mot · H8024073 · 2021-05-14 00:00:00 — Som framgår av framställningen ovan är ett grundläggande problem med permanenta uppehållstillstånd så som de fungerat i svensk utlänningsrätt sedan i vart fall 60-talet att de beviljats för ofta, för lätt, utan tillräckliga kontroller, och att det varit svårt att återkalla tillstånden och utvisa utlänningar. En ytterligare aspekt som dock bör belysas är kopplingen till själva orsaken att människor flyttar till , främst skyddsskäl och anknytningsskäl. Anledningen till att en utlänning som sökt asyl beviljas skyddsstatusförklaring och uppehållstillstånd som skyddsbehövande är att utlänningen vid beslutstillfället anses ha vissa skyddsbehov. är förpliktigat genom internationella konventioner att ge skydd åt människor i verkligt behov därav. har dock ingen sådan förpliktelse gentemot människor som saknar skyddsbehov. Givet att de hot som utlänningen upplevt mycket väl kan vara övergående, är det därför rimligt att regelbundet pröva frågan om skyddsbehovet alltjämt kvarstår. Om behovet då inte längre kvarstår bör beslutet om skyddsstatusförklaring upphävas och utlänningen i normalfallet återvända till sitt hemland. Detta gagnar hemlandets återuppbyggnad, och även omfattande integrationsskuld. Denna typ av resonemang gäller förstås även anhörig- och andra former av invandring. En utlänning som kommit till för att leva med en anhörig bör rimligen återvända hem om förhållandet upphört, liksom exempelvis en arbetskraftsinvandrare som huvudregel bör återvända hem ifall det inte finns något arbete här. Regler för detta finns i viss mån i svensk lag . Men eftersom reglerna kring återkallelse varit dåligt utformade enligt ovan, och permanent uppehållstillstånd också varit huvudregel, har systemet satts ur spel, och utlänningar kunnat fortsätta att leva i oavsett vad som senare skett. Uppehållstillstånd på grund av anknytning har ofta varit permanent från början, eller efter en tvåårig prövoperiod, medan arbetskraftsinvandrare beviljats permanent uppehållstillstånd . Till detta bör även läggas att det i många fall inte ställs några fortsatta krav för utlänningars vistelse i , exempelvis försörjningskrav i anknytningsärenden eller arbete i arbetstillståndsärenden. En utlänning som fått uppehållstillstånd på grund av anknytning kan senare hamna på gatan och leva på bidrag, utan att det beaktas. Utlänningen erhåller nästintill samma undantagslösa rätt att bo och leva i som en infödd medborgare, oavsett om utlänningen är till last för det svenska samhället eller ej. Detta är förstås inte rimligt. Problemen med kommitténs och regeringens förslag bedömning: eller regeringen har föreslagit någon lösning på problemen med permanent uppehållstillstånd. Det finns inga förslag om ökade kontroller av vandel och asocialitet, eller möjligheter att vägra uppehållstillstånd av dessa skäl. Inte heller finns förslag om att utvisa utlänningar i fler fall, eller att återkalla uppehållstillstånd. föreslog i sitt betänkande att det för att beviljas permanent uppehållstillstånd skulle ställas krav på inte bara försörjning och vandel, men även kunskap i svenska språket och om det svenska samhället. I detta ansluter sig kommittén till de ursprungliga intentionerna kring permanent uppehållstillstånd . Denna återgång till äldre tiders beprövade metoder är förstås välkommen, men inte utan brister. Regeringen har dock valt att avstå från att föreslå språk- och samhällskunskapskrav, och i stället endast föreslagit ett försörjnings- och vandelskrav. Ett bristfälligt förslag har därmed blivit än mer otillräckligt. Även om en utlänning i och med de föreslagna kraven för permanent uppehållstillstånd inte kommer att kunna erhålla detta tillstånd, kommer utlänningen likväl kunna leva vidare i , även utan egen försörjning, på det allmännas bekostnad, även om utlänningen beter sig asocialt, med narkotikamissbruk, en kriminell livsstil, och liknande vandelsproblem. har varken regeringen eller kommittén föreslagit eller ens omnämnt utökade möjligheter att återkalla permanenta uppehållstillstånd, utökade möjligheter att pröva vandel, eller utökade möjligheter att omvandla permanent uppehållstillstånd till tidsbegränsade tillstånd. Man har inte heller tagit itu med frågan om utvisning på grund av vandel eller asocialitet, eller ens på grund av brott. Ej heller har förslagen anpassats till nutidens särskilda utmaningar, såsom globalisering, hög rörlighet, och omfattande politisk instabilitet i flera fattiga länder. Resultatet blir att de blir i stort sett meningslösa. Precis som kommittén och i viss mån regeringen anfört utgör en generös svensk migrationslagstiftning en avgörande pull-faktor, som förklarar varför den förkrossande majoriteten av alla invandrare i söker sig till just . Det spelar härvidlag ingen roll om en utlänning får permanent uppehållstillstånd eller tidsbegränsat, om det i praktiken är klart att utlänningen kommer att få stanna för evigt. Möjligheten att genom ett snabbt förfarande återkalla ett uppehållstillstånd grundat i asylskäl, anknytning eller andra uppehållstillståndsgrunder, eller att pröva vandel, eller utvisa asociala eller kriminella utlänningar, oavsett om det gäller permanent eller tidsbegränsat uppehållstillstånd, är därmed helt avgörande för att komma till bukt med långvariga migrationspolitiska problem. förslag: Permanent uppehållstillstånd bör utmönstras ur svensk utlänningslagstiftning. Endast tidsbegränsade uppehållstillstånd ska beviljas, oavsett tillståndsgrund. Utifrån vad som ovan sagts är det uppenbart att det måste bli lättare att både vägra och återkalla tillstånd, men också utvisa utlänningar som tidigare beviljats tillstånd. Därmed sluts cirkeln, och diskussionen återgår till just den som fördes inför bosättningstillståndens införande 1954: är det rimligt att ”genom oåterkalleliga tillstånd giva utlänningar garanti för att de få kvarstanna i landet”, och finns det någon poäng i att erbjuda permanenta tillstånd om de ändå kan återkallas? anser att svaret på båda dessa frågor är nej. Permanenta uppehållstillstånd bör inte beviljas, utan endast tidsbegränsade uppehållstillstånd som regelbundet måste förnyas, och som dessutom ska vara lättare att vägra och återkalla på grund av vandel, som möjligheten att utvisa utlänningar utvidgas. Det kan förutsättas att processen med kontinuerliga förnyelser och omprövningar av tidsbegränsade uppehållstillstånd kan vara relativt resurskrävande. visar erfarenheter med förlängningsärenden under tillfälliga lagen på goda möjligheter till effektiva och snabba förfaranden, särskilt i många likartade fall. I många fall kan automatiserade kontroller dessutom göras, så som avseende inkomster av arbete eller folkbokföringsuppgifter i anhörigärenden. Vinsten för det svenska samhället av att uppnå större kontroll över invandringen, och i större utsträckning kunna avlägsna utlänningar som har en asocial livsstil eller i övrigt är en orimlig belastning på det svenska samhället, vore däremot under alla omständigheter avsevärd. skulle på allvar kunna återvända till en mer ansvarsfull migrationslagstiftning, där bästa kommer först. Med anledning av allt det ovannämnda föreslår alltså att permanenta uppehållstillstånd helt ska utmönstras ur utlänningsrätten, till förmån för tidsbegränsade uppehållstillstånd av olika längd. När det gäller våra specifika förslag kring vandelsprövning, återkallelse av uppehållstillstånd, och utvisning, återfinns de nedan, i avsnittet Säkerhet, kontroll och återvändande. Gör en översyn av utlänningsrätten förslag: En utredning ska tillsättas för att göra en djup teknisk översyn av utlänningsrätten i allmänhet, och utlänningslagen i synnerhet. bedömning: Utlänningslagen och utlänningslagstiftningen har stora brister som leder till svårigheter i tillämpningen, bristande förutsägbarhet, och svåra handläggningsprocesser. Sedan den tillfälliga lagen infördes, och i vissa fall även , har det uttryckts att utlänningslagen måste genomgå en grundlig översyn, främst i lagteknisk mening. Förvaltningsrätten i (migrationsdomstolen) nämner i sitt remissvar på betänkande att det är svårt att hitta i utlänningslagen, och att flera föreslagna paragrafer blir mycket långa. Förvaltningsrätten i (migrationsdomstolen) anför liknande argument. Kammarrätten i (Migrationsöverdomstolen) beskriver lagen som ”komplicerad”, och nämner uttryckligen behovet av en teknisk översyn. skriver att ”Den svenska migrationsrätten, utlänningslagen och till den anknutna speciallagar, är mycket svåröverskådlig och svårtillämpad”, och menar att det ”finns ett mycket stort behov av att omarbeta hela utlänningslagstiftningen till ett enhetligt regelverk med tydlig struktur och konsekvens”. Lagrådet ansluter sig till remissinstansernas syn, tar upp några enskilda exempel, och når slutsatsen att ”det framstår som utomordentligt angeläget både att en sådan lagteknisk översyn av lagstiftningen genomförs och att den genomförs inom en inte alltför avlägsen framtid”. Även om den tillfälliga lagen nu slutar gälla, med alla dessa svårigheter, och även om regeringen gjort vissa ändringar i ursprungliga förslag, kvarstår problemen med en svåröverskådlig och komplicerad lagstiftning med långa paragrafer, och åtskilliga undantag, hänvisningar, och inskjutna nya bestämmelser. Alldeles bortsett från den politiska frågan om vad lagstiftningen i sak bör innehålla, är det uppenbart att utlänningslagen behöver genomgå stora förändringar, och rentav ersättas av en ny lag. Det bör härvidlag erinras att den föregående utlänningslagen, utlänningslag (1989:529), var i kraft från till , inalles . Dess föregångare, utlänningslag (1980:376), trädde i kraft , och varade alltså . Nuvarande utlänningslagen har numera varit i kraft , och kommer därmed med största sannolikhet att bli den utlänningslag som varat näst längst i historia, utlänningslag (1954:193), trots de enorma förändringar vårt land genomgått . Det är också angeläget att erinra om de argument som framfördes om 1989 års utlänningslag av den dåvarande regeringen, när den nuvarande utlänningslagen kom : De ändringar som gjorts har medfört att lagen kan uppfattas som svårtillgänglig. Så har exempelvis flera paragrafer i den ursprungliga lagen utgått medan det på andra ställen varit nödvändigt att införa paragrafer med bokstavsbeteckningar. Det har också varit nödvändigt att placera vissa nya bestämmelser i kapitel i lagen där de passar in mindre väl för att undvika ändringar i den ursprungliga kapitelindelningen. Det kan också noteras att en enig riksdag före den nya lagens införande tillkännagett för regeringen att en ny lag skulle införas. Till exempel anförde socialförsäkringsutskottet att ”det är mycket angeläget att beslut fattas”, och utgick från att ”det omfattande beredningsarbete som har genomförts möjliggör att en proposition kan föreläggas , för riksdagsbeslut ”. Att det tog ytterligare innan den nya lagen framlades för , och trädde i kraft visar på hur svårt detta arbeta kan vara, och vikten att börja . Även från en mer politisk synvinkel kan vissa problem, och möjligheter till förbättring, skönjas. Regelverket kring exempelvis anhöriginvandring är djupt splittrat beroende på vilken status anknytningspersonen har i . Medan EU:s familjeåterföreningsdirektiv (2003/86/EU) ställer vissa krav som gäller familjeåterförening för konventionsflyktingar, gäller dessa krav inte anhöriga till exempelvis svenska medborgare, eller andra utlänningar bosatta i . Likväl regleras grupperna till stor del av samma regler, i samma paragrafer. Detta gör det svårt att särskilja grupperna och deras villkor, något som skulle bli särskilt problematiskt ifall strängare bestämmelser kring anhöriginvandringen antogs. Vid en sammantagen bedömning anser att den nuvarande utlänningslagen, och i förlängningen utlänningsrätten, behöver genomgå en djup teknisk översyn, och att detta bör utredas . Huruvida resultatet blir att en ny utlänningslag införs är förstås mindre viktigt än att får en ändamålsenlig lagstiftning på detta område. Regeringen bör därför tillsätta en utredning för att göra en djup teknisk översyn gällande utlänningsrätten i allmänhet, och utlänningslagen i synnerhet. Inför en human asylpolitik mot irreguljär migration förslag: Utlänningsrätten ska reformeras i human riktning. I detta ingår att minska incitamenten för farlig irreguljär migration, förebygga familjesplittring och hjälp på plats för största effekt. beklagar att varken eller regeringen på allvar anammat en verkligt humanistisk syn på migrationspolitiken. I stället ställs oförenliga föreställningar mot varandra, på ett sätt som leder till ökat lidande både för nödställda i krigssituationer, såväl som för de hundratusentals migranter som växer upp i fattigdom i . Ett exempel är att asylsystemet förutsätter att utlänningar tar sig till för att söka asyl. Detta innebär att nödställda tvingas resa långa avstånd genom ofta farliga regioner för att kunna erhålla skydd i . I själva verket bidrar svensk politik, med mest generösa bestämmelser, till att locka tusentals utsatta att riskera sina liv, exempelvis under försök att korsa . är det väl etablerat att det främst är män, ofta resursstarka sådana, som reser. De mest utsatta, såsom kvinnor, sjuka, och barn, stannar i allmänhet kvar i krisområdet, eller i flyktingläger drivna av . Krisen 2015 medförde att minskade bidraget till denna organisation, som hjälper miljoner människor världen över, för att i stället bekosta mottagandet av tusentals i . Ett annat fenomen är när föräldrar utnyttjar de generösa bestämmelserna gällande barn, genom att just skicka sina barn till . Många dör på vägen, på minfält eller i vatten. Vissa hamnar i händerna på skrupelfria människosmugglare, som gör sig rika på att lockar människor till illegal migration. Väl i kan barnen fungera som ett ankare, och hämta hit resten av familjen, något som inte hade varit möjligt om barnet varit vuxet. Detta bör kopplas till förslag till strängare tolkning av kravet på särskild anknytning till ett tredjeland i avsnittet om anhöriginvandring nedan. Bakom alla dessa exempel finns en , som är att främmande stater, såsom , , och , genom att stänga och bevaka sina gränser garanterar att migrationsflödet till är ytterst litet. Endast när de av någon anledning misslyckats, så som 2015, har fått någon erfarenhet av vad en fri migration från världens krishärdar skulle innebära. Det torde vara uppenbart att något sådant inte kan komma på fråga. Händelserna vid grekiska gränsen visade dock att hotet alltjämt är levande. Gemensamt i alla dessa fall är en vilja från svenskt håll att göra gott, att vara human, som de direkta följderna av denna vilja leder till ett ökat lidande för både individen och för miljoner människor i behov av stöd. saknar resurser för att bekosta ett inrikes mottagande av världens fattiga och nödställda, något som kris visade. måste i stället i högre grad bortse från symbolåtgärder och vackra ord, och i stället fokusera på konkreta lösningar och humanitära insatser på plats, i krisens närområde, där våra begränsade resurser kan komma till större nytta. Följ förstalandsprincipen och modernisera asylrätten förslag: Utlänningsrätten ska utgå från första säkra landsprincipen. bedömning: Asylrätten måste moderniseras. Tolkningen av folkrättsliga instrument får inte innebära följder som kan förefalla stötande eller orimliga. beklagar att inte omfattade ett uppdrag att diskutera asylrättens roll i dagens samhälle. De gångna årens migrationsproblem har tydligt visat att omständigheterna förändrats såtillvida att en fortsatt traditionell tillämpning av asylrättsliga instrument blir problematisk. Det hade varit värdefullt att fick ta ställning till denna fråga. Att människor i behov av skydd har rätt därtill är ostridigt. Att de däremot ska kunna resa långa avstånd, och passera flertalet säkra länder, och ändå betraktas som flyktingar i ankomstlandet, är orimligt. Detta har fått stora negativa följder för flera länder utöver . Förhoppningen att EU-samarbetet skulle innebära en lösning på problemen har visat sig vara utan grund. berör i viss mån dessa frågor, men existerande rättsakter, såsom Dublinförordningen ((EU) nr 604/2013) eller asylprocedurdirektivet (2013/32/EU), har varit helt och hållet otillräckliga. utgångspunkt är att principen om första säkra land innebär en lösning på problemen. Principen innebär att en person på flykt har rätt att söka asyl enbart i det första säkra land hon passerar. Om hon reser in i ett annat land har det landet rätt att sända henne åter till det första säkra landet. För vidkommande skulle detta innebära ett obefintligt asylmottagande utöver vidarebosättning, med mindre krig eller annan kris utbryter i vårt närområde. I ett sådant fall är skyldig att ta emot skyddsbehövande. bör verka för att denna princip åter blir grunden för asylsystemet. Skärp gränskontrollerna och täpp till hålen i Dublinförordningen förslag: Utökade gränskontroller och identitetskontroller måste införas i så stor omfattning som möjligt. Lagen om särskilda åtgärder måste återinföras. bedömning: Alla möjligheter och undantag som erbjuder måste tillvaratas för att redan vid gräns minska asylinvandringen till . Som nämnt regleras den svenska asylrätten till stor del på EU-nivå, bl.a. genom Dublinförordningen. Förordningen reglerar i vilken medlemsstat en asylansökan ska prövas, beroende på bl.a. var den lämnas in, var tredjelandsmedborgaren reste in i EU, och till vilken medlemsstat tredjelandsmedborgaren har starkast anknytning. Inom ramen för förordningen kan medlemsstater begära att andra medlemsstater övertar ansvaret för en asylsökande, och överföra sökanden dit. Utgångspunkten för Dublinförordningen är att det inte finns gränskontroller inom Schengenområdet med dess öppna gränser, utan endast vid de yttre gränserna. En tredjelandsmedborgare som korsat den yttre gränsen kan därefter kan resa fritt och välja var han eller hon vill söka asyl, s.k. asylshopping. Därför ska tredjelandsmedborgare alltid registreras vid inresan, varefter de kan överföras till det land de registrerats i, om de senare söker asyl. kris visade att Dublinförordningen, och i förlängningen det europiska asylsystemet, innehåller allvarliga brister. Om en medlemsstat med yttre gräns inte bevakar denna, och heller inte registrerar tredjelandsmedborgare som korsat gränsen, sätts systemet ur spel. Sålunda kunde migranter som rest in i utan kontroller vandra hela vägen till och för att söka asyl. Väl här kunde inte använda sig av Dublinförordningen för att överföra tredjelandsmedborgarna annorstädes, trots att de uppenbarligen, rentav enligt egen utsago, rest genom medlemsstat efter medlemsstat. Lösningen på detta problem är förstås att införa gränskontroller vid den inre gränsen och avvisa tredjelandsmedborgare som försökte resa in, som också skedde under krisen . Den gången hette det från regeringens sida att ”den nuvarande situationen innebär akuta utmaningar för viktiga funktioner i samhället”, och att ”står inför ett större migrationstryck än ”. [16] infördes också id-kontroller på fartyg, följt av en mer heltäckande lagstiftning för id-kontroller vid transporter till från en annan stat, genom lagen (2015:1073) om särskilda åtgärder vid allvarlig fara för den allmänna ordningen eller den inre säkerheten i landet. [17] Motiveringen var bl.a. att situationen ”kräver att antalet personer som söker asyl och beviljas uppehållstillstånd i minskar kraftigt” och att ”fler ska välja att söka asyl i andra EU-länder”. Dessa åtgärder har av den efterföljande Utredningen om migrationsmottagandet (dir. 2016:47) beskrivits som direkta orsaker till det minskade migrationsflödet till . [19] Det bör noteras att regeringen i propositionen som låg till grund för den särskilda lagen uttryckligen skrev att åtgärderna inte stred mot asylrätten eller : Vad gäller asylrätten kan det konstateras att EU:s flyktingpolitik bygger på tanken att en asylsökande ska söka asyl i det första säkra land som den asylsökande anländer till. Förslagen i propositionen strider således inte mot asylrätten. Det EU-rättsliga regelverket respekterar att medlemsstaterna måste ha ett utrymme inom ramen för fördraget att vidta nödvändiga åtgärder i syfte att upprätthålla lag och ordning eller skydda nationell säkerhet. Det EU-rättsliga regelverket utgör därmed inte ett hinder mot en sådan bemyndigandelag som föreslås. Lagen om särskilda åtgärder löpte ut . Mot bl.a. protester förlängdes inte lagen, varför saknar möjlighet att på detta sätt snabbt ingripa mot ökande migrationsflöden. De utökande inre gränskontrollerna finns alltjämt kvar, och förlängs regelbundet, trots att de enligt , närmare bestämt Schengenkodexen om de inre gränserna ((EU) 2016/399), inte kan vara längre än totalt . Deras omfattning i har dock minskat, och förmåga att avskräcka och avvisa asylsökande som redan befinner sig i ett säkert land, torde ha minskat. noterar också att förhandlingar pågår om en ny europeisk migrationsordning, som skulle ersätta större delen av de direktiv och förordningar som styr och begränsar medlemsstaternas förmåga att hantera migrationen. bör det erinras att sådana förhandlingar pågått sedan i vart fall 2016, utan större resultat. hållning härvidlag är att staternas självbestämmande, och särskilt förmågan att skydda de egna gränserna och det egna territoriet från icke-önskvärd migration, måste komma först. Mot bakgrund av allt det nämnda anser att alla möjligheter att åtgärda bristerna i Dublinförordningen måste företas, främst genom att ordentliga kontroller införs och upprätthålls. Givet de begränsningar som uppställt måste var möjlighet till undantag tillvaratas, så att så långt som möjligt kan försvara sina gränser, och motverka illegal och icke-önskvärd migration. Inför reglerna om säkra ursprungsländer ordentligt förslag: Reglerna om säkra ursprungsländer ska till fullo implementeras i svensk rätt, för att öka möjligheterna att avvisa asylsökande med omedelbar verkställighet. Som ovan nämnt regleras svensk asylrätt bl.a. genom det omarbetade asylprocedurdirektivet. Av direktivet framgår bl.a. att medlemsstater får införa lagstiftning som gör det möjligt att på nationell nivå fastställa tredjeländer som säkra ursprungsländer. Rättsföljden av detta är att en asylansökan från en medborgare i ett säkert ursprungsland kan bedömas som uppenbart ogrundad. Det innebär att avvisningsbeslut kan förenas med omedelbar verkställighet, alltså att utlänningen kan avvisas , utan att medlemsstaten behöver vänta på att besvärstiden löper ut. Bestämmelser om omedelbar verkställighet fanns i svensk utlänningsrätt långt före EU-inträdet, och har kontinuerligt anpassats för att stämma överens med unionsrätten. I ett avgörande från konstaterades dock att inte kan avvisa utlänningar på detta sätt på grund av brister i lagstiftningen. [21] Närmare bestämt har inte antagit några bestämmelser för att genomföra direktivets regler om säkra ursprungsländer. antog lagförslag för att återställa rättsläget i förhållande till vad som gällde innan dom. Förslaget var djupt bristfälligt, i det att det endast innehöll begränsade ändringar i förhållande till dagens lagstiftning, och inte heller omfattade vidare reformer för att bekämpa bruket med ogrundade asylansökningar. Lagen trädde i kraft , men i skrivande stund har dock alltjämt ingen förteckning tagits fram i överensstämmelse med krav. beklagar regeringens senfärdighet i denna fråga, och att skarpare åtgärder inte framlagts för . Vi anser att möjligheten som unionsrätten ger gällande säkra ursprungsländer bör nyttjas till fullo, för att minska migrationsflödet till , och därmed bekämpa slöseriet med svenska skattemedel på migranter som inte har som avsikt att bidra eller verka för det svenska samhällets bästa. Vi föreslår att så sker. Implementera bestämmelserna om säkra tredjeländer förslag: Reglerna om säkra tredjeländer ska till fullo implementeras i svensk rätt, för att öka möjligheter att avvisa en asylansökan.