mot · H9023908 · 2021-10-05 00:00:00 — Ju färre förband vi disponerar, desto viktigare blir det att kunna genomföra strategiska och operativa omgrupperingar snabbt. Transportflygresurserna bör långsiktigt vidmakthållas på minst nuvarande nivå. Med hänsyn till såväl behoven av civil flygräddning som flygräddningsberedskap vid militär flygverksamhet bör det övervägas om flygräddningstjänsten borde återföras till flygvapnet. Här kan det också finnas ekonomiska fördelar kopplat till flygvapnets övriga helikopterverksamhet. Försvarsindustrin är ett viktigt nationellt intresse. Våra nära samarbetspartners och har klart uttalade strategier för att utveckla sin egen försvarsindustri för att tillgodose speciella nationella behov. I det finländska fallet är t.ex. industrins roll i kris- och konfliktsituationer en viktig inflytelsefaktor. Sammantaget innebär detta att försvarsindustrier aldrig kommer att arbeta på en fullt ut konkurrensutsatt marknad. saknar en sammanhängande försvarsindustristrategi där säkerhetspolitiska överväganden, försvarsindustrins roll i det nationella försvaret, dess roll som internationell samarbetspartner samt teknologiska möjligheter vägs samman. Regeringen har dock påbörjat arbetet med att ta fram en sådan strategi, som kommer redovisas . Det är mycket angeläget att en sådan strategi utarbetas. Viktiga komponenter i en sådan strategi bör vara: Hur säkerställer vi tillgången till utländsk försvarsmateriel även vid kriser och konflikter i vår omvärld och i situationer då betalning i form av pengar är av underordnad betydelse, dvs. då främst försvarsmateriel efterfrågas? Inom vilka försvarsrelaterade teknologiområden kan vi till rimliga kostnader upprätthålla en hög och internationellt konkurrenskraftig nivå och därmed vara en internationellt intressant samarbetspartner? Hur säkerställer vi en nära samverkan mellan Försvarsmakten och försvarsindustrins kompetenser i kris- och krigssituationer? Hur verkar vi för ett utökat nordiskt och europeiskt samarbete inom försvarsindustriområdet? Varje land har rätten till självförsvar. Det finns situationer där bruket av vapenmakt kan vara det enda sättet att avvärja humanitära katastrofer. är beroende av att kunna importera vapen eller delar till vapensystem för att vi ska kunna försvara vårt land och för att vi ska kunna delta i fredsskapande operationer. På samma sätt är andra länder beroende av import av försvarsmateriel för att kunna lösa samma uppgifter. Att vi själva skulle tillverka alla de olika system som Försvarsmakten behöver för att kunna lösa sina uppgifter är såväl ekonomiskt som tekniskt omöjligt. Problemet är att se till att sådan försvarsmateriel som vi tillverkar eller är med och utvecklar tillsammans med andra inte kommer i händerna på regimer eller grupper som inte delar våra värderingar avseende demokrati och mänskliga rättigheter. Den internationalisering som sker inom alla områden, även av tillverkning och utveckling av försvarsmateriel, gör att denna fråga inte enbart är ett svenskt nationellt problem, utan ett problem som behöver beaktas inom ramen för olika internationella organisationer som FN, EU och Nato. Enligt dagens krigsmateriellag får tillstånd enbart ges om exporten är till fördel för svensk försvars- och säkerhetspolitik. Exporten får inte ske till krigförande länder och inte leda till att mänskliga rättigheter kränks. skiljer därför på försvarsmateriel för strid och övrig försvarsmateriel. Traditionellt har utrikesunderrättelsetjänsten varit ett område som i första hand hanterats av den militära underrättelsetjänsten (Must) och (). När det gäller exempelvis organiserad brottslighet har polisen och tullen kraftigt utökat sitt samarbete såväl inom ramen för EU som tillsammans med enskilda utländska polisorganisationer. Flera av de hot som finns rörande internationell terrorism och internationell droghandel, som i båda fallen kan ha beröringspunkter till vårt deltagande i fredsoperationer, berör flera myndigheter. Vår strävan att förhindra spridning av massförstörelsevapen kräver samverkan mellan flera svenska och utländska myndigheter, för att exempelvis identifiera och hindra försäljning av ”dual use”-teknologi. De områden där det är oklart vilken eller vilka myndigheter som borde ansvara för nödvändig inhämtning av information ökar. Även om det sker en viss samverkan mellan de svenska myndigheterna är risken stor att information som inhämtats av en myndighet inte kommer andra myndigheter till del, då man inte inser den andres behov av informationen. Likaså föreligger det en risk att flera myndigheter bedriver likartad underrättelseinhämtning. Inom det område som skulle kunna benämnas ”politisk underrättelsetjänst” – t.ex. bedömningar av länders förmåga och vilja att skaffa sig massförstörelsevapen eller deras tänkbara agerande i internationella konflikter – sker det informationsinhämtning och analys vid ett flertal myndigheter. Detta behöver inte vara av ondo då olika perspektiv bidrar till en breddad bild och ett bättre beslutsunderlag. Det vore dock värdefullt om det fanns en organisation som hade ett tydligt mandat att brett inhämta och analysera information från utlandet, inte bara inom ett visst sakområde. Risken för att viktig information ”faller mellan stolarna” skulle därmed kunna minimeras. Behovet av specifikt militär och polisiär underrättelseinhämtning kommer alltid att finnas och måste hanteras av personal med god kunskap inom dessa sakområden. De måste fortsatt vara nära knutna till ansvariga myndigheters verksamhet. har förändringar gjorts i olika steg i lagen om signalspaning och listan över vilka aktörer som kan inrikta signalspaning har utökats. anser att det nu behövs ett helhetsgrepp om vilka aktörer som framöver ska ha rätt att kunna inrikta signalspaning. Behoven bör anpassas till rådande säkerhetsläge och eventuella brister bör hanteras. föreslår därför att det tillsätts en utredning som analyserar de behov av utlandsunderrättelser som krävs för att ge regeringen bästa möjliga underlag i dessa frågor. I utredningsdirektiven bör också principen om maktdelning ingå. Vårt samhälle, liksom de flesta samhällen i världen, är och blir allt mer beroende av informationsteknik. Det kan gälla datorbaserad styrning och övervakning av viktiga samhällsfunktioner som t.ex. elförsörjning, vattendistribution, trafikreglering på vägar, järnvägar och i luften eller hantering av andra funktioner som betalningar, handel och information. sker så pass allvarliga it-incidenter att de bedöms hota verksamheten hos svenska myndigheter. Ett stort antal av incidenterna, eller intrången, har varit av så allvarlig karaktär enligt MSB att de haft stor eller mycket stor inverkan på myndigheternas verksamhetskritiska tjänster. En statlig aktör pekades av FRA ut som ansvarig för den mycket omfattande it-attacken Cloud Hopper mot 2017. FRA gick igenom hur en främmande stat infiltrerat företag och myndigheter genom tjänsteleverantörer. Skadlig kod hade placerats ut för att skapa en fjärrkontroll. Den främmande staten kunde via betrodda administratörskonton komma åt kunder hos tjänsteleverantörer, myndigheter, statliga bolag och industrier. Den främmande staten kom även åt deras nätverk. Därefter kunde den främmande staten ta den information som fanns. redovisade FRA att utsätts för 10 000 cyberattacker från utländsk makt. Man berättade också att det finns cyberspioner som jobbar aktivt på att kunna släcka ned elförsörjning, någonting som exempelvis utsattes för när uppemot en kvarts miljon ukrainare blev utan ström en kall natt . Vad detta skulle kunna få för konsekvenser i ett skymningsläge för svensk försvarsförmåga kan vi endast spekulera i. Detta ska ses mot bakgrund av rapporten på nio myndigheter, som släppte 2016. I denna rapport kommer myndigheten fram till att informationssäkerheten bör prioriteras högre och att dagens arbete med informationssäkerhet inte når upp till en godtagbar nivå. Cyberangrepp kan få mycket omfattande följder för samhället, i vissa avseenden lika förödande som ett angrepp med konventionella vapen. Till skillnad från konventionella angrepp kan det vara utomordentligt svårt att identifiera vem som står bakom ett cyber-angrepp. Frågan uppstår också, om man kan se cyberangrepp som en krigshandling, som kan besvaras med konventionell vapenmakt. Sannolikt inte då cyberattacker har en inbyggd osäkerhet som bl.a. gör att man sällan med säkerhet kan veta vem som ytterst initierat angreppet. Hot om cyberangrepp kan dessutom utnyttjas i utpressningssyfte – inte bara mot företag och organisationer utan även mot regeringar. Samhället måste därför ha en god förmåga att såväl möta direkta angrepp som att avskräcka en eventuell angripare. Det kan bara ske på samma arena som hotet uppträder – cyberarenan. Systemet för informationssäkerhet, precis som det svenska krissystemet i övrigt, bygger på två grundprinciper: ansvars- och närhetsprincipen. Närhetsprincipen betyder att en kris först och främst ska hanteras där den inträffar av de närmast berörda och ansvariga. Ansvarsprincipen innebär att den som bedriver verksamheten i vanliga fall även är ansvarig i en krissituation. Om de lokala resurserna inte räcker till och om hanteringen av incidenten blir för omfattande kan statliga insatser bli aktuella. Genom att cyberhotet sällan kan avgränsas geografiskt eller till en enskild verksamhet innebär det att staten ofta kommer att spela en viktig, ibland avgörande, roll. Det finns sex myndigheter i som har ett av regeringen utsett ansvar för informationssäkerheten i samhället. Dessa myndigheter ingår i Samverkansgruppen för informationssäkerhet (Samfi). Att benämna Samfi som cyberförsvar vore inte korrekt. Den är först och främst inriktad mot informationssäkerhet och hantering av it-incidenter. De myndigheter som ingår i Samfi är Myndigheten för samhällsskydd och beredskap (MSB), Försvarsmakten (FM), (), (), , Säkerhetspolisen (), samt (). MSB har det främsta ansvaret för informationssäkerheten i . De övriga myndigheternas aktivitetsområden är främst av stödjande och förebyggande karaktär. Ett problem med skyddet mot cyberhot är att mycket av infrastrukturen, handeln och andra funktioner är beroende av företag eller ägs av företag. Dessa är vinstdrivande och i vissa fall obenägna att satsa stora medel i förebyggande syfte då det är svårt att värdera nyttan i förväg. Detta kan jämföras med kostnader för försäkringar eller för våra gemensamma samhällsfunktioner som eller Försvarsmakten. Därför behövs regler och incitament för att underlätta för företag som är beroende av datorbaserad systemstyrning och övervakning att vidta förebyggande åtgärder som minskar samhällets sårbarhet mot hot och angrepp inom cyberdomänen. Det ligger i sakens natur att det inte är möjligt att förutse hur eventuella cyberattacker kan se ut om man själv inte bedriver forskning och försök på hur cyberattacker kan genomföras. Kan man inte agera aktivt mot en angripare kan redan organisationer eller stater med tämligen små resurser överbelasta våra system eller ostört söka svagheter i vårt skydd mot cyberattacker. Det är därför angeläget att vi utvecklar en egen förmåga att aktivt kunna motverka cyberattacker. Regeringen har inrättat ett nationellt center för cybersäkerhet, vilket vi kristdemokrater menar inte räcker. Vi har krävt en fullskalig cybersäkerhetsmyndighet. Den nya myndigheten bör ges tillsynsansvar och rapporteringsansvar till regeringen. Gemensamma analyser och lägesbilder om hot, sårbarheter och risker kommer att vara en del av cybersäkerhetsmyndighetens uppdrag, men myndigheten ska också ges i uppdrag att samla och renodla de föreskrifter som finns för att kunna verka styrande när det gäller andra myndigheters arbete med cybersäkerhet. Föreskrifterna bör vara målstyrande och beskriva vad som ska uppnås, inte hur detta ska uppnås. När cybersäkerhetsmyndigheten utifrån sin tillsyn av en myndighet eller ett företag identifierar en rad åtgärder som måste vidtas bör cybersäkerhetsmyndigheten ha uppdraget att bidra med metodstöd kring hur myndigheter eller företag ska uppnå dessa. kommer att ha ett utbildningsuppdrag gentemot de företag, myndigheter och organisationer vars verksamhet är starkt beroende av fungerande it-system, så att dessa bättre skyddar sig mot cyberangrepp. Eftersom cybersäkerhetsmyndigheten kommer ha en stor del av den samlade kompetensen på området bör den också ha ett ansvar och ett uppdrag att se till andra myndigheter når målen. Vårt förslag om en cybersäkerhetsmyndighet skulle innebära att alla myndigheter, företag och organisationer har en skyldighet att rapportera alla former av cyberangrepp som riktas mot dem till den centrala myndigheten. skulle på så vis kunna skaffa den kunskapsbredd som krävs för att möta olika typer av cyberangrepp. En förutsättning för att vidta såväl passiva som aktiva motåtgärder är att det finns en organisation med bred kompetens. Att man bedriver internationell samverkan rörande olika aspekter av cyberhotet är också en förutsättning för att skapa ett rimligt skydd mot cyberangrepp. Även denna samverkan skulle underlättas om den hanterades av en för ändamålet utpekad organisation i form av en cybersäkerhetsmyndighet. Den kanske viktigaste uppgiften för den nya myndigheten ska dock vara att se till att svenska myndigheter är övade för att hantera en it-attack. Det man inte övar, det behärskar man inte heller. En speciell aspekt på cyberkrigföring är den roll som den spelar i militära samman-hang. De flesta moderna vapensystem är beroende av avancerad informations-teknologi, t.ex. satellitnavigering, radarsystem, informationsöverföring m.m. Det innebär att det mesta av den militära verksamheten kräver såväl kvalificerat skydd mot cyberangrepp men också förmåga att slå ut motståndarens system. Cybersoldaterna inom Försvarsmakten är de som ska kunna skydda försvarets krigsmateriel, och de behöver ha en både defensiv och offensiv förmåga. Redundans i samhällskritiska system Cybersäkerhet är dock så mycket mer än ett aktivt skydd mot antagonister som har för avsikt att förstöra ett annat lands it-infrastruktur. Cybersäkerhet handlar också om att värja sig mot fel och brister i system som gör att dessa oplanerat stängs av eller slutar att producera på grund av okända fel och brister. Detta har vi t.ex. sett vid tillfällen då flygplatsradar och kommunikationer slagits ut och flygplan fått dirigeras om eller inte haft möjlighet att lyfta/landa. Detta är ytterst problematiskt och påvisar en brist på både systemresiliens och redundans. Med dagens system är det möjligt att bygga in resiliens och redundans utan att man nödvändigtvis behöver ha flera olika kompletta system för samma uppgift. Detta är ett arbete regeringen borde se över för samhällskritiska system såsom flygplatsers kritiska system, betalningskritiska system, ledningssystem för blåljusmyndigheter samt andra system som kan klassas som kritiska för samhällets grundfunktionalitet. De senaste 10–15 åren har krigföringen utvecklats från ”konventionell” krigföring till att vara asymmetrisk i större utsträckning . Detta åskådliggjordes i desinformationskampanjer i samband med den militära aggressionen mot 2008. Under annektering av såg vi tydliga exempel på hur hybridkrigföring användes – och används mer . Vi såg hur , genom att så tvivel i vem som gjorde vad, när det gjordes och hur det gjordes, effektivt missledde omvärlden och försvårade beslutsfattandet. Detta är en medveten och genomarbetad strategi för att sprida desinformation och skapa osäkerhet – både bland beslutsfattare och hos den allmänna opinionen. är sårbart för denna typ av informationskrigföring. Det är en form av ständigt pågående visklek där man varken vet vad som sades från början eller vem som sa det. Exempel finns också på hur genom skrämselpropaganda har försökt förmå länder att fatta eller inte fatta vissa beslut, och på så vis styra länders politiska debatt. välkomnar att regeringen har hörsammat vår uppmaning om att inrätta en myndighet för psykologiskt försvar, vilket kommer ske 2022. Det är viktigt att det psykologiska försvaret lyfts ut ur MSB:s ansvarsområde och återigen görs till en egen myndighet med tydlig offentlig profil. Det är viktigt att offentliggöra de informationsangrepp som sker mot för att höja medvetandenivån hos såväl journalister som allmänhet. Men det psykologiska försvaret handlar inte enbart om aktivt påverkansarbete. Det behövs också ett arbete för att rusta människor redan från skolåldern. Det handlar inte minst om att tidigt lära sig källkritik och att bli medveten om att informationskrigföring förekommer. Inte bara enskilda människor utan även etablerad media är i ett utsatt läge. Tidspress kan göra det svårt att hinna källgranska texter och nyheter. Det gör att journalister kan användas, och har använts, för att sprida desinformation och propaganda förklätt till nyheter. En annan huvuduppgift för en ny myndighet bör vara att stödja, bidra till och sprida forskning kring informationskrigföring och propaganda. Därför är det välkommet att en självständig myndighet med ansvar för det psykologiska försvaret kommer på plats. och har intensifierat sin informationskrigföring mot svenska och europeiska mål. EU har byggt upp en förmåga för att bemöta desinformation och tillbörlig påverkan som härrör från . menar att detta arbete bör utvidgas till att även omfatta och . kan aktivt bidra till att stärka detta arbete. För att säkerställa att nya möjligheter tas tillvara och att en förmåga byggs upp mot nya potentiella hot är det av största vikt att dessa nya möjligheter och hot identifieras. Ett område där det blir allt mer viktigt att bygga upp en strategi och kompetens är rymden. Den är främst en arena för forskning och inom en överskådlig framtid även näringsliv. Men även klimathotet och säkerhetsaspekter måste tas i beaktande i utvecklingen av exploateringen av rymden. bör fortsatt slå vakt om internationella konventioner och det faktum att rymden inte får bli föremål för militarisering. Satelliter är avgörande för livet som vi känner det på jorden. Navigering, vädersatelliter och kommunikationssatelliter är tre väsentliga områden där rymden fyller en avgörande roll. På detta område är det således av största vikt att det byggs upp såväl redundans mellan systemen som resiliens i systemen. Därför är t.ex. EU:s Galileoprojekt något som fyller en viktig kompletterande funktion till dagens befintliga GPS-system. Av dessa anledningar ser vi positivt på den rymdstrategi som antogs 2018, som utöver redan utpekade områden även fokuserar på säkerhet. De frivilliga försvarsorganisationerna är ovärderliga för försvarsförmågan i hela landet i händelse av kris eller krig, men de har även i fredstid en avgörande betydelse för att stärka det breda säkerhetsarbetet, den folkliga förankringen och försvarsviljan i landet. De frivilliga försvarsorganisationerna behöver därför få en stor plats vid utformandet av framtidens försvar. För att underlätta deras arbete är det avgörande att frivilligorganisationerna får de förutsättningar som krävs för att de ska kunna fullfölja sitt högkvalitativa arbete. Genom att stärka frivilligorganisationerna i fredstid, så kommer också organisationernas förmåga att möta allvarliga händelser och kriser att öka. Det finns även flera ideella försvarsorganisationer som spelar en särskilt viktig roll för att stötta den enskilde soldaten under eller efter militärtjänstgöring. och Fredsbaskrarna är två sådana exempel. Vi kristdemokrater anser att veteranstödsorganisationer bör omfattas av skatteavdraget för gåvor till ideella organisationer. Det är viktigt att de frivilliga försvarsorganisationerna ges förutsättningar att utvecklas och att de stärks i sitt arbete inom ramen för totalförsvaret. Coronapandemin har visat på ett misslyckande och resursslöseri då den fulla kraften i de frivilliga försvarsorganisationerna inte fått komma till sin rätt. Regeringen har här ett ansvar att föra en dialog med sina myndigheter om det stöd som finns att få. har haft ett minskat deltagande i internationella insatser. De sista svenska soldaterna lämnade . I finns alltjämt en omfattande svensk närvaro. De lärdomar som vi har dragit av Afghanistaninsatsen behöver tas tillvara och användas. Detta gäller i synnerhet vid utvecklandet av veteranpolitiken. Psykiska eller fysiska problem hos veteraner som varit i krigshärjade områden är ett problem som vi behöver rusta oss inför. Många soldater och anhöriga har tidigare upplevt att man fått bristfällig hjälp efter hemkomsten till . införde en samlad veteranstödspolitik 2010. Stödet till anhöriga har ökat, med bland annat kontaktpersoner inom Försvarsmakten och en särskild veteranadministration. Särskilda informationssatsningar görs för barnen, och en familjepolicy tas fram för stöd och vägledning för anhöriga. Rehabiliteringen av soldater som skadats vid tjänstgöring är inte längre tidsbegränsad, utan kvarstår så länge behovet består och åtgärderna framstår som skäliga. Bestämmelserna om hur ska pröva huruvida en förvärvad skada är en arbetsskada har förstärkts. Dessa förändringar är välkomna, men vi behöver gå längre. Flera aktörer har lyft frågan om att inrätta ett från Försvarsmakten fristående svenskt veterancentrum. Det skulle vara ett sätt att utveckla den veteranadministration som den dåvarande alliansregeringen föreslog och som inrättats av Försvarsmakten. Vid ett svenskt veterancentrum skulle svenska soldater kunna få kostnadsfri hjälp i form av stödsamtal. Vård efter avslutad militärtjänst skulle kunna ges, med specialkompetens kring de problem som rör soldaternas tjänst. Ytterligare viktiga komponenter vore att initiera forskning kring de svårigheter som utlandsveteraner ofta drabbas av vid hemkomst, att bistå soldater vid karriärväxling mellan den militära och civila arbetsmarknaden och att fungera som nätverksbildare för organisationer som arbetar med veteraner, såsom , Invidzonen, Fredsbaskrarna och . På så vis skulle bli en mötesplats för såväl soldater och anhöriga som frivilliga. Som sjö- och flygräddningen är strukturerad ligger ansvaret hos . Under ledning deltar även , , Polisen, Försvarsmakten och den kommunala räddningstjänsten i räddningsinsatserna. Ansvaret för sjöövervakning och miljöräddningstjänst till sjöss ligger däremot hos . sjö- och flygräddningsverksamhet behöver ses över med beaktande av antalet helikoptrar, tillgänglighet och bemanningsnivå, men regeringen behöver även se över huruvida ansvaret för sjö- och flygräddning bör flyttas till och Försvarsmakten i enlighet med utredningen samverkan . Utredningen föreslog att huvudmannaskapet för sjö- och flygräddningen skulle gå in under , som på lång sikt skulle inlemmas i Försvarsmakten. Någon samverkan mellan vad gäller sjöräddning existerar inte . sju helikoptrar saknar lastkrok och kan inte bidra med att släcka skogsbränder. Försvarsmakten har inte längre något uppdrag att stå i beredskap för sådant, trots att man förfogar över medeltunga helikoptrar. När vi nu håller på att bygga upp det civila försvaret är det rimligt att Försvarsmakten åter utgör en resurs i händelse av en katastrof. stödjer en omorganisation av sjö- och flygräddningen till och i sin tur inom Försvarsmakten, för att effektivt börja använda och nyttja den här resursen. Försvarsmakten disponerar ett femtiotal helikoptrar och har lång erfarenhet av olika typer av räddningsuppdrag. Dessutom är ett av Försvarsmaktens senaste helikoptersystem anpassat för ”räddningsaktioner i svårtillgängliga områden och till sjöss”. För att uppnå ett effektivt utnyttjande av de helikopterresurser som står till statens förfogande är det nödvändigt att i större grad samverka myndigheter emellan, men också att se över huruvida huvudmannaskapet för sjö- och flygräddning bör överföras till i enlighet med utredningen samverkan. Den nationella kapaciteten att bekämpa skogsbränder från luften måste förbättras. räddningshelikoptrar bör kunna utrustas med brandbekämpningsförmåga.