mot · H902461 · 2021-09-27 00:00:00 — En starkare arbetsrätt för ökad trygghet 2 Förslag till riksdagsbeslut 3.1 , och överenskommelsen mellan några av arbetsmarknadens parter 4 Minska de otrygga anställningarna 4.1 Objektiva skäl för alla visstidsanställningar 4.2 Skydd mot missbruk av intermittenta anställningar 4.3 Företrädesrätt till återanställning 4.4 Tydligare personsamband vid vikariat 4.5 Skyddad sysselsättningsgrad mot s.k. hyvling 4.6 Tydligare reglering av provanställning 4.7 Förbättrat anställningsskydd för lärare på konstnärliga högskolor 5 Ta bort tvåpersonsundantaget 6 Stärkt reglering vid in- och uthyrning av arbetstagare 6.1 Verka för en ändring av EU:s bemanningsdirektiv 6.2 Permanenta behov ska inte tillgodoses genom inhyrning 6.3 Inhyrning ska inte vara tillåten när tidigare anställda har företrädesrätt till återanställning 6.4 Vetorätten behöver stärkas 6.5 Rätt att på begäran ta del av affärsavtal 6.6 Staten bör avveckla anlitandet av bemanningsföretag 2 Förslag till riksdagsbeslut ställer sig bakom det som anförs i motionen om att lagen (1982:80) om anställningsskydd bör ändras så att allmän visstidsanställning utgår och det i stället införs objektiva kriterier för när det är tillåtet med visstidsanställningar och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om att slutbetänkandet från Utredningen för hållbart arbetsliv , Tid för trygghet (SOU 2019:5), bör remitteras och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om att kvalifikationstiden för företrädesrätt till återanställning bör förkortas och inträda efter sammanlagt sex månaders anställning och att tiden under vilken företrädesrätten till återanställning gäller bör förlängas efter anställningens upphörande och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om att regelverket kring vikariat bör förtydligas i syfte att förhindra missbruk av anställningsformen och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om att lagen (1982:80) om anställningsskydd bör ändras så att regelverket gällande arbetsbrist blir tillämpligt om en arbetsgivare avser att omreglera den anställdes sysselsättningsgrad och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om att lagen (1982:80) om anställningsskydd bör ändras så att det tydligt framgår att arbetsgivaren dels ska ange skäl för att en provanställning avslutas , dels ska ge löpande återkoppling till den provanställde under provanställningens gång i syfte att göra det möjligt för arbetstagaren att anpassa sig till arbetsgivarens krav och förväntningar och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om att 4 kap. 10 § högskoleförordningen bör avskaffas i syfte att förbättra anställningsskyddet för lärare vid konstnärliga högskolor och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om att rätten för arbetsgivare i företag med högst tio anställda att ensidigt undanta två personer från turordningen ska tas bort ur 22 § lagen om anställningsskydd och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om att regeringen bör verka för en ändring av EU:s bemanningsdirektiv så att medlemsstaterna själva kan besluta huruvida bemanningsföretag ska vara tillåtna på den egna arbetsmarknaden och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om att lagen (2012:854) om uthyrning av arbetstagare bör ändras så att det blir förbjudet att hyra ut och hyra in arbetskraft för permanenta arbetskraftsbehov och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om att regeringen bör återkomma med ett förslag på en tydlig skrivning i lagen om anställningsskydd där det uttryckligen framgår att det inte är tillåtet att hyra in arbetstagare från bemanningsföretag när det finns tidigare anställda som har företrädesrätt till återanställning och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om att den fackliga vetorätten i lagen om medbestämmande i arbetslivet bör stärkas och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om att lagen om uthyrning av arbetstagare bör kompletteras med en bestämmelse som ger arbetstagare och avtalsslutande fackförbund rätt att på begäran ta del av bemanningsföretagets affärsavtal och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om att regeringen bör verka för att staten, i sin arbetsgivarpolicy, uttryckligen ser till att statliga myndigheters anlitande av bemanningsföretag avvecklas och tillkännager detta för regeringen. En stark arbetsrätt är avgörande för arbetstagarnas trygghet på arbetsmarknaden. Det ger den enskilde arbetstagaren (den som säljer sin arbetskraft) ett grundläggande skydd mot arbetsköparnas godtycke. ger det arbetstagarna en kollektiv styrka gentemot arbetsgivarna (de som köper någons arbetskraft). En stark arbetsrättslagstiftning bidrar således till att utjämna de i grunden ojämlika maktförhållandena mellan arbetstagare och arbetsgivare. Det mesta av de faktiska relationerna på den svenska arbetsmarknaden regleras i kollektivavtal. Detta är en god ordning som ger såväl stabilitet som flexibilitet. Avtalen förhåller sig dock till lagens bestämmelser. Problem som inte förutsågs vid lagens utformning, eller direkt uppstått genom förändringar i lagen, adresseras ofta i kollektivavtalsförhandlingar, men det betyder inte att lagstiftningsprocessen bör bortse från dem. Under har lagen om anställningsskydd (LAS) successivt urholkats: turordningsreglerna har ändrats, tiden för återanställningsrätt har förkortats och allmän visstid har införts. Utöver detta har praxis, genom arbetsköparnas faktiska agerande och domar i Arbetsdomstolen, förskjutits i klart arbetsköparvänlig riktning. Andelen otrygga jobb har ökat och den fackliga organisationsgraden har minskat. Arbetstagarnas trygghet har därmed stegvis försvagats, likaså arbetstagarnas gemensamma styrka. Arbetsgivarnas makt har stärkts på bekostnad av arbetstagarnas trygghet. 3.1 , och överenskommelsen mellan några av arbetsmarknadens parter Enligt januariavtalet mellan Socialdemokraterna, ska arbetsrätten ”moderniseras och anpassas efter dagens arbetsmarknad”. tillsatte S‑MP-regeringen därför en utredning med uppdrag att ta fram förslag som gör det lättare och billigare att säga upp arbetstagare – januaripartiernas definition av en moderniserad arbetsrätt. gavs dock en ”möjlighet” för arbetsmarknadens parter att förhandla fram ”en överenskommelse om hur LAS ska reformeras på ett sätt som ger ökad flexibilitet”. Om parterna skulle nå en sådan överenskommelse skulle regeringen lägga fram förslag i linje med parternas överenskommelse. I annat fall skulle utredningens förslag genomföras. presenterade den s.k. sitt betänkande En moderniserad arbetsrätt (SOU 2020:30). I utredningen föreslogs flera kraftiga försämringar av anställningsskyddet – med andra ord en väsentligt mindre modern utformning av arbetsrätten. förslag var mycket långtgående och skulle, om de infördes, påverka anställningstryggheten i grunden – främst på små företag men även på företag med många anställda. Ett försvagat anställningsskydd längs de linjer som föreslog riskerade, utöver att slå undan tryggheten för den enskilde, att allvarligt skada den fackliga organiseringen, vilket i sig är en grundförutsättning för den svenska modellen. De förslag i utredningen som gynnade arbetstagarna, såsom utökad rätt till kompetensutveckling och ökade möjligheter att övergå från visstid till tillsvidareanställning, vägde inte på något sätt upp de omfattande försämringar av anställningstryggheten som utredningen föreslog. Sammantaget kan vi konstatera att utredningens förslag om kraftiga försämringar av anställningsskyddet skulle rubba balansen mellan arbetsmarknadens parter: arbetsgivarnas makt skulle stärkas ytterligare på bekostnad av löntagarnas trygghet. Det kan inte acceptera. inledde , LO och PTK (parterna) förhandlingar om anställningstrygghet och omställning, de s.k. LAS-förhandlingarna. Förhandlingarna pågick , då parterna enades om en avsiktsförklaring. I avsiktsförklaringen var parterna överens om att ajournera förhandlingarna under avtalsrörelsen, tillsätta tre arbetsgrupper med uppdrag att ta fram underlag inför fortsatta förhandlingar samt återuppta förhandlingarna . Enligt avsiktsförklaringen skulle en överenskommelse nås (, LO och PTK: Avsiktsförklaring ). Innan avsiktsförklaringen blev offentlig valde ett flertal , däribland , och , att lämna förhandlingarna eftersom de ansåg att de förändringar kring anställningsskydd som diskuterades var alltför långtgående (Arbetet ). presenterade arbetsgrupperna en rapport med förslag kring tre områden: anställningsskyddsregler, omställningssystem och arbetslöshetsförsäkringssystemet (, LO och PTK 2020: Underlag inför fortsatta förhandlingar. Rapport från parternas arbetsgrupper inför förhandlingarna om anställningsskydd och omställning). Förslagen låg därefter till grund för de fortsatta förhandlingarna mellan parterna. fördes intensiva förhandlingar. Förhandlingarna ledde fram till två överenskommelser: dels ett utkast till huvudavtal om trygghet, omställning och anställningsskydd, dels en principöverenskommelse om parternas gemensamma krav på staten som en förutsättning för att anta huvudavtalet. återupptogs dock förhandlingarna, men en enhällig LO-styrelse valde att säga nej till det förslag till överenskommelse som parterna diskuterade. och valde, till skillnad från LO, att säga ja till förslaget. meddelade S‑MP-regeringen att man hade för avsikt att gå vidare med det avtal som och stod bakom. Därmed var hotet om lagstiftning enligt den s.k. avvärjt. anslöt sig och till Svenskt Näringslivs och PTK:s principöverenskommelse om trygghet, omställning och anställningsskydd. beslutade S‑MP-regeringen att tillsätta tre s.k. bokstavsutredningar med uppdrag att lämna förslag till lagändringar så att arbetsmarknaden ska kunna reformeras enligt den tidigare nämnda överenskommelsen. presenterades utredningarnas förslag. I utredningen som rör arbetsrätt föreslås bl.a. att anställningsskyddslagens begrepp saklig grund ersätts av sakliga skäl, att arbetsgivaren får en utökad möjlighet att göra undantag från turordningen vid uppsägning p.g.a. arbetsbrist och att anställningen inte längre ska bestå under en tvist om ogiltighet när en arbetstagare sagts upp (Ds 2021:17). I de utredningar som rör omställning föreslås dels ett nytt offentligt grundläggande omställnings- och kompetensstöd för arbetstagare som inte omfattas av kollektivavtal (Ds 2021:16), dels ett nytt offentligt studiestöd – omställningsstudiestöd (Ds 2021:18). Förslagen föreslås träda i kraft . kan konstatera att LAS-förhandlingarna mellan parterna skedde under hot om lagstiftning. Det gav arbetsgivarsidan ett kraftigt övertag i förhandlingarna, vilket påverkade resultatet till arbetsgivarnas fördel. De fackliga organisationerna har under dessa förhållanden pragmatiskt arbetat vidare utifrån den situation som gäller och utifrån det de har bedömt ligger i deras medlemmars intresse. Det gäller både dem som undertecknade i första vändan, dem som fick till förändringar och undertecknade senare och dem som valt att inte underteckna. Men förutsättningarna har, p.g.a. regeringens agerande och januariavtalet, varit i arbetsgivarsidans favör, och detta i ett läge där arbetsrätten redan har ändrats till arbetsgivarnas fördel, såväl genom lagändringar som genom AD-domar. Särskilt anmärkningsvärt är den socialdemokratiskt ledda regeringens agerande vid det tillfälle då det fanns ett avtal som LO samlat hade avvisat. I det läget gick alltså arbetsmarknadsministern och statsministern – bägge socialdemokrater – ut offentligt och sa att regeringen skulle jobba vidare utifrån parternas förslag. Man slog alltså fast från socialdemokratiskt håll att LO inte behöver räknas med när det talas om vilka som är parter på arbetsmarknaden. Detta kommer i sig att få långtgående konsekvenser. Samlat sett för hela arbetstagarkollektivet, är det uppfattning att de fördelar som principöverenskommelsen innebär för arbetstagarna, såsom förbättrade möjligheter till omställning, inte väger upp de nackdelar som överenskommelsen innebär vad gäller försvagat anställningsskydd. Enligt vår mening har staten goda möjligheter att genomföra de förbättringar vad gäller omställning som föreslås i principöverenskommelsen – utan att kraftigt försämra löntagarnas anställningsskydd. säger nej till alla former av försämringar av anställningstryggheten. Vi vill i stället stärka anställningsskyddet och öka arbetstagarnas trygghet. Löntagarna på svensk arbetsmarknad behöver mer trygghet – inte mindre. Vi behöver fler trygga jobb – inte färre. Anställningsskyddet behöver stärkas – inte luckras upp. I denna motion lägger vi fram ett antal förslag som syftar till att stärka arbetsrätten och minska de otrygga anställningarna. 4 Minska de otrygga anställningarna Tidsbegränsade anställningar fyller en nödvändig funktion på arbetsmarknaden. Det måste gå att ta in vikarier när anställda är föräldralediga eller sjuka och det måste gå att anställa extrapersonal vid tillfälliga arbetsanhopningar eller när det behövs specifik kunskap . Problemet är att många arbetsgivare systematiskt använder tidsbegränsade anställningar. Detta ger dem en ”flexibilitet” i stunden, som går ut över de anställda men också under viktiga samhälleliga värden. I den ursprungliga versionen av LAS fanns en tydlig reglering av tidsbegränsade anställningar. Tillfälliga anställningar var separerade från tillsvidareanställningar på så vis att visstidsanställda inte kunde användas för att utföra samma arbete som fast anställda. Tillsvidareanställning var norm, tidsbegränsad anställning ett undantag. genomfördes förändringar i LAS som öppnade upp för ett vidare användande av tillfällig arbetskraft. Över tid ökade de tidsbegränsade anställningarna i omfattning. har andelen anställda med tidsbegränsad anställning varit någorlunda med vissa mindre upp- och nedgångar bl.a. beroende på konjunktursvängningar. hade av de anställda någon form av tidsbegränsad anställning (LO 2021: Anställningsformer ). har de tidsbegränsade anställningarna blivit alltmer osäkra. Förklaringen är att de tidsbegränsade anställningarna i sin tur består av flera olika typer av anställningar och att det är de mest osäkra formerna som har ökat, främst allmän visstidsanställning och olika former av behovsanställningar. Parallellt med det har de mest trygga formerna av tidsbegränsade anställningar minskat, framför allt vikariaten. Detta sammantaget har skapat en förskjutning mot allt fler otrygga jobb –2018, trots att den totala andelen tidsbegränsade anställningar varit relativt stabil sett över hela tidsperioden (Arena 2019: Fler otrygga jobb och färre fackligt anslutna). Det råder stora skillnader mellan olika grupper när det gäller hur vanligt det är med tidsbegränsade anställningar. Arbetare, kvinnor, utomeuropeiskt födda och unga är överrepresenterade. I vissa branscher är tidsbegränsade anställningar snarare regel än undantag. Det gäller framför allt i kvinnodominerade arbetaryrken inom vård och omsorg, handel samt hotell- och restaurangbranschen. Den bransch som hade högst andel tidsbegränsat anställda var hotell och restaurang av de anställda (SCB 2020: Arbetskraftsundersökningarna – Tema: Utvecklingen för tidsbegränsat anställda 2005–2019). Att vara anställd på tillfälliga kontrakt innebär stora nackdelar för individen. Livet går inte att planera, ekonomin är osäker och på arbetsplatsen befinner man sig ständigt i underläge. Det är svårare att engagera sig fackligt och säga ifrån om orättvisor och problem på jobbet. Tillfälligt anställda erbjuds också mindre kompetensutveckling och har sämre löneutveckling. Att inte ha en tillsvidareanställning gör det svårt att teckna ett hyreskontrakt eller låna pengar till en bostad. Otrygga anställningar är en stor källa till stress och oro, framför allt bland unga. Forskningsstudier visar tydliga kopplingar mellan psykisk ohälsa och otrygga anställningar. Otrygga anställningar ger helt enkelt otrygga liv. De tidsbegränsat anställda betalar ett högt pris för arbetsgivarnas krav på flexibilitet. Situationen för unga behovsanställda är särskilt utsatt (2020: Alienation och arbete. Unga behovsanställdas villkor i den flexibla kapitalismen). De tydliga skillnaderna i arbetsmiljö mellan tidsbegränsat anställda och tillsvidareanställda bekräftas i Arbetsmiljöundersökning. Enligt rapporten är en av fyra tidsbegränsat anställda rädd för uppsägning eller att tvingas korta sin arbetstid jämfört med en av tio av de tillsvidareanställda. Vidare har drygt hälften av de tidsbegränsat anställda repetitiva arbetsuppgifter jämfört med drygt en tredjedel av de tillsvidareanställda. Dessutom kan sex av tio tidsbegränsat anställda sällan eller aldrig bestämma när arbetsuppgifter ska utföras. Motsvarande siffra för tillsvidareanställda är tre av tio. Därutöver visar rapporten att det bland tidsbegränsat anställda kvinnor är dubbelt så vanligt att ha upplevt sexuella trakasserier på jobbet jämfört med bland tillsvidareanställda kvinnor (2020: Arbetsmiljön 2019). När antalet visstidsanställningar blir för stort påverkar det även de tillsvidareanställdas arbetsvillkor och arbetsmiljö negativt. Exempelvis visar en undersökning som har gjort bland butiks- och lageranställda att tillsvidareanställd personal på arbetsplatser där det finns många visstidsanställda mår sämre och känner sig mer stressad än andra. Bemanningen är ofta lägre på dessa arbetsplatser och de tillsvidareanställda får dra ett tyngre lass och ständigt lära upp nya kollegor (2018: Handels om allmän visstid). Regeringens proposition 2015/16:62 Skärpta åtgärder mot missbruk av tidsbegränsade anställningar innehöll förslag som kan ses som steg i rätt riktning. De lagändringar som trädde i kraft är dock otillräckliga för att på allvar komma till rätta med missbruket av de tidsbegränsade anställningarna. Inte heller de förslag kring tidsbegränsade anställningar som parterna kommit överens om inom ramen för de s.k. LAS-förhandlingarna, som ligger till grund för kommande lagstiftning, är tillräckliga. föreslår därför ett antal regeländringar i syfte att minska de otrygga anställningarna och stärka den enskildes rätt till anställningstrygghet. 4.1 Objektiva skäl för alla visstidsanställningar anser att tillsvidareanställning ska vara norm på arbetsmarknaden och att tidsbegränsade anställningar bara ska få användas när det finns objektiva skäl för det. Så är det inte . För att anställa någon på ett vikariat krävs att en anställd är frånvarande och tillfälligt behöver ersättas. Men för att erbjuda någon en allmän visstidsanställning enligt § 5 i LAS finns inga sådana kriterier alls. Det står arbetsgivaren fritt att välja en tidsbegränsad anställning utan att motivera det. Därmed kan det inte sägas att tillsvidareanställning längre är norm i den svenska arbetsrättslagstiftningen. Allmän visstidsanställning bryter med en grundtanke i LAS, nämligen att arbetstagaren, som i utgångspunkten har en underordnad relation till arbetsgivaren, åtminstone ska skyddas mot godtycke. Allmän visstidsanställning kan tvärtom sägas bygga på just godtycke. Allmän visstidsanställning infördes av den borgerliga regeringen . har , tillsammans med flera fackförbund, framfört krav på att allmän visstidsanställning bör tas bort ur LAS. står också Socialdemokraterna bakom ett sådant krav efter ett beslut på partiets kongress. Varken den förra eller den nuvarande S‑MP-regeringen har dock lagt fram någon proposition i ärendet. Problemet med allmän visstid kvarstår således. I debatten har det hävdats att man i första hand bör komma till rätta med problemen i förhandlingar mellan arbetsmarknadens parter. Men grundproblemet har skapats genom utformningen av lagen och bör lösas därigenom. Dagens utformning ger en ensidig fördel till arbetsgivarna och bygger in ett godtycke i systemet. Arbetsgivarna har inget att vinna på att reglera detta i kollektivavtal, som problemet är som störst på områden där arbetstagaren redan befinner sig i särskilt utsatta situationer. I den mån frågan ändå regleras genom kollektivavtal betyder det att arbetstagarorganisationen måste betala för något som lagstiftaren inte borde ha öppnat för. En liknande slutsats drog 2016, som fattade beslut om att LO ska verka för att allmän visstidsanställning tas bort ur LAS. Det finns således ett brett fackligt stöd för att ändra lagstiftningen. I Ds 2021:17, som bygger på parternas principöverenskommelse, föreslås att allmän visstidsanställning ersätts av särskild visstidsanställning. Den nya anställningsformen liknar den gamla på det sättet att det inte krävs att arbetsgivaren anger något objektivt skäl för tidsbegränsningen. Reglerna för särskild visstidsanställning medför dock att anställningen betydligt snabbare övergår till en tillsvidareanställning (Ds 2021:17, s. 11). Det är visserligen positivt att övergången föreslås ske snabbare än men grundproblemet kvarstår: arbetsgivaren behöver inte ange något objektivt skäl för tidsbegränsningen. anser att LAS bör ändras så att allmän visstidsanställning utgår och det i stället införs objektiva kriterier för när det är tillåtet med visstidsanställningar. Lagen bör i denna del även fortsättningsvis vara semidispositiv. Det innebär att arbetsmarknadens parter i centrala kollektivavtal kan komma överens om de anställningsformer som är lämpliga inom respektive bransch. Lagen (1982:80) om anställningsskydd bör ändras så att allmän visstidsanställning utgår och det i stället införs objektiva kriterier för när det är tillåtet med visstidsanställningar. Detta bör ställa sig bakom och ge regeringen till känna. 4.2 Skydd mot missbruk av intermittenta anställningar Ett omfattande och växande problem på svensk arbetsmarknad är utvecklingen mot allt fler s.k. intermittent anställda, t.ex. timanställda, springvikarier eller personer som rings in tillfälligt vid behov. Intermittenta anställningar är inte lagreglerade utan regleras i kollektivavtal mellan arbetsmarknadens parter. Personer med denna form av tidsbegränsad anställning har en anställningstid som enbart räknas när de arbetar. Ett nytt anställningsförhållande påbörjas varje gång arbete utförs. Inom många sektorer, inte minst i LO:s tjänstebranscher, pågår en utveckling där denna form av moderna daglönare blir allt vanligare. Arbetsgivarna väljer att utnyttja sina möjligheter att använda sig av intermittent anställda via anställningsformen allmän visstid. Personer med intermittenta anställningar erbjuds arbete med kort varsel och har ingen garanterad arbetstid, inget schema och därmed ingen garanterad inkomst. Intermittenta anställningar kan fortgå , ofta . De arbetstagare som omfattas av intermittenta anställningar är främst unga, kvinnor och personer med utländsk bakgrund. De intermittent anställda har i praktiken inte något anställningsskydd alls – de är helt utlämnade till arbetsgivarens godtycke. ser ett stort behov av att komma till rätta med det omfattande missbruk av intermittenta anställningar som präglar delar av svensk arbetsmarknad. S‑MP-regeringen tillsatte 2017 en utredning med uppdrag att bl.a. utreda skydd i anställningen för intermittent anställda (dir. 2017:56). I utredningens slutbetänkande finns flera intressanta förslag som syftar till att öka tryggheten för personer med intermittenta anställningar. Bland annat föreslås att tid mellan upprepade korta anställningar ska räknas som anställningstid vid tillämpning av vissa bestämmelser i (SOU 2019:5). anser att utredningens förslag är ett bra steg på vägen för att motverka missbruket av intermittenta anställningar. Utredningens slutbetänkande har ännu inte remitterats. anser att slutbetänkandet bör skickas ut på remiss.