mot · H8024073 · 2021-05-14 00:00:00 — Sammanfattningsvis föreslår således att uppehållstillstånd genom säkerhetsventilen endast ska beviljas i sådana fall som motsvarar praxis enligt tillfälliga lagen, och om utlänningen under vistelsen i fört en hederlig vandel. Tillståndet ska vara . En kommande utredning i denna fråga bör särskilt undersöka kopplingen mellan denna nödventil, och övriga likande institut i utlänningsrätten, såsom 5 kap. 3 § tredje stycket 3, eller 16 § tredje stycket 1. Det vore orimligt ifall det fanns flera lager av nödventiler i lagstiftningen, och undantag i stället blev till regel, så som tidigare skett i svensk utlänningsrätt. Ett nej måste vara ett nej, och en fortsatt urholkning av svensk lag måste stoppas. Begränsa definitionen av verkställighetshinder till miniminivån förslag: Definitionen av verkställighetshinder i utlänningslagen ska anpassas till de absoluta minimikraven enligt internationella åtaganden. Bestämmelserna om verkställighetshinder innebär att en utlänning inte kan avlägsnas från till ett land där utlänningen riskerar skyddsgrundande behandling, som tortyr eller dödsstraff. Utlänningen får alltså inte refouleras, vilket betecknas som non‑refoulement-principen. Bestämmelser härom har funnits i svensk lagstiftning sedan i vart fall utlänningslag kom till. Sådana regler bör även fortsatt finnas så som och regeringen föreslagit. Till skillnad från dem båda anser dock att regelverket, så som i andra fall som beskrivits ovan, gått långt utöver vad som är nödvändigt enligt både folkrätten och . Svenska regeringar har konsekvent valt att införa en alltmer bred marginal när det gäller verkställighetshinder, till förfång för möjlighet att avlägsna icke-önskvärda utlänningar. Bestämmelserna om verkställighetshinder i utlänningslagen bör därför revideras, så att verkställighetshinder ska anses föreligga i färre fall. Målsättningen bör vara att anamma den absoluta miniminivån enligt våra folkrättsliga åtaganden. För övrigt anser vi, så som framgått i avsnittet Avskaffandet av permanent uppehållstillstånd, att permanent uppehållstillstånd helt ska utmönstras ur utlänningsrätten, och därför inte ska komma på fråga i fall av verkställighetshinder. Utvisa grova brottslingar oavsett om de löper risk i hemlandet förslag: Verkställighetshinder ska inte anses föreligga om det finns skälig anledning att anta att personen i fråga utgör en fara för säkerheten eller om personen dömts för synnerligen grovt brott. Utöver att definitionen av verkställighetshinder ska revideras enligt ovan, bör non‑refoulement-principen diskuteras, alltså förbudet att utvisa utlänningar om det föreligger risk för skyddsgrundande behandling. kan en utlänning begå vilka brott som helst i och ändå vara skyddad mot att någonsin utvisas, om det föreligger risk för skyddsgrundande behandling i hemlandet. Verkställighetshindret är alltså absolut. noterar vi att det i flyktingkonventionen klart framgår att en utlänning som begått vissa synnerligen grova brott, inte längre ska ha rätt till skydd mot refoulering, och alltså kan utvisas. Även om principen om non-refoulement finns uttryckt även i andra folkrättsliga dokument som åtagit sig att följa, såsom om de mänskliga rättigheterna, anser att frågan bör tas upp till diskussion. Det måste framstå som orimligt, rentav stötande mot rättskänslan, att en utlänning som våldtagit och torterat, begått grova brott mot freden eller mot mänskligheten, eller begått terroristdåd och andra brott mot , ska åtnjuta skydd. Någonstans måste en princip om eget ansvar träda in, och utlänningen därmed i praktiken ha undanröjt sitt eget verkställighetshinder. Vi anser alltså att en utlänning som dömts i allmän domstol för sådan synnerligen grov brottslighet att personen utgör en samhällsfara, ska kunna verkställas även om det finns risk för sådan skyddsgrundande behandling som annars skulle föranleda verkställighetshinder. Verkställighetshinder ska inte anses föreligga för en sådan utlänning. Utred nya möjligheter att verkställa utvisningar förslag: Möjligheten att utvisa en sådan utlänning till ett tredjeland eller genom försäkringar för undanröjande av verkställighetshinder, ska utredas. Att refoulera en utlänning, utvisa honom eller henne till en plats där det finns risk för skyddsgrundande behandling, bör vara en sista utväg. Om möjligt bör en i stället utvisning genomföras till ett tredjeland, eller genom avtal om försäkringar för undanröjande av verkställighetshinder, så som vissa andra länder gjort. Sålunda kan freda sina gränser från grovt kriminella utlänningar, och slippa härbärgera dem. Till saken hör att har bland världens högsta kostnader för anstaltsplatser, varför en lyckad utvisning av brottslingar innebär en stor besparing för det svenska samhället. I avsnittet Avlägsnande av utlänningar nedan, finns vidare förslag på förbättrade samarbeten och avtal med tredjeländer för att få till stånd utvisningar. Sätt kriminella utvisningsdömda i förvar förslag: Föreligger hinder för verkställighet av beslut om utvisning som meddelats av allmän domstol, ska utlänningen sättas i förvar, såvida det inte är uppenbart obehövligt. En utlänning som dömts till utvisning av allmän domstol för ett brott som inte uppfyller de nyssnämnda kraven för att refouleras, ska i stället alltid tas i verkställighetsförvar när beslutet vunnit laga kraft, och tidsfristen för frivillig hemresa löpt ut, om det inte är uppenbart obehövligt. I annat fall bör utlänningen på annat sätt omhändertas så att utlänningen inte tillåts röra sig fritt i samhället, utan inväntar verkställandet av utvisningen. Kort uppehållstillstånd vid verkställighetshinder förslag: Föreligger hinder för verkställighet av beslut om utvisning som meddelats av , får utlänningen beviljas ett tidsbegränsat uppehållstillstånd . Ett nytt sådant tillstånd för beviljas efter ansökan. En utlänning som inte dömts för brott, och för vars utvisning det föreligger verkställighetshinder, ska dock inte refouleras, utan bör kunna erhålla ett tidsbegränsat uppehållstillstånd. Längden på tillståndet ska, till skillnad från kommitténs och regeringens förslag, och i enlighet med vad som tidigare framgått om längden på uppehållstillstånd för skyddsbehövande, vara . Sannolikt lär tillstånden i många fall kunna beviljas för endast . Ett nytt sådant uppehållstillstånd får efter ansökan beviljas om verkställighetshinder alltjämt föreligger. Mottagandet av asylsökande och nyanländas etablering Bakgrund och problem med dagens ordning bedömning: Staten har över tagit ett allt större ansvar för mottagandet av asylsökande. har flera statliga reformer missgynnat kommunerna, såsom införandet av EBO, eller möjligheten att tvångsanvisa nyanlända till kommunerna. Staten har haft ett huvudansvar för mottagandet av asylsökande. De exakta formerna har varierat kraftigt över åren, men ett nära samarbete med kommunerna har varit en bärande tanke. var kommunerna rentav ansvariga för mottagandet av asylsökande. infördes en ny ordning, där dåvarande () fick ett huvudansvar för flyktingmottagandet, som normalt innebar fyra veckors vistelse i en s.k. utredningssluss, på förläggning, innan kommunerna genom frivilliga avtal tog emot flyktingar från verket. infördes den nya lagen om bistånd åt asylsökande (1988:153), som innebar att kommunernas försörjningsansvar gentemot asylsökande, som tidigare motsvarat försörjningsansvaret gentemot folkbokförda, genom främst socialbidrag, togs bort. I stället blev ansvarigt, genom bl.a. dagbidrag och särskilt bidrag, jämte fri bostad. Regeringen valde medvetet att villkora rätten till dessa bistånd med att sökanden vistades antingen på förläggning eller i en kommun där sökanden anvisats plats. Regeringen anförde följande: Ett starkt motiv är som tidigare nämnts en önskan att koncentrera polisens asylutredningar till några få stora utredningsslussar i syfte att åstadkomma kortare handläggningstider. Även bristen på bostäder på vissa håll, och strävandena att motverka en alltför stor koncentration av asylsökande till storstäderna motiverar att reglerna för bistånd åt asylsökande knyts till att de vistas på en plats där det finns resurser och möjligheter att planera mottagandet för dem. Denna ordning förändrades återigen 1994, när rätten för asylsökande att bosätta sig i eget boende, EBO, med bibehållen rätt till bistånd infördes, tillsammans med den nya lagen om mottagande av asylsökande (LMA, 1994:137). Regeringen menade att det inte fanns något bärande skäl för att asylsökande skulle särbehandlas när samhällsutvecklingen i stort gick mot minskat boende på institutioner, till förmån för ”ett vanligt normalt liv”. Regeringen anförde också följande: Även om det stora flertalet asylsökande inte kan antas ha möjlighet att ordna en bostad på egen hand utan också kommer bo på förläggningar bör de som själva kan ordna sitt boende ges förutsättningar att bo utanför förläggning. Det bör härvidlag noteras att det utredningsbetänkande som låg till grund för införandet av EBO-bestämmelserna, uppskattade andelen asylsökande som skulle begagna sig av den nya möjligheten till eget boende, till . [32] Redan året därpå bodde dock nära hälften av alla asylsökande i eget boende. Detta föranledde en ändring i LMA 2005, enligt vilken en asylsökande inte längre kunde erhålla bostadsersättning för eget boende. Regeringen noterade nämligen att ”det egna boendet har visat sig ha vissa negativa effekter”, med ”sociala missförhållanden som tyder på svårigheter för asylsökande att ordna ett bra boende på egen hand”[34]. Regeringen noterade att flera remissyttranden över en nylig utredning i frågan beskrivit: problem som bland annat trångboddhet, konflikter mellan värdfamilj och inneboende, vräkningar av värdfamiljer för att de stör grannar eller för att det har blivit skador på lägenheten. Att bo trångt kan vara psykiskt påfrestande för både värdfamilj och inneboende. Särskilt besvärligt kan det bli för barnen. Barnens skolgång kan påverkas av svårigheter att få lugn och ro. Det finns också en risk att värdfamiljens integration försenas och försvåras. Redan i detta läge framkom också att flera kommuner ansåg att EBO skulle begränsas. Först gjordes dock ett ytterligare försök att få bukt med problemen i asylmottagandet och EBO-bestämmelserna, när den nuvarande regeringen drog in rätten till bistånd för asylsökande som bosatte sig i vissa utsatta områden, i vissa utvalda kommuner[36]. Liksom menade flera remissinstanser, inklusive direkt berörda kommuner, att förslaget var otillräckligt. [37] beslutade regeringen ändra bestämmelserna ytterligare, då vissa utsatta kommuner beslutat anmäla hela kommunen som ett utsatt område, i stället för endast delar av kommunen. [38] Flera kommuner motsatte sig att regeringen ytterligare begränsade deras självbestämmande, och föreslog ett utskottsinitiativ i socialförsäkringsutskottet för att stoppa ändringen, men fick inte stöd av utskottet. [39] Uppgifter tyder på att hela reformen misslyckats, och att asylsökande alltjämt ”flyttar till misär”. Även utöver frågan om EBO har en viss konflikt gjort sig påmind i relationen mellan kommunerna och staten. bestämde regeringen att de frivilliga avtal för mottagande av ensamkommande minderåriga inte längre skulle krävas. I stället skulle på eget bevåg anvisa en kommun som skulle ordna ett boende. Detta koncept utvecklades sedan till att omfatta anvisning av samtliga nyanlända , genom den nya lagen (2016:38) om anvisning av vissa nyanlända invandrare för bosättning. Detta innebär således att äger anvisa kommun för såväl ensamkommande minderåriga asylsökande, som vuxna nyanlända. förslag: Särskilda transitcenter ska införas. Asylsökande ska bo och leva i transitcenter deras ansökan handläggs. Möjligheter till vård och andra viktiga behov ska erbjudas på plats. EBO-bestämmelserna ska avskaffas. Hälsoundersökning som regioner ska erbjuda asylsökande ska vara obligatorisk. Enligt vad som sagts har asylsökandes rätt att bosätta sig fritt i varit till skada för integrationen, och lett till ett allt större utanförskap i vårt land. Kommunerna har vid upprepade tillfällen framfört att rätten måste begränsas ytterligare, och helst avskaffas helt och hållet. En sådan lösning hade lett till att på centralt håll hade kunnat fördela asylsökande jämnt över landet, och att därmed hade undvikit den segregation som blivit vanligt förekommande i storstädernas förortsområden. Det bör härvidlag noteras att regeringen påtalade att en begränsning i asylsökandes bosättningsfrihet i allra högsta grad var grundlagsenlig, och dessutom stod i proportionalitet till åtaganden inom folkrätten. Att avskaffa rätten till egen bosättning för asylsökande skulle innebära att asylsökande blev tvungna att bo i boenden tills deras ärende avgjorts. Detta motsvarar i viss mån både det förfarande med utredningssluss och transitcenter som tidigare fanns hos , men också det förslag till ankomstcenter som föreslog i sitt betänkande SOU 2018:22. På sätt och vis skulle cirkeln slutas. ansluter sig till detta förslag, som vi benämner transitcenter. Det bör betonas att sådana transitcenter inte bara skulle motverka segregation och utanförskap , utan även medföra andra fördelar, så som kortare handläggningstider och ett effektivare återvändandearbete. Utredningen skrev i sitt betänkande: Ankomstcentren ska bidra med stabilitet och förutsägbarhet samt säkerställa att den i är ordnad, fokuserad på prövningen och framåtsyftande mot etablering eller återvändande. En annan fördel med förslaget med statliga transitcenter är att den segdragna konflikten med kommunerna, som ovan antytts, helt skulle upphöra. Allt ansvar, och alla kostnader, skulle ankomma på och därmed staten. Det kommunala självstyret skulle bevaras intakt, som även vissa integrationsmässiga problem skulle kunna undvikas. Den tidigare nämnda mottagandeutredningen av 1992 beskrev de problem som normalt sett uppstod kring förläggningar: I bostadsområdet uppstår ibland irritation kring skötsel, renhållning, tidsregler, m.m. Bristande respekt eller förståelse för de regler som finns för användning av t.ex. en tvättstuga är en väl känd källa till konflikter. Regelrätta stölder av blommor och frukt i trädgårdar och av varor i butiker förekommer, liksom mer subtila företeelser som att asylsökande går många i bredd utan att ge plats åt mötande, att deras krav tar för stort utrymme av personalresurser eller att de inte visar tillräcklig hänsyn i badhuset. För att helt och hållet komma till bukt med dessa problem, och minska det motstånd som boende kring ett transitcenter skulle känna, föreslår att dessa center utrustas med vissa begränsade egna resurser för sjukvård och andra viktiga behov. Detta får dock inte innebära ytterligare belastning på den normala sjukvården. Vi noterar att detta passar väl ihop med förslag att hälsoundersökningen som regionerna ska erbjuda asylsökande, ska göras på ankomstcentren. Det bör dock betonas att föreslår att hälsoundersökningen görs obligatorisk, trots de argument som utredningen framfört. [44] Till skillnad från utredningen anser vi att vikten att skydda folkhälsan måste väga tyngre än eventuella integritetsaspekter. Det bör övervägas att inskränka asylsökandes rätt att lämna transitcentret . Att inte göra så skulle med stor sannolikhet skapa sådana problem som utredningen anfört ovan, och skulle också öka risken för att utlänningen avviker och går under jorden. har redan omfattande problem med ett växande skuggsamhälle, och stora svårigheter med verkställandet av utvisningsbeslut. Det förefaller rimligt att i vart fall införa begränsningar i asylsökandes rätt att lämna transitcentret, om inte helt förbjuda det. Asylmottagandet ska vara självfinansierat förslag: Asylmottagandet bör i större utsträckning bekostas av asylsökande. Detta bör ske dels genom att asylsökandes eventuella tillgångar förverkas, dels genom att mottagningskostnaden betraktas som ett lån, som ska återbetalas. Personer som flyr för sitt liv ska kunna lita på det svenska samhällets bistånd. Precis som inom svenska transfereringssystem som försörjningsstöd och bostadsbidrag är det dock rimligt att det ekonomiska stödet behovsprövas. För är det självklart att försörjningsansvaret för asylsökande med ekonomiska tillgångar i första hand ska ligga hos individen, inte hos svenska skattebetalare. Svensk lagstiftning föreskriver att dagersättning endast ska utbetalas efter behovsprövning. Därtill föreskrivs att en asylsökande med ekonomiska tillgångar ska ersätta för boende och kost vid boenden. Den praktiska efterlevnaden torde dock vara bristande: var över 35 000 asylsökande inskrivna i mottagningssystem, medan endast 386 av dessa betalade någon avgift. Andra europeiska länder, däribland och , använder mer sofistikerade system för kontinuerlig registrering av asylsökandes tillgångar och inkomster. Det finns exempelvis ett system där större tillgångar över motsvarande lämnas i pant, och mot vilket den asylsökande får kost och logi utan kostnad. Om den asylsökande väljer att återta sin ansökan inom innan beslut fattats, får asylsökanden dessa tillgångar tillbaka. Om utlänningen beviljas asyl, går tillgångarna till att bekosta delar av asylmottagandet. Då den nuvarande lagstiftningen visat sig otillräcklig är det mening att systemen bör utvecklas, med inspiration från ovannämnda länder. En person som söker asyl i ska i samband med asylansökan redogöra för ekonomiska tillgångar, såsom kontanter, värdepapper, värdeföremål, eller olika tillgångar utomlands. Sådana ekonomiska tillgångar ska också regelbundet kontrolleras och kunna resultera i såväl indragen dagersättning som krav på erlagd avgift till . Utöver den kontinuerliga utvärderingen av tillgångar bör det även tas fram system för återbetalning i efterhand, i de fall den asylsökande inte kan betala direkt. En möjlig förlaga till ett sådant system är de lån från , , som många studenter gör bruk av. Dessa har möjliggjort en högskoleutbildning för miljoner svenskar, som de genom återbetalning dels verkat som ett incitament att komma i arbete, och därtill avlastat de offentliga finanserna jämfört med ett rent bidragssystem. Redan när en utlänning ansöker om asyl bör därför en skuldräkning upprättas, där utgifter för mottagandet och ärendehandläggningen kontinuerligt kan tillföras. Kostnaderna bör omfatta samtliga utgifter som samhället stått för i förhållande till utlänningen, inklusive kost, logi, sjukvård, skolgång, utredningar, medicinsk åldersbedömning, samt eventuella transporter, utredningar, processer i migrationsdomstol och återvändande till hemlandet vid avslag. Kostnaderna bör naturligtvis utgå från de verkliga, även om det kan bli tal om schabloner i vissa fall, i synnerhet om det tidigare nämnda förslaget om transitcenter införs fullt ut. Med detta system kommer utlänningar alltid att ha ett starkt incitament att samarbeta så mycket som möjligt med svenska myndigheter, och därmed få asylärendet avgjort så fort som möjligt. En utlänning som vet med sig att han eller hon saknar asylskäl kommer att ha ett starkt incitament att avbryta processen och resa hem, i synnerhet om redan avslagit ansökan. Detta sparar och samhällets resurser, och kan uppmuntra till rättssäkert, effektivt och självmant återvändande. En utlänning som däremot beviljats asyl kommer att få möjlighet att helt och hållet återgälda sin skuld till samhället, vilket är en förutsättning för skapandet av verklig integration och gemenskapskänsla. Oavsett hur ett dylikt system är organiserat är det viktigt att det dels bidrar till att minska samhällets enorma kostnader för asylmottagandet, dels skapar incitament att komma i arbete. Återbetalningsförfarandet bör därför inte innebära en inlåsningseffekt i arbetslöshet. Som ska framgå nedan, i avsnittet Tillgång till välfärden, föreslår kraftiga satsningar på att uppmuntra invandrare att återvandra frivilligt till sina hemländer. Det beskrivna systemet för att bekosta mottagandet genom lån bör kunna användas som en del i återvandringsarbetet, genom att hela eller delar av lånet efterskänks vid lyckad återvandring. Förbättra reglerna kring medicinska åldersbedömningar förslag: Åldersbedömning ska göras i samtliga fall där det inte är uppenbart obehövligt. Medicinsk åldersbedömning ska genomföras . Fram till att beslut om ålder tagits, ska den asylsökande bo i ett tillfälligt särskilt boende avsett för utlänningar som genomgår åldersbedömningsprocess. Ett slutligt beslut vad gäller sökandens ålder ska fattas så fort som möjligt. valde i sitt betänkande att inte beröra frågan om medicinska åldersbedömningar. Regeringen har inte gjort någon annan bedömning. välkomnar att det numera finns en bred majoritet för att sådana undersökningar regelmässigt ska genomföras, men anser dock att vissa förbättringar behövs i det nuvarande systemet. ska göra en åldersbedömning och fatta ett tillfälligt beslut om åldern i ärenden där en asylsökande säger sig vara ett barn, och det finns skäl att ifrågasätta detta. Om det är uppenbart att sökanden är eller äldre krävs dock inte någon sådan åldersbedömning eller något sådant beslut. Innan fattar ett tillfälligt beslut ska utlänningen erbjudas möjlighet att genomgå medicinsk åldersbedömning. En sådan kan endast genomföras om sökanden ger skriftligt samtycke därtill. Ett slutligt ställningstagande till sökandens ålder ska göras i samband med det slutliga beslutet i ärendet om uppehållstillstånd. Ordningen bygger på bestämmelser i det ursprungliga asylprocedurdirektivet, som trädde 2006. Bestämmelserna infördes först i utlänningsförordningen (2006:97) i samband med genomförandet av direktivet. Den dåvarande regeringen uttalade att det mot bakgrund att medicinska åldersbedömningar inte var en metod som användes av , fanns anledning att diskutera huruvida en bestämmelse därom behövdes införas i svensk rätt. Regeringen menade dock att med anledning av att läkarundersökningar faktiskt förekom i det svenska asylförfarandet och att bestämmelsen om information om läkarundersökning skulle innebära en ökad rättssäkerhet för den enskilde, en bestämmelse ändå borde införas, lämpligtvis i förordning. Bestämmelserna infördes sedan i sin nuvarande form 2017. Regeringen framförde då att det inte var lämpligt att barn bodde tillsammans med vuxna, eller att resurser avsatta till barn skulle gå till vuxna. långa handläggningstider ledde till de nämnda missförhållandena, varför regeringen förslog lagändringar för att tidigarelägga åldersbedömningen. har kontinuerligt välkomnat regeringens strävanden att förbättra rättssäkerheten för minderåriga asylsökande. Det är i allra högsta grad angeläget att principen om barns bästa tillvaratas, och barn skyddas under asylprocessen. Det är även rimligt att kostnaderna för mottagandet av särskilt ensamkommande minderåriga asylsökande, som utgör en oproportionerlig stor andel av de totala kostnaderna, inte går till vuxna. vill därför gå längre än regeringen, och förslår att åldersbedömningar ska användas i fler ärenden än . I stället för att, som , endast användas i ärenden då det finns skäl att ifrågasätta att sökanden är , bör åldersbedömningar användas i samtliga fall där det inte är uppenbart obehövligt. Det skulle i praktiken innebära alla ärenden där sökanden inte kan styrka sin ålder med handlingar eller på annat vis. föreslår också att den följande medicinska åldersbedömningen ska genomföras . saknas en sådan bestämmelse. Vidare föreslår att en utlänning som erbjuds medicinsk åldersbedömning ska bo i ett särskilt boende, skild från sådana utlänningar som inte erbjudits medicinsk åldersbedömning. Det är angeläget att barn inte bor tillsammans med vuxna, varför utlänningar vars ålder inte är styrkt hålls isär från både konstaterade vuxna och barn. Slutligen föreslår att ett slutligt beslut om den minderåriges ålder ska fattas .