mot · H9023681 · 2021-10-05 00:00:00 — så ligger ansvaret för tillhandahållande av VA-infrastruktur och vattentjänster på var och en av landets 290 kommuner, där den stora merparten fortfarande driver VA i egen regi. Även om mätningar och utvärderingar visat på stor kundnöjdhet och effektivitet vad gäller den dagliga driften så är läget det rakt motsatta när det kommer till kapacitet för att planera, utreda, upphandla och genomföra större reinvesteringar i den befintliga och ofta föråldrade infrastrukturen. För att kunna göra detta krävs bred kapacitet, institutionellt minne, expertkunskap och kompetens inom organisationen och det är allt som oftast avsaknaden av detta som leder till att långsiktig planering och genomförande av åtgärder skjuts eller inte blir av överhuvudtaget. Ingenstans är detta mer påtagligt än i de allra minsta och mest resurssvaga kommunerna, som ofta återfinns på glesbygden. De är i regel väldigt små och har svårt att locka personal med modern kunskap och spetskompetens i framtidens klimatsäkrade vattenförsörjning. Personer med en högskoleutbildning inom VA tenderar att söka sig till större tätorter och små kommuner har länge haft svårt att nyrekrytera personal som vill stanna på orten . Många som är anställda för att arbeta med VA behöver också syssla med andra kommunala tjänster som gas och gatuunderhåll, vilket gör att långsiktig planering och genomförande av åtgärder blir lidande på flera fronter. Robustheten är låg och det räcker ofta med att en medarbetare flyttar eller går i pension för att åtgärdsarbetet ska sakta ner eller avstanna. I mindre landsbygdskommuner är organisationerna ofta väldigt analoga och det föreligger stora behov av en ökad digitaliserings- och automatiseringstakt. En övergång till mer digitaliserade VA-system har potential att främja vattenbesparande åtgärder i vilka utbudet av vatten matchas med behoven, särskilt under vissa timmar då vattenförbrukningen är extra hög. Detta har man lyckats med vad gäller det svenska elnätet och vill se fler verkningsfulla insatser som stärker digitaliseringen och automatiseringen på VA-området. En utveckling av digitala verktyg skulle i viss grad råda bot på personalfrågan då fler uppgifter kan skötas på avstånd, men det kräver att personal med rätt kunskap och kompetens kan rekryteras. Svenskt Vatten beräknar att totalt 2200 personer med specialkompetens inom VA kommer behöva nyrekryteras om en majoritet av landets kommuner fortsätter driva vatten och avlopp i helt egen regi. finns det cirka 120 kommuner med färre än 20 000 invånare som driver VA i egen regi. Räknar man in kommuner med färre än 50 000 invånare växer antalet med VA i egen regi till 175, vilket är mer än hälften av alla svenska kommuner. Som exempel på dagens kapacitetsbrister så har av kommunerna tillräcklig kompetens för att ta fram åtgärdsplaner för förnyelse av den lokala VA-infrastrukturen och så få som har god kapacitet att genomföra sårbarhetsanalyser för extrema skyfall och översvämningar. I kommuner med en lägre andel högskoleutbildningar genomförs långt mindre planering och färre investeringar än i kommuner med en högre andel, med följden att allmänna vattentjänster riskerar att försämras på många håll i . Det är en växande spricka mellan stad och landsbygd som vi i inte kan acceptera. Utan tillräcklig organisatorisk kapacitet och humankapital kommer nödvändiga investeringar och reinvesteringar att halta eller utebli helt, och landsbygden kommer att betala ett högre pris för detta än storstadsregionerna. Det statliga har ett samhällsviktigt ansvar i att säkerställa att landets VA-organisationer är tänkbara och attraktiva arbetsplatser med goda förutsättningar att både rekrytera och behålla personal med spetskompetens inom modern, klimatsäkrad och digitaliserad VA-infrastruktur, samt kunskap om bland annat långsiktig planering, projektering, upphandling, granskning och projektgenomförande. Särskilt önskvärt är det att säkerställa att mindre organisationer på landsbygden har möjlighet att locka kvalificerad personal och att personer som tar sin examen inom VA har goda förutsättningar och incitament att påbörja eller fortsätta sin karriär i den region där de läste utbildningen. vill därför att utbildningar inom VA, i synnerhet på landsbygden, förstärks resursmässigt. Möjligheten till en snabbare avskrivning av studielånen om man tar ett jobb i en glesbygdskommun är ett effektivt verktyg för att öka kompetensförsörjningen i hela landet. Vi vill också se att möjligheten till kompetensutveckling på arbetsplatsen inte begränsas till de stora VA-organisationer i storstadsregionerna. ser även att det finns ett behov av mer och fördjupad samverkan mellan olika myndigheter, forskningsorganisationer och lärosäten på vatten och VA-området och vill se åtgärder så att offentliga aktörer, såsom kommunernas VA-organisationer, gynnas av mer forskningssamverkan, inte minst vad gäller ny teknik på området. Att en stor andel småkommuner driver VA i helt egen regi är en suboptimal ansvarsfördelning som i förlängningen minskar möjligheterna att rekrytera tillräckligt med kunnig och kompetent personal. För kommuner som redan är hårt ekonomiskt belastade av olika anledningar är det sällan kortsiktigt rationellt att lägga avsevärda resurser på den lokala och dess långsiktiga behov. har det dock skett en förändring mot att två eller flera små glesbefolkade kommuner har gått samman kring en gemensam som spänner över kommungränserna. Studier har visat att detta är ett mycket effektivt sätt att samfinansiera insatser för kapacitetsuppbyggnad, rekrytera kompetent personal och främja innovation. Det innebär en viss kostnadsökning på kort sikt men på möjliggör det både planering och genomförande av fler investeringsprojekt och uppgraderingar av den befintliga infrastrukturen. Denna trend är positiv men det går för långsamt och har skett på frivillig grund. vill därför se att ett särskilt utredningsuppdrag ges till berörda myndigheter på nationell nivå för att undersöka olika lösningar och incitamentsstrukturer som gör det mer lönsamt, kostnadseffektivt och eftersträvansvärt att samverka kring VA över kommungränser. För att säkerställa fungerande och hållbara VA-system måste vi ta ett helhetsgrepp om hela den hydrologiska kedjan och identifiera de åtgärder som behöver göras uppströms. För är det särskilt viktigt att vårt vatten, i såväl kranarna som i naturen, är fritt från gifter och skadliga ämnen. Ett allt större problem är de läkemedelsrester som cirkulerar i vattnet och VA-systemen. För oss är det en bärande princip att den som står för en miljöpåverkan också ska betala dess kostnader. Det är därför orimligt att det går att sätta ett läkemedel på marknaden som inte kan renas i befintliga reningsverk. Att kommunerna och VA-organisationerna ska bära ansvaret för att investera i sådan teknik innebär en ytterligare kostnad till en redan ansträngd infrastruktur. Istället bör ett producentansvar på läkemedel införas. På så sätt styrs läkemedelsförsäljningen mot mediciner där miljöpåverkan är lägre, i de fall utbytbarhet finns. Det är också rimligt att läkemedelsbolagen är med och finansierar investeringar i reningsteknik för att rena läkemedelsrester på samma sätt som förpackningsindustrin har ansvar att ta hand om sitt eget avfall. Genom ett samlat ansvar för industrin drivs också innovation och kostnadsreduktion effektivare än om varje enskild kommun ska investera och driva frågan. menar att producentansvarssystem bör tas fram nationellt såväl som inom EU och vill därför se att tar initiativ och verkar pådrivande för att EU inför ett utvidgat producentansvar (Extended Producer Responsibility, EPR) i syfte att stärka arbetet med rening av läkemedelsrester och andra mikroföroreningar i unionens gemensamma vattendrag. Även om producentansvarssystem för olika miljöbelastande produkter är en prioriterad uppströmsåtgärd så behöver vattenreningstekniken på svenska reningsverk byggas ut och moderniseras. Av kostnadsskäl är det osannolikt att landets samtliga reningsverk kommer kunna implementera den senaste tekniken men är avancerad reningsteknik begränsad till de allra största anläggningarna. vill därför se åtgärder i syfte att införa detta på fler reningsverk och att det finns en tydligare strategi för hur anläggningar som är proaktiva och implementerar i ett tidigt skede ges de bästa förutsättningar att uppfylla framtida lagstiftning. Ett närliggande och ofta påtagligt problem är att länsstyrelsernas tillsynsuppdrag leder till att endast beprövad reningsteknik beviljas tillstånd. Detta stänger ute potentiellt lovande framtidsinnovationer och försvårar även för de ofta mindre entreprenörer och gröna teknikutvecklare som tar fram nya lösningar. vill därför att länsstyrelsernas tillsynsuppdrag ändras i en riktning så att även ny och innovativ teknik ges bättre möjligheter till demonstration och implementering, i första hand på mindre vattenreningsverk på landsbygden där investeringar i ny teknik ofta uteblir i vanliga fall. Även på hushållsnivå kan relativt enkla åtgärder vidtas som bidrar till en mer effektiv vattenförbrukning. vill att det sätts högre standarder på utformningen av produkter redan i tillverkningsfasen, genom skarpare ekodesignkrav. Genom nationella riktlinjer och i förlängningen EU:s ekodesigndirektiv vill vi se krav på att bland annat toaletter, duschar och blandare ska vara vattensnåla. Toaletter som är snålspolande eller använder gråvatten (det vill säga från bad, disk och tvätt) är redan vanligt förekommande och studier gör gällande att vattenförbrukningen i ett hushåll kan minska med rätt typ av åtgärder. En bonus i sammanhanget är att en stor del av besparingen sker på varmvatten, vars uppvärmning påverkar effektsituationen i elsystemet negativt. Det finns alltså dubbla anledningar till att fasa ut de sämsta produkterna. Vi ser därför ett behov av att uppdatera rådande byggnormer så att detta blir standard, och menar också att det är rimligt att konsumenter betalar för sin förbrukning av vatten i högre utsträckning . Ett sätt att synliggöra vattenförbrukningen är att i större grad mäta varje hushålls förbrukning likt hur elförbrukning mäts . På många platser sker detta redan och välkomnar det. kan det vara tekniskt komplicerat eller orimligt dyrt att installera individuell mätning i redan befintliga byggnader. Därför vill vi att individuell mätning ska vara ett krav vid större renoveringar samt vid nybyggnation för de som utnyttjar allmänna vattentjänster. Det är också av betydelse att det offentliga föregår med gott exempel och själva främjar vattensnål teknik vid renoveringar av sina fastigheter samt i högsta möjliga mån premierar sådan teknik där lämpligt inom offentlig upphandling. Att rusta upp VA-systemen till en modern och robust standard och vidta vattensparande åtgärder i hushållen kommer öka i betydelse i takt med att klimatförändringarna förvärras och ger kraftigare effekter i form av torka, översvämningar och oförutsägbart väder. I tider av kris behövs en god och hög beredskap, inte minst i jordbruket som är beroende av en säker tillgång till rent vatten. Grundvattennivåer, som har varit mycket låga , måste långsiktigt höjas. vill därför se att staten tar ytterligare initiativ till att kartlägga omfattningen och tillgängligheten på underjordiska vattenresursernas med hjälp av modern karteringsteknik, och stimulerar initiativ och innovationer för grundvattenåterskapning. Det är också av stor vikt att bottenkartering blir en än viktigare del av arbetet med en fungerande vattenvård i och att den funktionen finns hos tillsynsmyndigheterna. Aktuell teknisk kunskap och kompetens är en förutsättning för att kunna bedriva detta arbete och vi vill se att åtgärder vidtas för att säkerställa detta. Även i landskapet finns stora möjligheter att använda vattnet effektivare. Vi ser ett behov av översyn av dagens vattenlagstiftning så att den inte bara anpassas till att leda bort vatten utan även samla upp vatten. Det kan till exempel handla om att anlägga bevattningsdammar och kombidammar. Sådana dammar kan dessutom vara värdefulla platser för att öka den biologiska mångfalden. För är det viktigt att den svenska vattenlagstiftningen ses över med ett holistiskt synsätt där såväl miljö- och klimatnytta som nationell krisberedskap inkluderas. Levande hav utan övergödning och miljögifter Våra hav, sjöar och vattendrag lider av tidigare generationers okunskap och oförsiktighet med utsläpp av giftiga ämnen och dumpning av avfall, både till land och havs. Övergödning, skadliga kemiska ämnen och spridning av mikroplaster är särskilt framträdande i , vilket kraftigt påverkar såväl fiskbeståndet i kvalitet och kvantitet som själva havets välmående i form av algblomning och döda bottnar. Även svenska står inför omfattande problem i form av tusentals kubikmeter skräp som flyter i land på våra stränder. Även om tillförseln av övergödande ämnen såsom fosfor och kväve har minskat så cirkulerar det fortfarande stora mängder näring i havet som leder till bland annat sommarhalvårets algblomning. De åtgärder vi vidtar kommer ge resultat först om flera decennier men vi har inte råd att vänta . För att säkerställa rena och levande hav för framtida generationer måste det till krafttag för att stoppa tillförseln av övergödande och giftiga ämnen vid punktkällorna, men också insatser för att få bort de föroreningar som redan finns i vattnet. För att komma tillrätta med en del av övergödningsproblematiken vill införa ett nationellt etappmål om återföring av fosfor och kväve. finns det en stor del av dessa näringsämnen i avloppen i våra tätorter som potentiellt skulle kunna återföras till livsmedelsproduktionen men som inte blir av. Det är inte hållbart eller cirkulärt. För att kunna återföra fosfor och kväve till livsmedelsproduktion på ett hållbart sätt måste det först renas på oönskade ämnen, inte minst vissa tungmetaller som är skadliga för både människor och naturen. Flera svenska företag har kommit långt i teknikutvecklingen vilket möjliggör att dessa näringsämnen kan återvinnas direkt från reningsverken på ett miljöeffektivt sätt utan spår av giftiga ämnen. kan denna teknik bli en viktig exportvara för . Det är många aktörer som väntar på ett besked om vilka målsättningar som ska gälla. För att komma vidare menar vi att det är nödvändigt med ett etappmål för återföring av fosfor och kväve, med det yttersta syftet att sluta kretsloppen och minska övergödningen i våra hav och vattendrag. Ett annat område där reningsverken har stor potentialen att minska sin klimatpåverkan är kvävereningen. Där kan reningsverk både minska utsläpp av den klimatskadliga lustgasen, N2O, och producera återvunnen kvävegödsel; gödsel som kan ersätta konventionell kvävegödsel vilken nästan uteslutande tillverkas med fossil gas. Flera delsteg i kvävereningsprocessen släpper ut växthusgasen lustgas, N2O, som per kilo ger hela 300 gånger så stor klimateffekt som CO2. I genomsnitt blir av kvävet som renas bort lustgas, i en del processer blir så mycket som lustgas, vilket kan innebära att lustgasutsläppen från kvävereningen kan vara ett reningsverks enskilt största klimatpåverkan. För att maximera klimatnyttan av processförändringar i reningsverken är det viktigt att utsläppen av lustgas mäts. vill därför utreda ett införande av krav på mätning och begränsning av lustgasutsläpp för reningsverk med kväverening. En ofta påtalad källa till övergödning är enskilda och gamla avlopp, inte minst i kust- och sjönära områden. Det är viktigt att näringsläckaget från dessa minskar men menar att styrmedlen inte är optimalt utformade för syftet, då de leder till orimligt dyra och höga krav på enskilda fastighetsägare. Istället för tvångsanslutningar till det kommunala VA-systemet som har varit det dominerande tillvägagångssättet så förespråkar mer kostnadseffektiva och flexibla åtgärder där miljönyttan är det vägledande kriteriet. En tänkbar lösning är att uppmuntra till samfälligheter där flera fastighetsägare går ihop om en lokalt utformad kollektiv lösning. Vattenlagstiftningen måste förändras i denna riktning så att hänsyn tas till lokala omständigheter och förutsättningar som gynnar både närmiljön och den enskilde fastighetsägaren. Vi ser också ett allvarligt problem i att väldigt höga och plötsliga miljösanktionsavgifter åläggs enskilda medborgare, som också möts av en stelbent och orimligt strikt myndighetsaktivism. Mer flexibla insatser måste till där fokus ligger på att åtgärda de allra äldsta och sämst fungerande avloppen. Svenska intressen måste också tas tillvara bättre i EU när det gäller vattenrening och avlopp. En viktig uppgift är att tidigt i EU:s arbete öka engagemang och inflytande i EU:s vattenmiljöarbete. Ett väl fungerande vattenskydd är avgörande för både och omvärlden och svenska regeringar har varit för overksamma på EU-nivå. Vårt politiska engagemang i EU-frågor på vattenområdet behöver därför öka väsentligt. En publicerad rapport visar att blivit mer reaktiv, byråkratisk och sluten i sitt EU-arbete. Det svenska agerandet får tyvärr en del allvarliga konsekvenser för . Allt oftare får kommuner inte tillstånd att bygga ut reningsverk för att skydda miljön när deras befolkningar växer. Anledningen är att EU:s ramdirektiv för vatten sätter stopp när reningsverket inte kan kompensera utsläpp från fler människor med bättre teknik. Som rättsläget ser ut är det närmast omöjligt för svenska reningsverk med en redan mycket hög reningsgrad. har chansen att agera i den angelägna och närbesläktade frågan om EU:s avloppsdirektiv. inledde en revison i frågan 2020 och för att påverka är det av stor vikt att tar en aktiv roll. Det krävs både ett proaktivt arbete från regeringen gentemot och i ministerrådet samt en tät dialog med kommuner – de som oftast genomför EU:s lagstiftning i praktiken. behöver tidigt engagera sig i EU:s lagstiftningsprocesser och samla in kunskap och synpunkter från myndigheter, kommuner, näringsliv, forskare och miljörörelse. I andra länder ser vi exempel på hur olika samhällsaktörer tidigt involveras i EU-förhandlingar genom formaliserade beredningsgrupper. En sådan process påverkar lagstiftningens kvalitet positivt och underlättar genomförandet. För att stärka åtgärdsarbetet på lokal nivå vill se utökade satsningar på våtmarker och vattendammar för att öka retentionen av näring i landskapet. Det är positivt att andelen våtmarker har stabiliserats i i den mån att de inte längre försvinner helt, men deras ekosystemtjänster når ändå inte upp till sin tänkta potential och gör för lite för att förebygga övergödningen i sjöar och hav. För att dra mesta möjliga nytta av våtmarker och dammar krävs det att vi aktivt vårdar och restaurerar de redan befintliga, men också att vi förstärker arbetet med att anlägga nya områden. Välmående våtmarker ökar inte bara näringsretentionen, utan bidrar starkt till den lokala artrikedomen i form av insekter och fåglar. Därför ser positivt på att använda bidraget till lokala vattenvårdsprojekt (LOVA) som ett styrmedel för att komma åt detta problem. LOVA-bidraget infördes av den tidigare alliansregeringen och har varit en effektiv och långsiktig stödform. vill vi att LOVA-bidraget fortsätter utvecklas, men att det görs utökade satsningar på att koppla utbetalningar till tydliga resultat, genom mer uppföljning och utvärdering. Parallellt med en utveckling av LOVA-bidraget vill vi också se LEVA-programmet (Lokalt engagemang för vatten) förstärkas och utvecklas. har det visat sig vara en mycket framgångsrik åtgärdsform som bedöms ha potentialen att en gång för alla åtgärda jordbrukets roll i övergödningsproblematiken. Såväl miljömålsberedningen samt utredningen om stärkt lokalt åtgärdsarbete mot övergödning (SOU 2020:10) har lyft upp LEVA som en välfungerande arbetsmodell. Särskilt viktigt är att säkerställa en långsiktighet då det troligen kan ta uppemot 10–innan problemet är helt åtgärdat, men har programmet levererat resultat som inga andra åtgärder mot övergödning har gjort tidigare. Att öka antalet lokala åtgärdssamordnare runtom i landet samt skapa en central nationell stödfunktion på Havs- och anser vara en viktig satsning. Det är också viktigt att det kommunala åtgärdsarbetet förstärks då de bästa lösningarna och möjligheterna ofta återfinns på den mest lokala nivån, där både myndigheter och medborgare har god kännedom om de lokala förutsättningarna. Vi vill se att kommuner med högt näringsläckage i sina avrinningsområden tar fram lokala åtgärdsplaner där ett tydligt fokus ligger på att förbättra vattenkvaliteten och förebygga övergödning. Av särskild vikt är det att hitta samverkansformer mellan verksamheter inom kommunen samt mellan kommuner som delar avrinningsområden, och ser gärna att myndigheter på central nivå bidrar med vägledning i åtgärdsarbetet och möjliggör ett kunskapsutbyte mellan kommuner som står inför liknande utmaningar. Problemet med övergödning i är förstås inte begränsat till utsläpp, samtliga måste ta ett större ansvar och få ner de övergödande utsläppen. vill se ett system för handel med utsläppsrätter som innebär att länderna runt måste betala för att få släppa ut övergödande ämnen, i synnerhet kväve och fosfor. Om ett land släpper ut mindre än de nationella målen tillåter, då kan det sälja utsläppsrätterna som blir över till andra länder i systemet. På det sättet skapas en marknad, där det lönar sig att minska på utsläppen av övergödande ämnen. Med andra ord en kappnedrustning mot mindre övergödning. Samarbetet bygger på ett marknadsbaserat styrmedel som skapar incitament för de inblandade länderna att effektivt minska utsläppen. Det går att mäta hur mycket varje land bidrar till övergödningen, varför det finns bra förutsättningar för att få ett handelssystem på plats. Sanering av förorenade hav och vattendrag I våra hav och kustnära områden finns det dessvärre en stor mängd gamla kemikalier och miljögifter i form av gamla tunnor, vrak och bottensediment i anslutning till gamla industrier och fabriker. vill se fler punktinsatser för sanering av avgränsade områden där insatsen gör nytta direkt och där resultatet är styrande. I många fall så är miljögifterna flera årtionden gamla varför ansvarsfrågan och ägandeskapet måste tydliggöras juridiskt, vilket i förlängningen avgör hur insatserna ska finansieras. Vi ser gärna att lämplig myndighet på central nivå fortsätter kartlägga var de värsta föroreningarna finns och upprätthåller en prioriteringslista över var insatser ska ske. Ett särskilt problem att undersöka och kartlägga är gammalt krigsmateriel som historiskt har dumpats i olika vattendrag och som riskerar att läcka ut gifter som är skadliga för både naturen och människor. När det rör sig om dricksvattentäkter som försörjer ett flertal kommuner eller regioner är det särskilt viktigt att utreda utsträckningen av dumpat krigsmateriel. Ett bra kunskapsunderlag är också en förutsättning för eventuella saneringsåtgärder . Vi vill därför att lämplig myndighet på central nivå ges ett särskilt uppdrag att undersöka spridningen av gammal krigsmateriel i hav, sjöar och andra vattendrag. Ett annat betydande problem är att en stor andel av landets har kraftigt förorenad mark till följd av årtionden av läckage från skrapad båtbottenfärg samt tvättning av båtskrov. Det rör sig om både organiska miljögifter och miljöfarliga tungmetaller. Över tid tränger gifterna ner i marken och vid extremt kraftiga skyfall är risken omfattande att de permanent sprids ut i hav och sjöar. finns EU-direktiv som anger att högt satta miljökvalitetsnormer för vatten ska vara uppnådda , med hot om omfattande böter till staten och kommunerna vid ouppnådda normer. Tillsynsmyndigheter har börjat ge förelägganden till enskilda om att sanera marken men de höga kostnaderna gör att risken för konkurser ökar och att saneringsåtgärder då uteblir helt.