mot · H9022462 · 2021-10-01 00:00:00 — Huvudansvaret över strandskyddet ska i normalfallet ligga hos kommunerna. Länsstyrelserna bör ges rollen att i första hand stödja landsbygdsutveckling snarare än att bromsa den, som exemplifierat ovan i fråga om riksintressen. Utvärderingen av miljömålen och omformulering av utopiska sådana Det har enligt förmenande visat sig att bedömningen av hur miljömål, inklusive miljökvalitetsmål, uppnås ofta görs med så orimliga villkor att målen blir ouppnåeliga. Detta är kontraproduktivt och kommer med tiden att minska motivationen hos berörda och underminera förtroendet för målen och arbetet med dem. Miljömålen och uppföljningen av dem måste bedömas opartiskt och med behovet att främja såväl ekonomisk utveckling som miljö. En fristående myndighet behöver därför tillskapas för utvärdering av miljömålen och myndigheten bör inte ligga under eller . Det finns mål som inte är uppnåeliga, exempelvis att samtliga arter ska kunna uppnå god bevarandestatus, något som samtliga arter levande i aldrig haft och aldrig kan ha. Sådana mål måste omformuleras. Ersättningsformer vid bildandet av vattenskyddsområden (SOU 2016:032) belyste problemen med bildande av vatten-skyddsområden. Det ställs höga hälso- och säkerhetskrav på produktion och distribution av allmänt dricksvatten. De framtida perspektiven, med ökande risker beträffande tillgång på rent dricksvatten, gör det nödvändigt för kommunerna att långsiktigt skydda och förvalta strategiska dricksvattenförekomster. Frågan kring ersättningsformerna vid bildandet av vattenskyddsområden behöver utredas vidare. Det är av stor vikt att vatten-skyddsområden bildas på ett rättssäkert sätt med skälig ersättning till markägarna. Svensk försvinner till förmån för nya vägar, köpcentrum och bostäder. Det är naturligt att städer och byar utvecklas, men bebyggd är inte lätt att återställa och bebyggelse kan oftast förläggas till andra platser än till förstklassig . Den svenska självförsörjningsgraden har varit sjunkande och eftersom tillgång till mat är en viktig aspekt av vår krisberedskap, måste denna utveckling brytas. I exempelvis klassas som riksintresse och i finns en tydlig nationell målsättning att värna åkermarken. Till detta kommer att jordbruksmarker av olika slag ofta är mycket artrika och att många arter som utrotats i eller riskerar att utrotas, är beroende av jordbruksmarker präglade av äldre brukningsmetoder. Många kommuner väljer i sina översiktsplaner för framtida expansionsbehov att förlägga bebyggelse till . Dessa översiktsplaner lägger en död hand över utvecklingen av lantbruket i de områden som drabbas och det finns exempel på mark som legat i markreserv till ingen nytta. Det behöver därför framtagas en nationell strategi för en långsiktigt hållbar användning av , där särskilt värdefull ska kunna skyddas för framtiden. Säkerställ att omarrondering inte leder till oväntade begränsningar av brukande Det finns fall där markägare har godtagit omarronderingsförslag, men där , markägaren har hindrats i sitt brukande genom att beslut tagits om nyckelbiotoper, reservatsbildning eller andra begränsningar. Detta riskerar att allvarligt skada förtroendet för och viljan att medverka i omarrondering. Det bör därför utredas hur markerna i samband med omarrondering ska inventeras för att sådana situationer ska kunna undvikas och huruvida en period på förslagsvis ett eller ett par tiotal år efter omarrondering kan fastläggas, under vilken ytterligare areella begränsningar inte får åläggas markägaren utan synnerliga skäl. Förtydliga jordförvärvslagen beträffande olika ägandeformer Den nuvarande gränsdragningen mellan privat ägande respektive ägande genom företag är viktig. De inskränkningar i äganderätten som jordförvärvslagen innebär har befunnits motiverade för att åstadkomma mer rationella brukningsenheter inom jord- och skogsbruket, för att upprätthålla balansen mellan olika ägarkategorier och för att gynna lokal bosättning och sysselsättning i glesbygd. Många känner oro för att en ändring i jordförvärvslagen skulle kunna leda till svårigheter för exempelvis lokalt boende att hävda sig gentemot bolag vid köp av skogs-och jordbruksfastigheter. Andelen lokalt boende markägare har minskat . Den nuvarande utformningen av jordförvärvslagen bör därför inte ändras på sätt som ytterligare minskar enskildas möjligheter att konkurrera vid markköp. Ett avtal mellan och ett antal skogsföretag har aktualiserat behovet av en skyndsam komplettering av lagstiftningen. Om skogsföretag överlåter mark till staten för skydd av natur, eller om företagen väljer att undanta mark som kvarstår i deras ägo, ska de inte kunna kompenseras genom möjlighet att förvärva enskilt ägd mark, vilket skulle rubba proportionen mellan olika typer av ägare och dessutom minska möjligheten för enskilda ägare att få tillgång till ersättningsmark vid bildandet av större reservat, nationalparker eller liknande.