiken alltid måste genomsyras av ett feministiskt perspektiv. Under har brottsoffers rättigheter i stärkts. Dock finns det fortfarande brister som beror dels på luckor i lagstiftningen, dels på problem med tillämpningen av gällande lagar och rutiner. En rapport från (Brå) visar att betydligt fler brottsoffer behöver få stöd. [1] Enligt rapporten uppger brottsoffren i av fallen (brott mot enskild person) att de erbjudits stöd eller hjälp från någon ideell organisation. Andelen brott där de uppger att de fått ideellt stöd är . Vidare utgjorde de fall där brottsoffret ansett sig ha behövt stöd som inte funnits av brotten mot enskild person och av bostadsinbrotten. I de allra flesta fall uppgav dessa brottsoffer att de vare sig fått eller erbjudits stöd från någon ideell organisation eller . Att offret ansett sig ha behov av stöd som inte funnits att tillgå behöver inte betyda att personen inte hade kunnat få det önskade stödet, utan kan exempelvis handla om att offret inte informerats om att denna stödmöjlighet finns. För att nå ut med stöd till brottsoffer är polisen en viktig länk. Dels för att polisanmälan ger en möjlighet att informera om vilket stöd som finns, dels för att brottsoffer som anmäler brottet oftare verkar ha behov av stöd. De flesta brott polisanmäls dock inte, och polisanmälan krävs inte heller för att ha rätt till stöd. Rapporten visar att kvinnor som utsatts för brott mot enskild person har något större sannolikhet att erbjudas stöd än män. är det också vanligare att kvinnor anser sig ha behövt stöd som inte funnits att tillgå. Vidare uppger äldre, särskilt medelålders, i större utsträckning än yngre att de haft behov av stöd som inte funnits att tillgå. Brås analys tyder även på att de har mindre sannolikhet att erbjudas ideellt stöd för misshandel. Rapporten visar även att utrikesfödda har något mindre sannolikhet att erbjudas stöd för brott mot enskild person och större sannolikhet att uppleva behov av stöd som inte finns att tillgå. Det skulle bl.a. kunna handla om bristande tillgång till stöd på sitt modersmål. Vidare visar en annan av Brås rapporter att betydligt fler av de brottsoffer som har utsatts för hatbrott behöver få stöd. [2] Andelen hatbrott där de utsatta uppgav sig ha behövt stöd som inte fanns att tillgå var . Vid hatbrott med homofobiskt eller antireligiöst motiv var det en större andel brott där de utsatta erbjudits stöd än vid hatbrott med främlingsfientligt motiv. anser att bristerna behöver uppmärksammas och åtgärdas för att tillgodose de behov av skydd och stöd som ett brottsoffer kan ha. Förutom vissa lagändringar är utbildningsinsatser avgörande för att i praktiken uppnå ett starkt och välfungerande skydd för brottsoffer i . 4 Barn som brottsoffer 4.1 Barn som bevittnat våld har återkommande och i flera sammanhang lyft frågan om att stärka skyddet för barn som bevittnar våld (se t.ex. mot. 2017/18:3605, mot. 2018/19:2227 och mot. 2019/20:142). Därför stod vi bakom regeringens förslag om att stärka det straffrättsliga skyddet för barn som bevittnar våld mellan närstående, exempelvis att pappa misshandlar mamma eller ett syskon. Genom att röstade för förslaget har ett nytt gradindelat brott, barnfridsbrott, införts (prop. 2020/21:170). är det straffbart att utsätta ett barn för att bevittna vissa brottsliga gärningar, såsom vålds- och sexualbrott, i nära relation. noterar med tillfredsställelse att även skadegörelse ingår bland de gärningar som ligger till grund för barnfridsbrott vilket medför att bevittnande av att djur skadas eller dödas kan få straffrättslig effekt. Det nya brottet gör att barnet blir brottsoffer fullt ut och får status som målsägande och rätt till skadestånd på samma villkor som övriga brottsoffer. Till skillnad från regeringen anser vi dock att även risken för att ett barn bevittnar våld borde vara straffbar. En förutsättning för att straffansvar för barnfridsbrott ska komma i fråga är att barnet har bevittnat den brottsliga gärningen. Regeringen anser i likhet med utredningen (SOU 2019:32) att det skulle föra för långt att låta alla former av upplevelser av brottets konsekvenser omfattas av straffbestämmelsen. Någon form av avgränsning måste därför göras. Uttrycket bevittna ska enligt regeringen förstås så att barnet ska ha sett eller hört den brottsliga gärningen begås. Det är alltså inte tillräckligt att barnet enbart ser följderna av gärningen eller att barnet upplever att våldsamheter är på gång. För att barnet ska anses ha sett eller hört den brottsliga gärningen krävs att barnet på något sätt har uppfattat händelseförloppet genom att se eller höra de moment i gärningen som gör den straffbar, t.ex. att det förekommit våld eller högljudda, aggressiva och hotfulla uttalanden. Däremot behöver barnet inte ha bevittnat hela händelseförloppet (prop. 2020/21:170 s. 23–24). Ett antal remissinstanser invände i sina remissvar mot bedömningen att barnet måste ha bevittnat våldet för att straffansvar ska komma i fråga. Kvinno- och tjejjouren i , i liksom för kvinnojourer och tjejjourer i (Roks) anser att det också bör handla om risken för att ett barn utsätts för att bevittna våld. förordar i sitt remissvar att barnfridsbrottet bör omfatta barns upplevelse av våld med såväl syn- och hörsel- som känslointryck. Därmed bör det vara tillräckligt att barnet har befunnit sig i omedelbar närhet till våldshandlingen, t.ex. i bostaden. om våld i nära relationer (VKV) anser att barnfridsbrottet även borde innefatta vad barnet har upplevt i form av exempelvis psykiskt, materiellt och latent våld mot en närstående som kan vara nog så skadligt för barn som att bevittna det fysiska våldet. Enligt kan det uppstå bevisproblem i de fall där barnen ligger och sover och vaknar under ett bråk. Om barnen hör vad som händer och smyger upp och ser ett brott begås kommer de att kunna berätta om vad de sett eller hört, men man menar att det kan bli mycket svårt att bevisa att gärningspersonen skulle agerat på samma sätt även med kännedom om att barnet såg eller hörde händelsen. respekterar regeringens principiella resonemang om att en avgränsning av det straffbara området är nödvändig utifrån legalitetsprincipen och kravet på förutsebarhet inom straffrätten. I reglerar Domestic Violence Act många aspekter av våld i nära relationer. En del av lagstiftningen rör barn som bevittnar våld mot en person som barnet har en nära relation till. Detta betraktas enligt lagstiftningen som psykisk/psykologisk misshandel av barnet. Förutom fall där barnet ser eller hör våldet kriminaliseras även fall där det finns en konkret risk för att barnet ska se eller höra våldet. Utredningen nämner lagstiftning (SOU 2019:32, s. 153). Regeringen uttryckte i propositionen att det för straffansvar för bevittnandebrottet krävs att gärningspersonen har begått gärningen med uppsåt som måste täcka såväl grundbrottet som att det funnits ett barn som bevittnat gärningen samt att likgiltighetsuppsåt är tillräckligt (prop. 2020/21:170 s. 27 och s. 46). menar att det vore meningsfullt att följa det nyzeeländska exemplet och i lagtexten uttryckligen markera att också risken för att barnet ska bevittna våldet ingår i det straffvärda beteendet. Vår uppfattning är att det borde skingra några av de tillämpningsproblem som framförts och att det har en tydlig pedagogisk poäng för envar. vill därför se över möjligheterna att uttryckligen beakta risken för att barnet ska bevittna våldet även i den svenska lagstiftningen. Regeringen bör tillsätta en utredning i syfte att se över möjligheten att lägga till risken för att barnet ska bevittna våld som ett rekvisit i barnfridsbrottet. Detta bör ställa sig bakom och ge regeringen till känna. 4.2 Barn som utsatts för våld i nära relation Brotten grov fridskränkning och grov kvinnofridskränkning syftar till att motverka våld i nära relation genom att ta sikte på upprepade straffbara kränkningar som riktas mot närstående, t.ex. en partner, en förälder eller ett barn till gärningspersonen. De grova fridskränkningsbrotten finns reglerade i 4 kap. 4 a § (BrB). Brottet rubriceras grov kvinnofridskränkning om våldet utövas av en man mot en kvinna som han är eller har varit gift eller sambo med. Kränkningarna mot en närstående kan ske genom våldsbrott, fridsbrott och sexualbrott. Brotten kan bestå av exempelvis misshandel, olaga hot, ofredande och sexuellt övergrepp. Grov fridskränkning och grov kvinnofridskränkning kan även omfatta skadegörelsebrott mot en närståendes egendom eller överträdelse av kontaktförbud. I stället för att bedöma de aktuella brotten vart och ett för sig, innebär de grova fridskränkningsbrotten att domstolen ska göra en helhetsbedömning av den utsatta personens situation. Om gärningarna inte bedöms som ett grovt fridskränkningsbrott, kan de i stället bedömas som fristående brott. För att gärningarna ska rubriceras som en grov fridskränkning ska de ha utgjort ett led i en upprepad kränkning av den drabbades integritet. Målsättningen med införandet av fridskränkningsbrotten var att inom ramen för det straffrättsliga förfarandet kunna beakta den utsatta personens hela situation och utsatthet för en serie i och för sig straffbelagda men ofta var för sig relativt lindriga gärningar. Genom fridskränkningsbrotten avsågs också att få till stånd en uppgradering av straffvärdet för sådana gärningar (SOU 2011:85). Konsekvenserna för barn som utsätts för misshandel blir stora. Förutom de fysiska skadorna kan barnet få långtgående psykiska skador. I de fall där den som har utsatt barnet för våld av en närstående, t.ex. en förälder eller en styvförälder till barnet, är barnet särskilt skyddslöst. Utredningen blir svensk lag (SOU 2016:19) har föreslagit att det i införs en ny särskild straffbestämmelse om misshandel av barn. För ett sådant brott ska den förälder eller den person under vars fostran, vård eller tillsyn ett barn står dömas, om personen tillfogar barnet kroppsskada, sjukdom eller smärta eller utsätter barnet för våld eller försätter barnet i vanmakt eller något annat sådant tillstånd. Till skillnad från vad som gäller för brottet misshandel enligt nuvarande reglering ska det inte krävas att våldet har orsakat smärta. En kartläggning av misshandelsdomar visar bl.a. att åtal i flera fall ogillats eftersom smärta inte ansetts styrkt eller för att den smärta som barnet känt inte varit tillräcklig för att gärningen ska bedömas som misshandel. Smärtrekvisitet och de krav det ställer på ett barn som utsatts för våld medför enligt utredningen att barn i praktiken inte ges ett likvärdigt straffrättsligt skydd mot våld som vuxna, något som inte ligger i linje med . Då utredningens förslag ännu är under beredning i lägger vi inte fram något yrkande om en lagändring i denna motion. Däremot vill vi uppmärksamma barns extra utsatthet vid övergrepp och misshandel i nära relationer genom att införa ett tredje stycke i bestämmelsen om grov fridskränkning i . Det nya brottet bör benämnas grov barnfridskränkning. Vi föreslår detta bl.a. eftersom barnmisshandel ofta sker upprepat. Enligt sker det i av fallen. [3] Enligt har av barnen i upplevt svårare och/eller upprepad misshandel. [4] Det nya brottet skulle tydligare än nuvarande text i paragrafens första stycke om fridskränkning lyfta fram barnets utsatthet som riskerar att medföra ännu allvarligare effekter än för en vuxen. Regeringen bör tillsätta en utredning i syfte att se över möjligheten att komplettera fridskränkningsparagrafen med ett tredje stycke om grov barnfridskränkning. Detta bör ställa sig bakom och ge regeringen till känna. 4.3 En ny form av barnombud I utredningen 2019:32, som låg till grund för regeringens förslag om ett nytt barnfridsbrott, konstateras att vissa frågor om ytterligare åtgärder för att stärka barns rättsliga ställning bör utredas vidare. Utredningen menar att en ny form av ombud för barn skulle behöva utredas särskilt. Någon utomstående aktör kan behöva träda in om barnets vårdnadshavare av olika skäl saknar förmåga att uppfylla sina plikter som barnets ställföreträdare. Detta utöver de befogenheter som redan finns för den sociala barnavården med stöd av tvångslagstiftningen. Föräldrar som har utsatts för våld eller andra brott kan ha en nedsatt förmåga att stötta och hjälpa sina barn. Barn som har bevittnat eller utsatts för övergrepp och/eller våld kan även ha ett särskilt behov av att någon utomstående tar hand om deras intressen. Det kan t.ex. handla om att barn får tillgång till relevant traumabehandling eller liknande. Utredningen konstaterar även att det i samband med vårdnadstvister kan finnas behov av att någon utomstående träder in för att tillvarata barnets intressen på ett liknande sätt som de ställföreträdare som förordnas i LVU-mål gör. har tidigare motionerat om att barn ska ha rätt till eget ombud när föräldrarna tvistar om vårdnad, boende och umgänge (se bl.a. mot. 2018/19:758 och mot. 2020/21:3928). Regeringen bör utreda hur en ny form av barnombud skulle kunna stärka barns rättsliga ställning när barnets vårdnadshavare av något skäl saknar förmåga att uppfylla sina plikter som barnets ställföreträdare. Detta bör ställa sig bakom och ge regeringen till känna. 4.4 Likvärdiga barnahus i hela landet finns barnahus på ett trettiotal platser i landet. Där samverkar polis, socialtjänst och hälso- och sjukvård m.fl. aktörer för att hjälpa barn som utsatts för brott. Utredningen 2019:32 konstaterar att tillgången till och innehållet i verksamheten varierar i olika delar av landet vilket är problematiskt eftersom alla barn har rätt till likvärdigt stöd och likvärdiga myndighetsinsatser. Utredningen ser därför behov av att se över om det bör införas en central reglering eller styrning av barnahusens verksamhet i syfte att öka likvärdigheten. i skriver i sitt remissvar på utredningen att det inte är möjligt att föra statistik för jämförelse och utveckling av barnahusverksamheten som helhet då information från respektive samverkanspart saknas eller är bristfällig och statistik mellan myndigheter inte går att samköra. Barnahusen saknar därmed möjlighet att utvärdera sina verksamheter. i anser därför att författningsändringar kan vara nödvändiga samt att det vore önskvärt med en ansvarig myndighet för att åtgärda bristen på nationell styrning, samordning och uppföljning. Barnafrid, nationellt kunskapscenter om våld mot barn, vid refererade i sitt remissvar till att det vid Barnafrids utvärdering /2019 av samtliga barnahus bl.a. konstaterades att det saknades nationell styrning som slår fast att barn som misstänks vara utsatta för brott ska utredas i en barnvänlig miljö där berörda myndigheter samlas och samverkar under ett tak och där brottsutredning, skydd samt fysisk och psykisk hälsa beaktas. Vidare konstaterades att det saknas en nationell samordning av verksamheten i barnahus varför Barnafrid föreslår att en nationell handlingsplan utarbetas för att likrikta barnahusens arbete. anser att det så långt det är möjligt ska undvikas att ett barn slussas runt mellan flera olika myndigheter och att barnet inte ska behöva upprepa sin historia för flera olika personer. Barnahus är ett bra exempel på en trygg och barnvänlig miljö där barn som misstänks vara utsatta för övergrepp är i centrum för utredningsprocessen. Det är ytterst viktigt att alla barn som behöver det får tillgång till den verksamheten och att insatserna håller lika god kvalitet och är likvärdiga över hela landet. Detta är viktigt också för att berörda professioner ska kunna samordna sina insatser till gagn för såväl barnet som rättsutredningen. Regeringen bör ta fram en nationell plan för barnahusens verksamhet i syfte att förbättra likvärdigheten och tillgången till insatser för alla barn. Detta bör ställa sig bakom och ge regeringen till känna. I samband med detta bör regeringen även utreda hur barns specifika behov kopplat till förundersökning, rättsprocess samt stöd- och skyddsåtgärder bättre kan tillgodoses och föreslå förbättringsåtgärder på området. Detta bör ställa sig bakom och ge regeringen till känna. 5 Särskilda åtgärder för vuxna brottsoffer 5.1.1 Information om stödmöjligheter till vittnen och målsägande Grunden för ett fungerande rättsväsende är bl.a. att vittnen vill ställa upp och vittna under förundersökning och rättegång. För att motverka s.k. tystnadskulturer och att människor skräms till att inte vittna behövs därför ett modernt vittnesskydd inom ramen för polisens personsäkerhetsprogram (se nedan). En rapport från Brå visar att det finns många olika skäl till att inte prata med polisen om brott man utsatts för eller bevittnat. De starkaste mekanismerna för tystnad är skam och skuld, rädsla för repressalier samt bilden av att polisen ändå inte kan göra något. För att bryta tystnadskulturen måste polisen snabbt förhöra brottsoffer och vittnen och se till att de får skydd om de behöver. Andra viktiga faktorer kan enligt Brå bl.a. vara att dokumentera bevis i ett tidigt skede samt att ge tidiga utsagor ett större bevisvärde. EU:s brottsofferdirektiv uppställer enligt artikel 18 krav på att medlemsstaterna ska begränsa risken för sekundär och upprepad viktimisering vid bl.a. myndighetskontakt, krav som vi inte anser att uppfyller enligt dagens lagstiftning. Den tid det tar för brottsoffer och deras anhöriga att få kontakt med en stödinsats varierar och skiftar kraftigt över landet. Vi ser även allvarligt på att antalet brottsoffer som får stöd från Brottsofferjouren () har minskat kraftigt sedan polisens omorganisation 2015.