mot · H9023975 · 2021-10-05 00:00:00 — Vi vill att fler barn och unga ska bli föremål för tidiga insatser, med mellantvång där det är lämpligt, för att färre barn och unga längre fram i tiden ska behöva tvångsomhändertas. Sådana möjligheter till så kallat mellantvång finns i begränsad omfattning även , men kommer till användning alltför sällan. måste ha väsentligt utökade befogenheter att förelägga barn och unga och deras vårdnadshavare att delta i obligatoriska insatser på hemmaplan, det vill säga mellantvång. Vi är starkt kritiska till att frågan inte har kunnat behandlas av utredningen socialtjänst, som haft i uppdrag att ta fram ett förslag till ny socialtjänstlag. Vi utvecklar våra förslag närmare här nedan. Fler och tidigare obligatoriska åtgärder i förtydligades den bestämmelse i lagen om vård av unga i vissa fall (LVU) som gör att en ung person ska kunna åläggas att delta i vissa öppna insatser även om barnet/ den unge eller vårdnadshavaren inte vill. Det kan till exempel handla om motiverande samtal eller stöd av kvalificerad kontaktperson. Detta så kallade mellantvång har till syfte att obligatoriska insatser i ett tidigt skede sätts in, för att därmed i bästa fall förebygga att den unge behöver tvångsomhändertas. studie av mellantvånget (Kartläggning av tillämpningen av förebyggande insatser enligt 22 § LVU, 2015) har visat att lagändringen inte har fått avsedd effekt. Det är fortfarande mycket sällsynt att ungdomar blir föremål för mellantvång i . Detta är inte rimligt. Det måste finnas ett större utrymme för att ålägga om obligatoriska åtgärder på hemmaplan, så att inte alternativet till frivilliga insatser alltid blir att gå hela vägen till ett tvångsomhändertagande. Ett problem med dagens bestämmelser är att det bara är vissa öppna insatser som kan bli föremål för mellantvång. Vi vill att , i de fall då frivilliga insatser inte är tillräckliga därför att barnet/ den unge inte förstår konsekvenserna av sitt destruktiva beteende, ska kunna fatta beslut om hela det spektrum av insatser som står till förfogande. Det kan handla om föreläggande att delta i behandlingsprogram eller ta stöd av särskilt kvalificerad kontaktperson, men också att exempelvis ålägga barnet/den unge att lämna drogtester även om de inte vill. Beslutet ska kunna överklagas till förvaltningsdomstol, på samma sätt som andra beslut om insatser som inte tas med den berördes samtycke. För att säkerställa att möjligheten till mellantvång utnyttjas där så är lämpligt vill vi också förtydliga lagstiftningen. Mellantvång bör ses som ett alternativ i fler fall, där situationen inte är så allvarlig att tvångsomhändertagande bedöms nödvändigt för att säkerställa tryggheten för barnet. För barn som inte är straffmyndiga faller hela ansvaret på att sätta in insatser för att bryta en destruktiv utveckling. Samlade och uthålliga åtgärder där den unge får delta i olika aktiviteter för att komma bort från ett brottsligt beteende bör alltid ges, oavsett om den unge fyllt eller ej. Obligatoriska insatser i regi kan då bidra till att ge den unge en tydlig reaktion på ett normbrytande beteende och skapa en struktur som bidrar till att bryta en utveckling i riktning mot kriminalitet. har i rapporten ”Öppna insatser utan samtycke” (2021-5-7428) lagt fram konkreta förslag till hur en tydligare lagreglering av mellantvång skulle kunna se ut. Det är nu angeläget att regeringen återkommer till med färdiga förslag. Mellantvång i även för föräldrarna När barn och unga hamnar i ett destruktivt beteende behöver hela familjens situation uppmärksammas. Ofta behöver föräldrarna insatser i form av stöd och vägledning för att klara sitt föräldraskap. har de också egna utmaningar i form av exempelvis missbruk eller psykisk ohälsa. Därför är det ofta avgörande att insatserna till barnet/den unge kombineras med insatser för att stärka föräldrarna i deras föräldraskap, till exempel rådgivning eller föräldraprogram. Utgångspunkten ska alltid vara att insatserna bygger på frivillighet så långt det är möjligt. När detta inte är tillräckligt och barnets problem kan kopplas till omsorgsbrister hos föräldrarna finns bara möjligheten att tvångsomhänderta barnet, vilket är en mycket ingripande men nödvändig åtgärd. Det behövs nya mellanformer mellan frivilliga insatser och tvångsomhändertagande. Därför vill vi införa en möjlighet för att ålägga även vårdnadshavare att delta i obligatoriska insatser till stöd för sitt barn – ett så kallat mellantvång för föräldrar. Lika viktigt som det är att tidigt bryta en utveckling mot kriminalitet är det att ge stöd åt den som vill lämna det kriminella livet bakom sig. I Liberalernas rättspolitiska motion beskriver vi vikten av att snabbt få på plats ett nationellt avhopparprogram för den som vill bryta med kriminalitet. behöver ha individuella handlingsplaner för varje person som vill komma ur kriminalitet. I särskilt allvarliga fall kan det bli aktuellt med omhändertagande av barnet/den unge enligt LVU, lagen om vård av unga i särskilda fall. Omhändertagandet kan göras antingen på grund av allvarliga brister i vårdnadshavarnas vård av barnet (miljöfallet) eller på grund av att självt är på väg in i en destruktiv utveckling (beteendefallet). Omhändertagande enligt LVU kräver domstolsbeslut. I brådskande fall kan socialnämnden besluta om omhändertagande, som därefter snabbt ska underställas domstol för prövning. Bar och unga på väg in i kriminalitet lever ofta själva under utsatta förhållanden och i destruktiva miljöer. När det blir aktuellt med omhändertagande kan både miljöfallet och beteendefallet vara aktuellt. I Liberalernas barnrättsmotion utvecklas vår syn på LVU-lagstiftningen, som är i behov av en genomgripande reformering. I detta sammanhang vill vi särskilt uppmärksamma att omhändertagande enligt LVU i många fall är en nödvändig skyddsåtgärd för att bryta en utveckling där barn och unga är på väg in i kriminalitet eller utsätts i en destruktiv hemmiljö. I många fall formas barnet/den unges kriminella identitet i en gängmiljö där ledarna fostrar barn och unga, tränar dem att begå brott och lär upp dem i en livssyn där kriminalitet förhärligas. Så sent som konstaterade vice rikspolischefen att det finns ett 40 antal kriminella klaner i i vilka barnen fostras in i kriminaliteten med syfte att de ska ta över och fortsätta att driva det kriminella nätverket, och man arrangerar också äktenskap för att konsolidera och stärka klanernas makt. fastslog en statlig utredning av att det fanns 5 000 barn och unga på väg att etableras i en kriminell livsstil och att tvångsomhändertaganden var ett viktigt redskap för att hantera situationen. En kartläggning i av ett 50-tal kriminella nätverk som genomfördes av polisen visar att två tredjedelar av gängen använder sig av barn . I takt med att våldet i samhället blivit våldsammare och grövre, har också barn och ungas utsatthet förvärrats. Lagstiftningen och samhällets insatser måste anpassas. Liberalerna menar att ett LVU-omhändertagande då kan vara absolut nödvändigt för att splittra upp gängbildningen och ge barnet/den unge chans till en omstart i en helt ny miljö. Även den egna familjen kan vara en riskmiljö för att fostras till kriminalitet. När vårdnadshavarna eller andra vuxna i uppväxtmiljön, till exempel äldre syskon som bor hemma, försörjer sig på kriminalitet finns en överhängande risk att barnet löper risk att fostras in i kriminalitet. Kriminaliteten i sig innebär också stora risker i barnets hemmiljö, till exempel genom förekomsten av narkotika eller vapen eller genom risken för kriminella uppgörelser. Centralt i sammanhanget är att uppmärksamma att föräldrars kriminalitet är en mycket stark riskfaktor för att barnet utsätts för olika typer av våld. Detta synliggörs i och forskarstudie ”Multiutsatta barn” (2020), som tillkommit med finansiering från Stiftelsen . Studien visar att risken för att utsättas för flera olika former av våld (fysiskt, psykiskt, sexuellt osv.) är som störst för barn som bott med en vuxen som har problem med alkohol eller narkotika, psykisk sjukdom, suicid och kriminalitet samt för barn som inte själva får bestämma sin framtida partner. När vårdnadshavare eller andra vuxna i hemmet lever i kriminalitet är detta i sig en påtaglig riskfaktor för barnet. LVU är den yttersta skyddslagstiftningen för att rädda barn i riskzonen, och där föräldrars eller andra vuxnas kriminalitet utgör en fara för barnet måste LVU kunna komma till användning. beskrivs detta som att samhället ska använda LVU för att straffa eller sända signaler till de vuxna. Detta är inte vår syn. För oss liberaler är omhändertaganden enligt LVU något som måste komma i fråga i påtagligt högre omfattning för att skydda utsatta barn som lever i kriminella miljöer. Kommuner ska inte behöva tveka inför ett nödvändigt LVU-omhändertagande av ekonomiska skäl. Det har gjorts riktade budgetsatsningar för att möjliggöra att barn som behöver placering enligt socialtjänstlagen eller LVU också får detta, och vi anser att det bör tillsättas en utredning i syfte att överväga ett framtida statligt kostnadsansvar för tvångsomhändertagande av barn. Kommuner ska inte behöva tveka inför ett nödvändigt LVU-omhändertagande av ekonomiska skäl. Alla barn ska ha samma rätt att skyddas genom omhändertaganden när det behövs, oavsett var i barnet bor. Det finns kartläggningar som tyder på att barn i utsatta stadsdelar omhändertas enligt LVU betydligt mer sällan än vad som blir fallet i motsvarande situation för barn från socioekonomiskt mer välmående stadsdelar. Att ribban för att omhänderta barn beror på vilken stadsdel man bor i är helt oacceptabelt. Därför bör regeringen ge i uppdrag att genomföra en nationell kartläggning av tvångsomhändertaganden, vilka sociala faktorer som påverkar besluten och vilka åtgärder som kan vidtas. Lagstiftningen ger utrymme för att den unge får bo i hemmet men med vårdplan enligt LVU. Så kallat LVU i hemmet bör enligt vår mening inte tillämpas annat än restriktivt vid utslussning från institution, och då som en tidsbegränsad åtgärd för att säkerställa att insatserna i hemmiljön är tillräckliga för att ge den unge det skydd han eller hon behöver. Med delvis bifall till motionsförslag från Liberalerna gjorde under föregående riksdagsår ett tillkännagivande till regeringen i denna fråga (bet. 2020/21:SoU38). Liberalerna förväntar sig nu att regeringen utan onödigt dröjsmål agerar för att kartlägga sociala faktorer i samband med LVU-beslut samt vidtar åtgärder för att skapa en restriktiv användning av LVU i hemmet. Förbättrade regler för orosanmälningar Ju tidigare får kännedom om att det finns oro för ett barns utveckling, desto större möjligheter finns att agera . Reglerna om anmälan av oro för barn reformerades för , i syfte att tydliggöra ansvaret för var och en. I lagen står det att alla som får kännedom om eller misstänker att ett barn far illa bör anmäla det till socialnämnden. För bland annat personal i förskolan, skolan, hälso- och sjukvården, tandvården, , polisen och kriminalvården gäller en skyldighet att göra orosanmälan. Samma skyldighet gäller också personal som arbetar med barn och unga i yrkesmässigt bedriven enskild verksamhet eller i annan sådan verksamhet på hälso- och sjukvårdens eller område. Sedan lagstiftningen ändrades har antalet orosanmälningar ökat, vilket i grunden är positivt eftersom det tyder på att det förhoppningsvis har blivit mindre vanligt att människor avstår från att anmäla oro på grund av osäkerhet eller okunskap. finns det tecken på att lagändringen inte överallt har fått det genomslag som vore önskvärt. När exempelvis den som är vårdnadshavare anhålls eller häktas för grova våldsbrott borde det rutinmässigt göras orosanmälan även om det grova våldsbrott personen misstänks för inte har begåtts i den egna bostaden eller mot en familjemedlem. Samma sak gäller givetvis annan brottslighet som direkt påverkar barnets situation, såsom narkotikahantering. Mer behöver göras för att skyldigheten att göra orosanmälan får fullt genomslag i samtliga berörda yrkeskategorier. Det bör därför göras en utvärdering av genomslaget för de nuvarande reglerna om orosanmälan. Om bristerna kan åtgärdas inom ramen för dagens regelverk kan det krävas förbättrad information och förbättrade rutiner hos berörda myndigheter. I annat fall kan lagstiftningen behövas förtydligas ytterligare för att få systemet att fungera felfritt. Sociala insatsgrupper är en arbetsmetod som innebär ett samarbete mellan alla som ingår i nätverket runt en ung person i riskzonen: , polisen, skolan och andra aktörer. Målet är att motverka att barn och unga rekryteras till kriminalitet och att hjälpa brottsbenägna individer att bryta en negativ spiral. Genom sociala insatsgrupper kan olika parter samarbeta utan att hindras av de vanliga sekretessreglerna, och stödet till barnet/den unge kan bli mer samlat och uthålligt. De sociala insatsgrupperna introduceras nu på allt fler håll i landet. Vi vill uppmuntra detta arbetssätt, som kan göra stor skillnad för barnet/den unge själv och hans eller hennes framtidsmöjligheter genom att förebygga att barn och unga fastnar i en brottskarriär. Det är också viktigt att sociala insatsgrupper kan användas även för barn som ännu inte fyllt . Det är en social och inte en kriminalpolitisk insats för barn och unga i riskzonen, och huruvida barnet/den unge är straffmyndig eller inte ska inte vara vägledande. har redovisat en resultatuppföljning av ungdomar i sociala insatsgrupper och en kunskapsöversikt om studier om sociala insatsgrupper. studie, som är en uppföljning av en tidigare studie , visar på de metodologiska utmaningarna eftersom antalet berörda ungdomar är lågt och resultaten indikerar att de ungdomar som ingått i en social insatsgrupp skiljer sig från de ungdomar som inte gör det. framhåller betydelsen av att det sker en lokal uppföljning av resultaten för de unga som ingår i sociala insatsgrupper och att dessa resultat på ett systematiskt sätt kopplas samman med de arbetsformer som tillämpas kan. ser därför ett fortsatt behov av att får stöd i att utveckla systematisk uppföljning av sociala insatsgrupper som metod. Liberalerna delar denna bedömning. I sammanhanget bör det nämnas att det även förekommer lokala projekt med sociala insatsgrupper för unga vuxna . Samverkan i sådana insatsgrupper involverar bland andra , polisen, kriminalvården, kronofogden och den lokala arbetsförmedlingen. Målsättningen är att unga vuxna med kriminell bakgrund ska lämna det destruktiva beteendet och istället ersätta det med integration och sysselsättning. Även sådana sociala insatsgrupper bör uppmuntras som arbetsmetod för att samordna insatser. Bryt upp kriminella ungdomsgäng genom samordnade insatser Ett barn eller en ung person går inte in i en kriminell livsstil av sig själva – han eller hon rekryteras till den. När en kriminell gängbildning uppstår är det därför avgörande att det görs samlade insatser för att splittra gänget så att inte ytterligare barn och unga rekryteras. Att omhänderta en enskild gängmedlem kan vara betydelsefullt för barnet/den unge som berörs, men det kriminella ungdomsgänget som sådant kan ändå fortsätta sin destruktiva verksamhet. Därför behöver samhällets aktörer arbeta gemensamt för att bryta upp de nätverk som finns i de kriminella gängen. Samarbetet mellan skola, polis och socialtjänst är avgörande. Offentlighets- och sekretesslagen bygger på huvudprincipen om att det råder sekretess för uppgifter om den enskildes personliga förhållanden. Sekretess gäller både mellan och inom myndigheter. Från denna huvudprincip har det sedan gjorts en rad undantag, till exempel för att förbättra möjligheterna att ingripa när barn och unga är i riskzonen men också för att bekämpa brottslighet. Dessa undantag är komplicerade och inte sällan svåröverskådliga. Inom råder som regel sekretess, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon närstående till denne lider men. Samma sak gäller i polisen och annan brottsbekämpande verksamhet för den enskildes personliga såväl som ekonomiska förhållanden. Det finns sekretessbrytande regler som gör att i vissa fall kan lämna ut uppgifter till polisen. Det gäller om en person påträffas då hen begår brott eller befinner sig i förhållanden som innebär ”överhängande och allvarlig risk för den unges hälsa eller utveckling”. sekretess kan också brytas då det finns misstankar om att t.ex. vålds- eller sexualbrott har begåtts mot unga , eller om en person misstänks ha begått brott som ger fängelse eller har försökt begå brott som ger fängelse. Likaså kan lämna en uppgift som rör en enskild som inte fyllt till polisen för att förhindra att den unge begår brott. Polisen har å sin sida ett vidsträckt ansvar att informera socialnämnden genom så kallade orosanmälningar, eller om ett barn är skäligen misstänkt för ett brott som kan ge fängelse. Det finns däremot små möjligheter för polis och socialtjänst att ha ett informationsutbyte som sträcker sig längre än så, om det inte genom t.ex. en social insatsgrupp (se ovan) finns möjlighet att frångå sekretessen i det enskilda fallet. Det är till exempel mycket vanligt att polisen inte får information om huruvida barnet/den unge personen som hamnat i ett kriminellt nätverk blivit aktuell för tvångsomhändertagande. Bland många poliser finns en påtaglig frustration över att informationsflödet från till polisen i ungdomsärenden är så begränsat, även när det gäller bar och unga som polisen med hög sannolikhet kan komma att träffa på i riskmiljöer. infördes en ny sekretessbrytande bestämmelse som innebär att en uppgift som rör en enskild person som inte fyllt i vissa fall ska kunna lämnas från till polisen. Lagändringen har dock inte fått tillräckligt genomslag. En utvärdering från (rapport 2021:2) visar att den sekretessbrytande bestämmelsen tillämpas restriktivt, att osäkerhet hindrar tillämpning och enhetlighet och att det saknas praxis och vägledning. Det är angeläget att de berörda myndigheterna, som , , och Sis, tar fram tydligare vägledningar och riktlinjer för hur de sekretessbrytande bestämmelserna kan tolkas i det vardagliga arbetet. För att underlätta för samverkan mellan polis och socialtjänst behövs ett förändrat synsätt på sekretess gällande unga i riskzonen. Vi vill att huvudregeln blir att polis och socialtjänst ska kunna lämna ut uppgifter om unga till varandra om det inte finns skäl som talar emot detta i det enskilda fallet. Presumtionen ska alltså vara att uppgifter ska kunna utlämnas. Det ska inte föreligga någon skyldighet för och hälso- och sjukvården att delge polisen uppgifter i dessa fall, och polisen ska inte heller ha någon möjlighet att kräva uppgifter av myndigheterna. Sammanfattningsvis behöver alltså möjligheterna till informationsutbyte mellan polis och socialtjänst vidgas betydligt, särskilt för att möjliggöra samordnade insatser för unga som riskerar att utveckla eller redan har utvecklat ett destruktivt beteende. Med bifall till motionsförslag från Liberalerna gjorde under föregående riksdagsår ett tillkännagivande till regeringen i denna fråga (bet. 2020/21:JuU28). Liberalerna förväntar sig att regeringen utan onödigt dröjsmål lägger fram konkreta lagförslag. Som vi nämner i vår barnrättsmotion finns det också skäl till en förbättrad uppföljning efter att avslutat insatser. När det gäller ungdomar som begått brott är det rimligt att det också finns möjlighet för att i en sådan uppföljning utbyta information med polisen, även om den unge inte är föremål för en ny insats. Givetvis ska sekretessen mot tredje part även i sådana lägen bestå. För att komma åt den gängrelaterade brottsligheten behövs även andra förändringar av sekretessreglerna. Det behövs till exempel ett effektivt informationsutbyte mellan myndigheter för att göra det möjligt att mäta ut tillgångar. Det får inte råda någon tvekan om att de rättsvårdande myndigheterna har befogenhet att för Kronofogdens räkning biträda i utmätningen av kontanter, guld eller värdefulla smycken om t.ex. polisen stoppar någon för kontroll i trafiken eller griper någon misstänkt för ett annat brott. lämnade förslag till ett nytt utsökningsförfarande (SOU 2016:81), som i denna del dock inte ännu lett till lagstiftning. Liberalerna anser det viktigt att regelverket förtydligas på denna punkt. Med bifall till motionsförslag från Liberalerna gjorde under föregående riksdagsår ett tillkännagivande till regeringen i denna fråga (bet. 2020/21:CU10). Liberalerna förväntar sig att regeringen utan onödigt dröjsmål lägger fram konkreta lagförslag. Det pågår också ett lagstiftningsarbete för att ge , , , och tillgång till vissa uppgifter i beskattningsdatabas genom direktåtkomst. Ett förslag har remitterats och avsikten var ursprungligen att nya bestämmelser skulle kunna träda i kraft , men ännu har inga förslag hamnat på bord. För att pressa tillbaka utrymmet till ekonomisk av brottslighet är det angeläget att lagändringen kommer till stånd utan ytterligare dröjsmål. I vår övergripande rättsmotion redovisar vi även ett antal andra förslag för att underlätta informationsutbytet mellan myndigheter, inklusive att motverka att kriminella utnyttjar välfärdssystemen i brottsliga syften. Vandelsprövning vid anmälningsärenden om svenskt medborgarskap Enligt nuvarande lagstiftning kan personer erhålla svenskt medborgarskap genom anmälan, om de har bott i tillräckligt . Skillnaden mot personer som har fyllt , som måste ansöka om medborgarskap, är att det vid anmälan inte görs någon så kallad vandelsprövning om att personen haft och kan förväntas komma att ha ett hederligt levnadssätt. Detta innebär att det förekommer att unga personer erhåller svenskt medborgarskap trots att de gjort sig skyldiga till grov brottslighet, såsom exempelvis grova våldtäkter. har i en skrivelse till regeringen föreslagit att ett krav på hederligt levnadssätt införs i anmälningsärenden för personer på ett sätt som motsvarar det som gäller i ansökningsärenden. En sådan vandelsprövning kräver myndighetssamverkan genom att prövar ärendet mot belastningsregistret, varför vi tar upp frågan i detta sammanhang. Utredningen om språk- och samhällskunskapskrav för svenskt medborgarskap och andra frågor om medborgarskap har i sitt slutbetänkande föreslagit att den som dömts för brott med ett maximistraff i straffskalan ska vara diskvalificerad från att bli svensk medborgare genom anmälan (SOU 2021:54). Detta ligger i linje med Liberalernas hållning, som är att en vandelsprövning behöver ske även avseende personer som önskar erhålla svenskt medborgarskap genom anmälan. Det är av vikt att regeringen nu utan onödigt dröjsmål lägger fram konkreta lagförslag på bord. Brott som begås av unga ska utredas Unga under är inte straffmyndiga och ska inte heller vara det. Därför ska de inte heller ställas inför rätta, även om de begått mycket allvarliga handlingar. Däremot är det viktigt att synliggöra allvaret i att mycket unga personer begår brott och markera detta genom att polisen utreder saken. Den kunskap som framkommer i en polisutredning hjälper till att klargöra vad som hänt, vilket är viktigt för både förövaren och brottsoffret. Den kan också hjälpa till att rentvå ungdomar från obefogade misstankar. Utredningen kan även ge information som är viktig för de sociala myndigheterna. gäller att polisen som huvudregel inte utreder brott där den misstänkte är , men att brottsutredning ska inledas om det handlar om ett brott där det lägsta straffet är fängelse. Det gäller till exempel mord och dråp, grov misshandel, våldtäkt och mordbrand. Dessutom ska polisen kunna utreda även andra brott som icke straffmyndiga misstänks för, om det är av särskild betydelse för ett allmänt eller enskilt intresse. Syftet är att rent polisiära skäl eller hänsyn till brottsoffret kan motivera en brottsutredning om t.ex. stöld, skadegörelse eller misshandel av normalgraden.