mot · H9024031 · 2021-10-05 00:00:00 — Det gäller inte minst med hänsyn till den växande gruppen av unga vuxna med stort våldskapital som har ett lågt förtroende för samhället och dess myndigheter och som inte har något egentligt intresse av att lämna kriminaliteten bakom sig. Mer om detta finns även i vår kommittémotion om kriminalvård. Snabbare verkställighet av fängelsestraff För att straff ska vara effektiva är det viktigt att de verkställs efter att domen vunnit laga kraft. Om det hinner gå mellan dom och verkställighet, blir kopplingen till straffet som konsekvens för en viss gärning försvagad. som går mellan dom och verkställighet är ur detta avseende ett misslyckande. Trots det verkställs ett fängelsestraff normalt först efter att domen har vunnit laga kraft. I den nya strafftidslagen ges den dömde rätt att påbörja verkställigheten av ett fängelsestraff på egen begäran om straffet är verkställbart. En sådan rättighet är bra, men skyndsamhet mellan dom och verkställighet bör vara utgångspunkten för alla som döms till fängelse. Annars finns det en risk att den dömde undandrar sig verkställighet eller begår nya brott. För att förtydliga detta bör lagen ändras så att det framgår att verkställigheten ska påbörjas . Kriminalvården bör även ges i uppdrag att arbeta för att påtagligt förkorta tiderna mellan dom och verkställighet. Trots att man enligt lag är skyldig att avtjäna tid i fängelse är det inte straffbart att rymma. De sanktioner som står till buds när någon rymmer är begränsade och konsekvenserna för den enskilde blir därför små. Rymningar innebär att stora resurser tas i anspråk från rättsväsendet, som redan är hårt ansträngt. Dessutom handlar det inte sällan om personer som dömts för allvarliga brott och långa fängelsestraff som kan vara farliga ute i samhället. I andra situationer där enskilda angriper själva kärnan i rättsskipningen eller trotsar ordningsmakten är principen att det bör betraktas som särskilt allvarligt. Bland annat därför är mened och övergrepp i rättssak så kallade artbrott. Samma principiella synsätt bör gälla om någon väljer att rymma från fängelse eller avvika från en permission. Det bör därför vara straffbart att rymma/avvika från fängelse eller permission. Ny enhet inom som får ansvaret för unga som begått grova brott En ny enhet för unga bör inrättas hos . Den nya enheten hos ska bland annat ansvara för vissa påföljder på grund av brott och också involveras för behandlingsinsatser som beslutas med stöd av Lag om vård av unga på grund av den ungas kriminalitet. Tanken är att enheten ska hantera barn och unga som begått allvarliga våldsbrott eller andra grova brott, till exempel innehaft vapen eller sålt narkotika. Det handlar alltså om att göra riktade insatser och avsätta särskild kompetens för ungdomar som kommit förhållandevis långt in i ett kriminellt beteende eller redan befinner sig i en miljö och i ett umgänge där grova brott begås. Denna grupp av unga kommer därmed i större utsträckning bli statens ansvar istället för kommunens och socialnämndernas ansvar. Kriminalvården kan antas ha bättre förmåga än socialnämnderna att hantera och arbeta återfallsförebyggande med denna grupp. Det innebär också att i utsatta områden avlastas en tids- och resurskrävande grupp och får bättre möjligheter att fokusera på barn och ungdomar som befinner sig i riskzonen för att hamna i kriminalitet eller i andra sociala problem. har tillkännagivit detta till regeringen att en sådan enhet bör inrättas hos och det är av stor vikt att arbetet med inrättandet av enheten påbörjas . Trots detta har regeringen inte återkommit och det är av stor vikt att arbetet påbörjas, senast . Överföring från till Kriminalvården Utöver att det övergripande ansvaret för unga som begår grova brott bör flyttas från till Kriminalvården bör också ansvaret för genomförandet av påföljden sluten ungdomsvård och driften av ungdomshemmen föras över från () till Kriminalvården. Den påföljd som främst är aktuell för unga som döms för mycket grov brottslighet är sluten ungdomsvård, LSU, . Ungdomar döms i princip aldrig till fängelse. Det innebär att straffet för en person , som döms för exempelvis mord, i princip resulterar inlåsning. dömdes totalt 86 ungdomar i åldern 15–till sluten ungdomsvård. Flertalet av dem var i övre tonåren. verkställde totalt 67 unga sluten ungdomsvård och av dem var hela 45 stycken . Det handlar alltså ofta om unga vuxna som gjort sig skyldiga till mycket allvarlig och grov brottslighet. Den slutna ungdomsvården måste utformas med hänsyn till detta. Vårdtiderna måste motsvara brottslighetens allvar. Den längsta möjliga vårdtiden inom sluten ungdomsvård måste förlängas. Dagens maximala vårdtid är otillräcklig både ur ett proportionalitetsperspektiv och ett behandlingsperspektiv. Den slutna ungdomsvården verkställs på ungdomshem som drivs av SIS. Bara skedde 26 rymningar från den slutna ungdomsvården. Brister har också konstaterats när det gäller säkerhetskontroll av personal samt de intagnas tillgång till internet och kontakt med olämpliga nätverk i sluten ungdomsvård. Detta visar att säkerheten på SIS-hemmen är eftersatt i jämförelse med Kriminalvården. De unga som döms till sluten ungdomsvård har ofta en kriminell livsstil. Vi menar att Kriminalvården kan ha större kompetens inom området än IiS, även om det rör sig om ungdomar. En särskild enhet inom bör överta det övergripande ansvaret för unga som begått grova brott. Detta har också tillkännagett för regeringen. meddelade regeringen att den tänker tillsätta en utredning som ska göra en översyn av regleringen om sluten ungdomsvård, men inte att utreda om ansvaret för den slutna ungdomsvården ska flyttas över till Kriminalvården. tillkännagav till regeringen att en utredning även skulle utreda frågan om att flytta ansvaret för den slutna ungdomsvården, med utgångspunkten att så skulle ske. Utredningen ska även få i uttryckligt uppdrag att föreslå längre maximala vårdtider än dagens . Snabbare behandling av häktade som döms till fängelse påbörjas inte någon vård eller behandling för en person som sitter häktad förrän en dom på fängelse har vunnit laga kraft. Det kan medföra att en person sitter häktad utan att några återfallsförebyggande åtgärder eller andra behandlingsinsatser vidtas. En normal brottmålsprocess – från det att den misstänkte häktas till dess att åtalet har prövats av både tingsrätt, hovrätt och ibland också – kan ta upp emot . För personer som döms till fängelse och mindre blir anstaltsplaceringen ofta så kort att någon behandling överhuvudtaget inte påbörjas. Vi vill därför införa en regel som innebär att när en person som är häktad döms till fängelse så ska domstolen kunna förordna att domen ska gå i verkställighet oavsett om den som döms kommer att överklaga. Det innebär att den som dömts kan flyttas till en anstalt och få vård och behandling i ett mycket tidigare skede. Eftersom grunden för frihetsberövandet är häktning till dess att domen vunnit laga kraft bör den intagne dock ha möjlighet att vara kvar i häktet om den så önskar. För att säkerställa möjligheten att nå fler intagna med utbildningsinsatser behöver utbudet på anstalterna utvecklas. utgörs utbudet, enligt Kriminalvården, till övervägande del av teoretiska kurser som leder till högskoleförberedande gymnasieexamen. Kriminalvården bör få i uppdrag att öka antalet yrkeskurser som leder till yrkes-förberedande gymnasieexamen. Programverksamheten inom är av stor betydelse för att få intagna att bryta med en tidigare kriminell livsstil. För att programmen ska kunna genomföras med hög kvalitet är personalens kompetens och möjligheter till fortbildning viktig. Utländska brottslingar ska avtjäna sitt straff i hemlandet Enligt statistik uppgår antalet personer med utländskt medborgarskap som avtjänar ett fängelsestraff längre än i till cirka 1 100 personer, varav drygt en tredjedel är från andra EU-länder. Antalet utländska medborgare som överfördes från till andra länder som avtjänar en frihetsberövande påföljd uppgick endast till 75 personer . Kriminalvården bör ges i uppdrag att påtagligt öka antalet överföringar av fångar med utländskt medborgarskap i svenska fängelser till sina respektive hemländer. Kriminalvården ska bland annat alltid initiera ett ärende om överföring när en utländsk medborgare ska verkställa ett fängelsestraff eller längre. I uppdraget ska också ingå att Kriminalvården i ska fördjupa samarbetet med kriminalvården i de länder vars medborgare är överrepresenterade i de svenska anstalterna, i syfte att möjliggöra överföring i fler fall. Mot bakgrund av att syftet med att överföra verkställigheten av en frihetsberövande dom främst är att underlätta den dömdes återanpassning i det land där han eller hon kommer att vistas efter frisläppandet, riktade ett tillkännagivande till regeringen om att Kriminalvården bör få ett sådant uppdrag. Brottsofferperspektivet behöver stärkas i svenskt rättsväsende. Den som har utsatts för brott ska alltid kunna räkna med ett starkt stöd från samhället. Bakom varje polisanmälan finns, typiskt sett, någon som har utsatts för våld eller hot eller en kränkning av något slag. Någon kan ha drabbats av fysiska såväl som psykiska skador som tar tid att bearbeta och återhämta sig från. Andra lider av såväl praktiska som ekonomiska problem. Det är många som drabbas av ett brott: dels den som utsätts, dels anhöriga och vänner till offret. Detsamma gäller gärningsmännens familjer som hamnar i en utsatt situation. finns även barn med i bilden. I de fall brott inte kan förebyggas måste samhällets resurser rikta in sig på att minska brottets skadeverkningar och att hjälpa brottsdrabbade. Ekonomisk ersättning är en viktig del i detta arbete. Därför är det angeläget att systemen med kränkningsersättning och brottsskadeersättning fungerar väl. Kränkningsersättning är en form av skadestånd som ersätter skador som uppstått till följd av brottsliga angrepp mot någon annans person, frihet eller frid. Det kan handla om brott som våldtäkt, misshandel och olaga hot. Det är en typ av skadestånd som oftast utgår till brottsoffer. Kränkningsersättningen har bestämts genom schablonbelopp som baseras på rådande etiska och sociala värderingar. Så bör det även vara fortsättningsvis. Nivåerna på ersättningen bör dock höjas avsevärt, genom en fördubbling av nivån på den kränkningsersättning som brottsoffer kan få rätt till. Denna förändring skulle på ett tydligare sätt markera att brottsoffret utsatts för ett intrång på rätten till sin person och sin integritet. Den höjda ersättningen ska bekostas av de som begår brott. I behandlingen av budgeten gjorde ett tillkännagivande till regeringen om detta. Effektivare hantering av ersättning till brottsoffer Med dagens system ska den person som begått brott kompensera brottsoffret för den skada han eller hon har orsakat. I andra hand kan brottsoffret få ersättning från sitt försäkringsbolag. I sista hand kan brottsoffret ha rätt till statlig ersättning, så kallad brottsskadeersättning från . Det är viktigt att ansvaret för ett brott är tydligt. Skadeståndsskyldigheten är en del av den konsekvens som åläggs den som dömts för brott. vore det naturligtvis allra enklast för det enskilda brottsoffret om man kunde få ersättning av staten direkt efter brottet eller att brottsskadeersättningen betalades direkt efter att domen vunnit laga kraft. Få anser det vara rimligt att brottsoffret själv ska behöva kontakta den skadeståndsskyldige för att få sin ersättning. Mot denna bakgrund finns anledning att utreda en ordning där ett av domstolen fastställt ersättningsbelopp utbetalas direkt av , utan att brottsoffret själv måste agera gentemot en gärningsman. Total översyn av stödet till brottsoffer samt en koordinerande funktion Det är viktigt att samhället stödjer brottsoffer, särskilt de som utsatts för grov brottslighet och deras anhöriga, tex anhöriga till våldsdödade. Det är också viktigt att säkerställa att gärningsmän inte kommer undan sitt skadeståndsansvar. Det är svårt att få en helhetsbild över vilket stöd som finns för brottsoffer. lämnades en universitetsavhandling gällande stödinsatser till brottsutsatta ungdomar. Avhandlingen visar att ungdomar inte fått det stöd som de velat ha. Det hade varit stort fokus på psykosocialt stöd men ungdomarna hade önskat mer praktiskt stöd i rättsprocessen, vad som gäller för ekonomisk ersättning och var de kan få professionellt stöd. Enligt avhandlingen behövs en koordinerande funktion för en brottsutsatt kan behöva flera olika typer av stöd . Många brottsoffer vet inte var de ska vända sig för att få stöd och därför behöver en total översyn av stöd till brottsoffer göras samt inrätta en koordinerande funktion från samhällets sida. Likvärdighet i stödet till brottsoffer över hela landet Brottsofferjourernas förutsättningar att hjälpa brottsutsatta är olika i olika delar av landet. Eftersom en stor del av arbetet utförs på ideell basis är de beroende av ekonomiskt stöd från kommunerna. Ett professionellt bemötande av alla brottsoffer är viktigt, oavsett var man bor. vill därför verka för att likvärdigheten i stödet till brottsoffer ska förbättras över hela landet. Noggrannare återkoppling till brottsoffer Den som utsatts för ett brott ska få den information som behövs med anledning av brottet samt om vilket stöd som finns tillgängligt. Polisen har en viss skyldighet att bistå med information, men vi ser ett behov av att ytterligare förbättra informationen och ge tydligare återkoppling om utredningen. Om en förundersökning läggs ner ska polisen tydligt redogöra för vilka åtgärder som vidtagits och motiven till att ärendet läggs ner. Förändra reglerna om förundersökningsbegränsning Det är viktigt att öka polisens förmåga och vilja att utreda och klara upp även mängd-brottslighet eller vardagskriminalitet, det vill säga vanligt förekommande brott. Av så kallade processtekniska skäl ges möjlighet till förundersökningsbegränsning, detta är i praktiken nedlagda brottsutredningar. Det har på många håll uppfattats som en skyldighet att förundersökningsbegränsa snarare än en möjlighet. Det är viktigt att följa upp det regelverk och dess tillämpning som leder till att brottsutredningar läggs ner i onödan. En mer rättvis modell för straffmätning Reglerna i 29 kap. om straffmätning måste skärpas. Enligt den gängse svenska metoden för straffmätning är minimistraffet i praktiken ofta detsamma som normalstraffet; det motsvarar en gärning som uppfyller straffbestämmelsens rekvisit men som varken omfattar några särskilda förmildrande eller försvårande omständigheter. Straffmätningen bör i stället ske mer nyanserat. Minimistraffet bör ses som ett straff som är anpassat för en gärning av den aktuella typen som är typiskt mild ur statistisk synpunkt. En sådan tillämpning av straffskalorna kan åstadkommas genom anvisningar och tabeller för straffmätning som förs in i förarbeten, som skulle likna de ”sentencing guidelines” som finns i t.ex. och andra länder. En sådan tillämpning kan också åstadkommas genom att i lagen tydligt ange vilken nivå inom straffskalan som straffmätningen ska utgå från, kompletterad med mer eller mindre preciserade principer för vad som ska anses utgöra förmildrande respektive försvårande omständigheter Regeln om presumtion för fängelse vid återfall i 30 kap. 4 § måste skärpas. Återfall i brott på fängelsenivå bör i princip undantagslöst leda till fängelse. Den absoluta utgångspunkten ska vara att en icke frihetsberövande påföljd är en första och sista varning till den dömde. Det är viktigt för straffsystemets trovärdighet och för dess grundläggande ändamål att det uppfattas att den varningssignal som en första brottmålsdom sänder måste tas på allvar. Det innebär att den som för första gångens döms för ett inte allt för allvarligt brott på fängelsenivå bör dömas till en icke-frihetsberövande påföljd; antingen villkorlig dom eller skyddstillsyn beroende på den dömdes övervakningsbehov, vilket bedöms med utgångspunkt i livssituation och allmän skötsamhet. Redan vid första återfallet bör dock fängelse dömas ut i princip utan undantag. I 29 kap. listas ett antal omständigheter som kan medföra strafflindring i förhållande till den påföljd som annars skulle dömts ut. I 29. kap. 3 § listas så kallade förmildrande omständigheter och i 29 kap. 5 § listas s.k. billighetsskäl. Det bör ske en generell översyn av dessa omständigheter. Flera av dem, i synnerhet billighetsskälen i 5 §, är sådana att det inte är rimligt att de ska leda till ett lindrigare straff. Som exempel kan nämnas att den dömde ska utvisas från eller blir av med sitt arbete på grund av domen. Förmildrande omständigheter och förmildrande skäl ska i normalfallet inte kunna medföra något annat än att påföljden för brottet blir minimistraffet, dvs. straffskalan ska inte kunna underskridas. Detta bör förslagsvis ske genom ändringar av 29 kap. 3 § andra stycket och 29 kap. 5 § andra stycket . Straffen för den som återfaller i brott måste skärpas betydligt. Det finns i 29 kap. 4 § en regel om att domstolen i begränsad utsträckning ska ta hänsyn till om den dömde återfallit i brott när den utmäter straff. I praktiken används emellertid denna bestämmelse mycket sällan, och när den används leder den endast till mycket blygsamma skärpningar av straffet. Det finns både moraliska och ändamålsmässiga skäl för att skärpta straffen för återfall. När det gäller det moraliska perspektivet uttrycker straffet samhällets av den som straffas. Samhället markerar att ett visst beteende inte är acceptabelt och att den dömde har handlat fel. Den som blivit dömd för brott och återfaller, begår en desto allvarligare överträdelse. Inte bara bryter han då mot den konkreta straffbestämmelse som han har överträtt och kränker det intresse som straffbestämmelsen ska skydda utan han bryter även i högre grad mot själva principen om laglig ordning i samhället. När det gäller ändamålsperspektivet kan man konstatera att en förhållandevis liten del av alla brottslingar begår en mycket stor del av alla brott. Det skulle innebära en stor vinst ur inkapaciteringssynpunkt om straffsystemet anpassades för att straffa dessa brottslingar hårt. Återfall i likartad brottslighet bör därför i princip alltid leda till att straffet skärps – oavsett om villkorligt medgiven frihet förverkas eller inte och oavsett om återfallet också har beaktats som skäl för fängelse. Inte heller bör det spela någon roll för straffskärpningen om ”det tidigare brottet” begåtts när den dömde inte varit fullt straffmyndig. Stärkt nödvärnsrätt mot oprovocerade angrepp Rätten till nödvärn mot oprovocerade angrepp måste stärkas, genom ändringar i 24 kap. 1 § . Den som utsätts för ett potentiellt dödligt angrepp har en principiell skyldighet att fly snarare än att sätta sig till motvärn, om alternativet är att riskera att utsätta angriparen för livsfara. Detta gäller trots att det ofta kan vara förenat med stora risker att försöka fly och vara ett mycket mindre riskabelt alternativ att försvara sig om man t.ex. har tillgång till ett vapen. Nödvärnsrätten bör utformas så att den är ”situationsanpassad”. Bestämmelsens tillämpning bör ta hänsyn till varför och i vilken kontext den nödvärnsberättigade blivit angripen. Den som oprovocerat eller annars helt utan egen förskyllan blir angripen har ett mer långtgående anspråk på nödvärnsrätt än den som på något sätt har skuld till den uppkomna situationen, t.ex. genom att själva ha uppträtt brottsligt. I nödvärnssituationer som på något sätt framprovocerats av den angripne eller på något annat sätt orsakats av honom eller har samband med hans klandervärda beteende bör nödvärnsrätten däremot inte vara mer långtgående . i (M)