mot · H9022549 · 2021-10-01 00:00:00 — Kostnaderna bör omfatta samtliga utgifter som samhället stått för i förhållande till utlänningen, inklusive kost, logi, sjukvård, skolgång, utredningar, medicinsk åldersbedömning, samt eventuella transporter, utredningar, processer i migrationsdomstol och återvändande till hemlandet vid avslag. Kostnaderna bör naturligtvis utgå från de verkliga, även om det kan bli tal om schabloner i vissa fall, i synnerhet om det tidigare nämnda förslaget om transitcenter införs fullt ut. Med detta system kommer utlänningar alltid ha ett starkt incitament att samarbeta så mycket som möjligt, och därmed få ärendet avgjort så fort som möjligt. En utlänning som vet med sig att han eller hon saknar asylskäl kommer ha ett starkt incitament att avbryta processen och resa hem, i synnerhet om redan avslagit ansökan. Detta spar och samhällets resurser, och kan uppmuntra till rättssäkert, effektivt och självmant återvändande. En utlänning som däremot beviljats asyl kommer få möjlighet att helt och hållet återgälda sin skuld till samhället, vilket är en förutsättning för skapandet av verklig integration och gemenskapskänsla. Oavsett hur ett dylikt system är organiserat är det viktigt att det dels bidrar till att minska samhällets enorma kostnader för asylmottagandet, dels skapar incitament att komma i arbete. Återbetalningsförfarandet bör därför inte innebära en inlåsningseffekt i arbetslöshet. Avskaffa möjligheten att arbeta i väntan på beslut Utlänningar som vill arbeta i måste har arbetstillstånd. Detta krav är en viktig del av den reglerade invandringen. Undantag görs endast i vissa uttryckliga fall. Ett sådant undantag infördes , då asylsökande fick en viss rätt till undantag från kravet på arbetstillstånd (AT-UND) medan de väntade på beslut i asylärendet. Detta innebar alltså att utlänningar vars rätt att vistas i inte var fastställd ändå kunde delta på den svenska arbetsmarknaden som både medborgare och utlänningar med tillstånd. Denna rätt utvidgades genom att en asylsökande som arbetat fick rätt att efter avslag i asylärendet ansöka om arbetstillstånd inifrån. Kravet att en utlänning ska ha beviljats arbetstillstånd före inresa infördes , men underminerades alltså . I praktiken har också asylrätten i sig underminerats, genom att utlänningar kan resa till och söka asyl, fullt medvetna om att de saknar asylskäl, och istället få stanna på arbetstillstånd. Vittnesmål från medarbetare på tyder på att asylsökande redan i samband med sin asylansökan försökt lämna in en ansökan om arbetstillstånd, och i stället fått veta att de måste vänta på att få avslag på asylansökan innan de kan lämna in en ansökan om arbetstillstånd. anser att detta fenomen är orimligt och går emot hela principen om en reglerad och ordnad invandring. En utlänning vars rätt att vistas i ska naturligtvis inte få rätt att arbeta utan vidare, särskilt som de absolut flesta asylsökande får avslag på sin asylansökan. Att de då skulle få stanna och söka arbetstillstånd, medan andra utlänningar tvingas vänta utomlands på ett sådant, framstår som än mer orimligt. Asylsökande bör därför överhuvudtaget inte ha rätt att arbeta i , och den existerande möjligheten till undantag bör utmönstras ur utlänningsrätten. Integrationsinsatser vid rätt tid Med en sverigedemokratisk asylpolitik ska asylprocessen snarare ta veckor än månader eller år. Innan ett formellt beslut fattats ska den sökandes rätt att vistas i landet och ta del av samhället vara begränsad, enligt de förslag som framställts ovan. Att redan i denna fas ägna resurser åt att genomföra olika integrationsåtgärder, undervisa i svenska eller som nämnt bevilja AT-UND, sänder i vår mening felaktiga signaler om att den berörda personen oavsett utfall ska få stanna i . Historiskt har det också öppnat upp för nya kryphål för få att stanna på grund av arbete eller anknytning till landet, något som endast blivit värre i och med den nya humanitära skyddsgrunden från , den mest generösa i historia. uppfattning är att asylsökande ska invänta beslut om sitt ärende, inte integreras. Givetvis kan självstudiematerial finnas tillgängligt på transitcenter och asylboenden för den som på eget initiativ önskar lära sig svenska eller om det svenska samhället. Men i övrigt ska inte några särskilda integrationsinsatser göras för utlänningar vars status i inte är fastlagd. Obligatoriska hälsoundersökningar för asylsökande infördes en ordning som innebar att asylsökande erbjöds en kostnadsfri hälsoundersökning efter ankomsten till . Anledningen var att asylsökande inte sällan kom från förhållanden som inneburit att grundläggande behov åsidosatts, och att vissa hälsoproblem, inte minst smittsamma sjukdomar, blivit förhållandevis vanliga. Dessa undersökningar begränsades kraftigt i och med 90-talskrisen besparingskrav, och har fortsättningsvis varit det, trots exempelvis implementeringen av EU-direktiv som rörde just hälsoundersökningar . Av folkhälsoskäl är det viktigt att smittsamma sjukdomar som utrotats – exempelvis tuberkulos – inte återinförs, som det är viktigt för den asylsökande att sjukdomar upptäcks och behandlas så skyndsamt som möjligt. Detta innebär dels ett minskat lidande för den enskilde, dels stora besparingar för det svenska samhället, eftersom eventuella hälsoproblem kan identifieras och behandlas i ett tidigt stadium. Eftersom det alltjämt finns stora globala skillnader avseende kvalitet på sjukvård och förekomst av sjukdomar, och farorna blivit allt större för spridning av sjukdomar över gränserna, något vi sett tydligt under coronapandemin, bör omgående utvidga hälsoundersökningarna. Det bör innebära att de görs obligatoriska för alla som söker asyl i landet, i de fall det inte är uppenbart obehövligt. För det fall obligatoriska hälsoundersökningar inte kan genomföras alls eller tillräckligt snabbt, av exempelvis folkrättsliga skäl, bör istället möjligheten till obligatoriska hälsosamtal införas. Sådana samtal bör gärna ske i direkt anslutning till en undersökningslokal, så att en potentiell befarad smittsam sjukdom, eller en förändrad uppfattning hos den undersökte, snabbt kan leda till att en undersökning trots allt genomförs. Stödboendeform som norm för ensamkommande ungdomar i åldern 16–17 år Om en svensk 16- eller 17-åring ska börja gymnasiet på annan ort än där föräldrarna bor så finns det några vanliga alternativ, såsom egen lägenhet, elevhem eller ett hyrt rum som inackorderad. Inspektionen för vård och omsorg () och accepterar förstås detta utan generella krav på boende- eller vårdsituation. Om svenska kommuner i stället hade reagerat med att tvångsplacera dessa studievilliga svenska problemfria ungdomar på ett HVB-boende med personal dygnet runt skulle det troligen anses mer uppseendeväckande. Trots att en stor andel av ensamkommande ungdomar är 16 eller , så anses de tvärtemot svenska ungdomar utifrån dagens tolkning av barnbegreppet vara i behov av omsorg, stöd och vård dygnet runt. Många av dessa ungdomar har redan ansetts vara vuxna i sina hemländer; många har varit på resande fot . De flesta är vana vid både autonomi och egenansvar. Att de ska tvingas in i en barnroll är inte bara en stor belastning på det allmänna utan ofta direkt kontraproduktivt. I stället bör vi utgå från att även utländska tonåringar med rätt stöd klarar sig relativt självständigt. Stödboende bör utifrån detta utgöra norm för äldre ensamkommande minderåriga asylsökande. På så sätt kan dyra och personalkrävande HVB-boenden med tillgång till vård dygnet runt reserveras för yngre personer samt för de som av olika anledningar individuellt bedöms behöva det. För det fall förslag om transit-center genomförs kommer motsvarande ordning kunna gälla inom ramen för dessa. Säkerhet för minoriteter på asylboenden Ensamstående kvinnor är i minoritet bland asylsökande och riskerar ofta att utsättas för hot och våld på boenden där särskilt män från länder med starkt patriarkala system är i stor majoritet. Samma situation har visat sig gälla för både kristna och HBT-personer, liksom vissa etniska grupper. Vi menar att särskild hänsyn bör tas till detta och att säkerheten för utsatta grupper på asylboenden måste stärkas. Den som inte respekterar andra boende, eller uppvisar tecken på rasism, misogyni, homofobi eller liknande asociala beteenden, ska förflyttas till särskilt boende och agerandet givetvis ingå i bedömningen av dennes vidare skyddsbehov. ska inte vara en för asociala individer eller barbariska kulturyttringar. Det är av yttersta vikt att och kommunernas kostnader för boenden hålls nere. Det har dock framkommit att bostäder som tillhandahållits för asylsökande varit obrukbara när dessa lämnat bostäderna. I vissa fall har det handlat om nybyggda lägenheter och boenden, som redan efter ett eller behövt totalrenoveras. Detta är förstås inte acceptabelt. anser att asylsökande i högre utsträckning ska hållas ansvariga för de boenden de erbjudits, och vi vill därför utreda hur asylsökande kan hållas ersättningsskyldiga för skador som uppkommit på boenden. Uppsikt över asylsökande genom anmälningsplikt har ett ökande antal utlänningar i olika stadier av asylprocessen gått under jorden och blivit en del av ett växande skuggsamhälle. I många fall har detta skett snart efter ankomsten till , och även gällt barn. Svenska medborgare ska kunna lita på att människor de möter på gatan har laglig rätt att befinna sig i landet, och att asylsökande inte far illa för att de gömts undan. Till dess att förslag om transitcenter implementerats fullt ut enligt ovan är det därför vår mening att asylsökande utan undantag ska hållas under uppsikt under asylprocessen. Formen för uppsikten ska kunna variera beroende på praktiska förhållanden, samhällsekonomiska avvägningar samt behovet av en säker och effektiv asylprocess. Asylsökande som placerats i boenden bör kunna anmäla sig direkt i boendet eller hos kontor. För att underlätta för asylsökande som enligt nuvarande eller kommande EBO-lagstiftning väljer eget boende bör dessa erbjudas elektronisk fotboja/armband eller motsvarande automatiserat system som ett frivilligt alternativ. Konsekvensen av brott mot anmälningsplikt eller villkor för elektroniskt system ska vara böter, och i förekommande fall förvar. Till dess transitcenter införts enligt ovan, bör en mellanform av boenden införas utöver vanliga öppna anläggningsboenden och helt stängda förvarsplatser. En sådan mellanform skulle vara öppna förvar. Denna boendeform skulle främst vara avsedd för asylsökande som inte kan styrka sin identitet och därmed enligt utlänningslagen får tas i förvar men som inte bedöms utgöra ett säkerhetshot mot eller svenska medborgare. Sådana asylsökande skulle få sin rörelsefrihet begränsad till detta förvar, men utan större säkerhetsanordningar. Med relativt enkla krav på standard möjliggörs för att vid behov öppna ett större antal platser. Asylsökande som inte klarar av att hålla sig till begränsningarna måste anses behöva tas i förvar eller liknande strängare åtgärder, inklusive ett eventuellt avslag på asylansökan. Större möjlighet till förvarstagning Möjligheterna att taga en utlänning i förvar är mycket begränsade. Kraven är så högt satta att det endast är i de mest trängande fallen som förvarstagning blir aktuell. Detta ska ställas mot , som medgiver långt mer generösa bestämmelser för förvarstagning. Följden blir att utlänningar som kan vara en risk för andras säkerhet, eller som avser att gå under jorden och ansluta sig till skuggsamhället, får röra sig fritt på våra gator. motsätter sig detta och föreslår istället att minimikrav implementeras till fullo. Detta innebär inte bara att förvarstagning blir ett alternativ i fler fall utan även att den tillåtna tiden som en utlänning kan sitta i förvar förlängs. Målet måste vara de strängaste möjliga försvarsbestämmelserna som och även folkrätten tillåter. För att skapa förutsättningar för de större möjligheterna till förvarstagning bör regeringen ge i uppdrag, och tillföra resurser för, att skapa ett tillräckligt antal platser på förvar och slutna boenden. Vilket antal som ska anses behövas måste kontinuerligt utvärderas. har kontinuerligt ökat antalet försvarsplatser. Beläggningsgraden har trots detta varit hundraprocentig över tiden. Uppgifter från såväl som i media vittnar om att illegala migranter oftast släpps på fri fot av , eftersom det saknas lediga förvarsplatser. Att , som beviljat över 1,2 miljoner uppehållstillstånd , endast har omkring 520 förvarsplatser, är orimligt. Under coronapandemin har detta antal också minskat ytterligare, till kring 280, något som ytterligare påverkat verksamheten negativt. Givet att sverigedemokratisk migrationspolitik implementeras till fullo, kommer behovet av förvarsplatser med tiden att minska drastiskt. Till dess måste dock antalet öka, så att svenskar kan lita på att människor de möter faktiskt har rätt att vistas fritt i vårt land. Allt detta bör tillkännagiva regeringen. Återkallelse av uppehållstillstånd grundat i skydd Grunden i asylbegreppet är att människor i behov av skydd ska få det. Av detta följer också att förändrade förhållanden som gör att skyddsbehovet upphört ska leda till att man återvänder till hemlandet. Denna självklara princip har dock satts ur spel i under . Detta beror dels på att i regel beviljat permanenta uppehållstillstånd till alla skyddsbehövande, dels att det aldrig funnits något system för att regelmässigt följa upp, ompröva eller återkalla uppehållstillstånd grundade i skyddsbehov. Därutöver har lagstiftningen varit strikt när det gäller möjligheten att återkalla uppe-hållstillstånd, vilket ytterligare bidragit till att antalet sådana beslut är försvinnande litet. I många fall har detta inneburit absurda konsekvenser, som att utlänningar kunnat semestra i hemlandet, trots att de kommit till på grund av skyddsskäl mot just hemlandet. Detta är orimligt och underminerar hela asylsystemet. Skyddsbehövande bör per automatik utvisas till hemlandet om deras tidsbegränsade uppehållstillstånd inte förlängs. Vidare bör en utredning om att återkalla uppehållstillstånd alltid inledas när förhållandena i hemlandet förändras på ett sätt som tyder på att det är befogat. Automatiserade system för beslutsskäl bör med fördel användas för detta. Även om huvudregeln ska vara att en utredning om återkallelse leder till att utlänningen lämnar , kan det tänkas vissa särskilda omständigheter för att utlänningen istället ska beviljas uppehållstillstånd på en annan grund. Det bör därför finnas en möjlighet för en utlänning i detta fall att ansöka om ett annat tillstånd utan att lämna landet. En självklar förutsättning för detta bör vara att utlänningen haft uppehållstillstånd en övervägande majoritet av tiden jämfört med när medborgarskap kan meddelas, vilket enligt förslag i andra motioner bör vara . Slutligen ska utlänningen ha integrerats väl, särskilt i försörjningshänsyn, och ha fört en hederlig vandel. Avskaffa det kontanta återvändandebidraget Återvändande innebär att en utlänning utan tillstånd att vistas i lämnar för att återvända till sitt hemland. För detta ändamål har vissa återvändandestöd, främst det så kallade återetableringsstödet. Återetableringsstöd är ett monetärt stöd som riktar sig till personer som ska återvända till ett land där det är svårt att återetablera sig på grund av säkerhetsläget. Stödet regleras i förordningen (2008:778) om återetableringsstöd för vissa utlänningar. För att erhålla stödet måste sökanden bland annat ha fått avslag på asylansökan, och ha för avsikt att självmant återvända till hemlandet. Återetableringsstödet motsvarar för varje person och för barn . En familj kan få högst . Stödet betalas ut när den sökande har lämnat och anlänt till hemlandet. Antalet personer och familjer som erhållit återetableringsstöd har varierat kraftigt över tiden. minskade det kontinuerligt från 1 758 till 210 personer, för att sedan öka kraftigt till 2 2016, och sedan stadigt minska igen. Kostnaderna har på samma sätt varierat, från , till , för att sedan öka till , och därefter sjunka igen. konstaterar inledningsvis att återetableringsstödet haft liten effekt på återvändandeverksamheten. Antalet individer som använt sig av stödet har varit litet, och kostnaden per individ har generellt sett varit hög. Det har heller inte gjorts någon utvärdering över hur stor andel av dessa individer som skulle ha återvänt alldeles oavsett om er erhållit ersättning därför. Vidare anser att institutet i sig är oförenligt med den allmänna rättskänslan. Utlänningar som får återetableringsstöd har per definition ansökt om asyl i , och fått avslag. De har medvetet rest in i utan skyddsskäl, ofta från avlägsna länder, för att här söka asyl. De har i allmänhet vistats i landet , och försörjts av det svenska samhället både direkt och indirekt. De har erbjudits goda möjligheter att få sin sak prövad, med offentligt betalt rättsligt ombud och tolk, och i flera instanser. De har dock befunnits sakna asylskäl, i en process som uppfyllt samtliga krav på rättssäkerhet. Svensk lag kräver att en sådan utlänning ska återvända till sitt hemland. Det kan inte vara tal om någon form av bidrag eller muta för att en utlänning ska följa svensk lag, i synnerhet som en genomsnittlig asylsökande redan inneburit en stor börda och kostnad för samhället. En utlänning som inte har rätt att vistas i ska inte under några omständigheter kunna erhålla ytterligare stöd från det svenska samhället, utan ska enbart följa svensk lag och lämna landet. Åtgärder för att underlätta frivillig återvandring Eftersom flykt är en form av ofrivillig migration bör utgångspunkten vara att asylsökande flyktingar ska kunna återvandra till hemlandet. Situationen kan ha förändrats i respektive hemland så att det finns teoretisk möjlighet för många att återvända hem. lider av svåra problem med utanförskap och nästintill permanent arbetslöshet bland många invandrare, som aldrig blivit en del av det svenska samhället. är övertygade om att långt fler personer än skulle vilja återvandra, men att de behöver viss hjälp. Detta är inte bara till fördel för det svenska samhället, men också för utlänningens hemland. Länder som lidit under krig eller katastrofer har ofta stora behov av arbetskraft för att bygga upp landet på nytt. Detta tjänar också som ett sätt att motverka kompetensförluster i hemlandet, så kallat ”brain drain”, i det fall utlänningen besitter särskilda färdigheter. Det finns därför ett behov av att öka satsningarna för att de som inte vill vara en del av även i praktiken ska få goda förutsättningar för att återvandra till sitt hemland. kan i detta sammanhang notera att vårt grannland haft en väl fungerande ordning för återvandring, genom repatrieringsloven. Myndigheter på både statlig och nivå samarbetar här för att identifiera utlänningar i utanförskap som skulle kunna återvandra, både för sin egen skull och för . Bestämmelserna omfattar olika informationssatsningar och program, och även ett kontant stöd för exempelvis resekostnader, flyttkostnader, pass eller liknande. Programmet har varit framgångsrikt, och utökats över tiden, så att även exempelvis syrier börjat återvandra. å sin sida har endast haft högst begränsade insatser av denna form, och i praktiken endast i bidragsform, i form av bidrag för bosättning i annat land. Bidraget, som regleras i förordning (1984:890) om bidrag till utlänningars resor från för bosättning i annat land, används heller inte i någon nämnvärd omfattning. gavs det till exempel åt totalt två personer. Ett ökat fokus på återvandring hör även samman med förslag i andra motioner om att utlänningars rätt till välfärden i större utsträckning ska bero på kvalificering genom varaktig försörjning. I ett sådant system skulle utlänningar som inte etablerats ordentligt i förlora många av de incitament som fick dem att resa till från första början. Därmed skulle återvandring till hemlandet framstå som ett bättre alternativ. bör således få ett särskilt uppdrag att underlätta återvandring. Det handlar om att bygga upp särskilda enheter som arbetar med dessa frågor, etablera rutiner och kontaktytor i vissa utvalda länder. Ett samarbete med svenska utlandsmyndigheter bör också etableras. Möjligheten att återvandra bör annonseras i våra utanförskapsområden, i förekommande fall även genom särskilda återvandringskontor, där intresserade kan få information om processen. Målet bör dock vara att återvandring blir ett ansvar inte bara för en central myndighet såsom , men också för andra myndigheter som exempelvis Arbetsförmedlingen, och samtliga kommuners socialnämnder och liknande organisationer. På så sätt kan utlänningar som utgör en orimlig belastning på det svenska välfärdssystemet, eller fastnat i ett långvarigt utanförskap, enkelt identifieras, varpå olika program för att uppmuntra och hjälpta till återvandring kan inledas. Till detta kommer återvandringsstöd och andra projekt för att hjälpa tidigare skydds-behövande i att återvandra till hemlandet och skapa sig ett liv där. Hjälpen kan exempelvis bestå av lokal utbildning för barn eller vuxna, stöd för att hitta arbete eller starta företag i hemlandet, ordna bostad eller andra praktiska omständigheter. Mekanismen ska vara flexibel och anpassa stödet till den sökandes behov, men hålla sig inom aktuella regelverk för bistånd genom att endast finansiera kostnader i mottagarlandet. Regeringen bör i arbetet med framtida budgetförslag ge utrymme för sådana satsningar. Slutligen bör förslag om självbekostnad av asylmottagandet genom lån kopplas till återvandringen så att en före detta skyddsbehövande som inte blivit en del av samhället kan få delar av, eller hela skulden, avskriven. i (SD) [1] MIG 2020:24. [2] Uppgift från .