mot · H902916 · 2021-09-29 00:00:00 — Inte sällan börjar en frigiven klient sitt liv i frihet med enbart en plastpåse med sina tillhörigheter i handen och ingenstans att ta vägen. Det är en situation som inte på något sätt underlättar återgången till ett liv utan kriminalitet och eventuellt missbruk, tvärtom. En rapport från Brå[8] visar att en stor del av dem som inte får någon särskild utslussning från anstalt har bedömts ha för hög risk att missköta sig och återfalla i brott. Det är kontraproduktivt att de klienter som kanske har mest behov av stöd och hjälp för att återanpassas och slussas in i samhället blir utan den hjälpen. Som Brå konstaterar bör insatser vidtas för att reducera risken för att dessa klienter återfaller i brott i samband med inslussning och efter frigivning. En möjlighet för klienter som bedöms ha en högre risk för återfall i brottslighet att få tillgång till inslussningsåtgärder är gps-övervakning i kombination med fotboja. Tekniken har testats av Kriminalvården inom ramen för en försöksverksamhet och innebär en möjlighet till ökad kontroll. Regeringen har tillsammans med under tidigare mandatperiod avsatt medel i budgetpropositionerna till Kriminalvården för att bl.a. stärka det återfallsförebyggande arbetet. Regeringen gav Kriminalvården i uppdrag att genomföra en försöksverksamhet med inslussningsprogram. Programmet syftade till att höja effektiviteten i det återfallsförebyggande arbetet och pågick t.o.m. . Syftet med försöksverksamheten var att ta fram fungerande strukturer och principer för samverkan, främst med kommuner, landsting, Arbetsförmedlingen och civilsamhället. Inslussningsarbetet prövades i en försöksverksamhet. Frivilliga kommuner, varav ett antal med socialt utsatta områden, skulle delta i försöksverksamheten. Intagna i fängelse som vill sluta begå brott erbjöds att delta i ett inslussningsprogram som de stod under övervakning efter villkorlig frigivning. Programmet skulle samordnas mellan Kriminalvården och lokala samhällsaktörer på den intagnes hemort via en inslussningsgrupp. Frigivningen skulle planeras gemensamt, noga och , insatser från anstaltstiden skulle fullföljas och följas upp, någon form av sysselsättning skulle garanteras och skuldrådgivning och tillgång till en stödperson från det civila samhället skulle erbjudas. Dessvärre visar Brottsförebyggande rådets utvärdering att försöksverksamheten misslyckats helt beroende på dålig planering och förberedelse, lågt antal deltagande klienter och bristande nationell styrning. [9] anser att detta är mycket beklagligt. Den bristande inslussningen och återanpassningen av personer som avtjänat fängelsestraff drabbar både dem och allmänheten som riskerar att utsättas för nya brott. Det är både kontraproduktivt och orimligt att staten inte tar ett större ansvar för inslussning och återanpassning av människor som begått grova brott. anser att regeringen behöver ta ett helhetsgrepp på frågan om inslussning och återanpassning till samhället. Försöksverksamheten med inslussning hade kunnat vara ett första steg på vägen. brast det nödvändiga förberedelsearbetet och därigenom förutsättningarna för att verksamheten skulle lyckas. I vårändringsbudgeten har regeringen höjt anslaget till Kriminalvården i syfte att myndigheten ska fortsätta att utveckla arbetet med inslussning inför en bredare spridning av modellen. Enligt regeringen bör ett särskilt fokus riktas mot insatser för unga dömda. Vidare ska minst ett av de av utpekade särskilt utsatta områdena ingå (prop. 2020/21:99). Detta är lovvärt men långt ifrån tillräckligt. Frågan om inslussning och återanpassning av grovt kriminella människor måste omfatta hela landet, och samtliga involverade aktörer, som kommuner och olika myndigheter, måste ta sitt ansvar. har tidigare riktat ett tillkännagivande till regeringen om att Kriminalvårdens arbete med att förebygga återfall bör förstärkas (bet. 2018/19:JuU13). anser att regeringen bör tillsätta en utredning som ser över hur staten skulle kunna ta ett större ansvar för inslussning och återanpassning av grovt kriminella personer efter avtjänat straff. Det är högst rimligt att staten under en tillräckligt efter frigivning tar ansvar för personernas försörjning, sysselsättning och boende, allt för att minska återfall i brott och underlätta återetableringen i samhället. Regeringen bör tillsätta en utredning i syfte att se över möjligheten för staten att ta över ansvaret för inslussning och återanpassning av personer som avtjänat straff för grova brott. Detta bör ställa sig bakom och ge regeringen till känna. Av tidigare studier framgår att det finns flera brister i samhällets förmåga att stödja den person som vill lämna en kriminell eller extremistisk miljö. Fler insatser behövs för att motivera människor att hoppa av, myndigheternas kunskap om målgruppen behöver förbättras och möjligheterna att få stöd behöver bli mer likvärdiga över landet. På såväl nationell som regional och lokal nivå behöver insatserna från samhället samordnas bättre mellan berörda aktörer och bli mer strukturerade och långsiktiga. Regeringen gav ett uppdrag till Kriminalvården, , och att gemensamt ta fram ett nationellt avhopparprogram. [10] Syftet var bl.a. att förstärka samhällets stöd till individer som vill lämna kriminella eller våldsbejakande extremistiska miljöer och grupperingar. Av utredningen mot brott (SOU 2021:49) framgår att ett förslag till nationell samordningsstrategi för avhopparverksamhet som Kriminalvården, , och tagit fram är under beredning i . Myndigheterna har i sin slutredovisning föreslagit en samordningsstruktur för avhopparverksamhet där (Brå) föreslås få en samordnande roll på nationell nivå och länsstyrelserna, genom de brottsförebyggande samordnarna, på regional nivå samt kommunerna på lokal nivå. Kommunerna föreslås därtill få ansvar för det operativa arbetet tillsammans med och Kriminalvården. Förslaget anger dock inte vilka insatser som avhoppare ska erbjudas. Utredningen mot brott (SOU 2021:49) gör därför bedömningen att det kan finnas anledning att överväga införandet av ett särskilt, nationellt avhopparprogram för att säkerställa att individer som vill upphöra med kriminalitet ges möjlighet att göra det på ett snabbt och effektivt sätt. Såvitt vi förstår motsvarar inte myndigheternas förslag om en samordningsstruktur för avhopparverksamhet ett nytt avhopparprogram. Vi har uppfattat att regeringens uppdrag till myndigheterna var att ta fram ett sådant program. Med anledning av regeringens pågående beredning av ovan nämnda förslag avstår dock från att lämna något konkret förslag i detta sammanhang. Vi kommer dock noga att bevaka frågan och vid behov återkomma med förslag till åtgärder. Regeringens utgångspunkt att det nationella avhopparprogrammet ska rymmas inom myndigheternas befintliga förvaltningsanslag är t.ex. en fråga som vi får anledning att återkomma till. En ytterligare aspekt som kommer att få betydelse för avhopparprogrammet är det generella behovet av ett modernt vittnesskydd. Ett väl fungerande vittnesskyddsprogram är avgörande för att få människor att vittna i syfte att beivra grov brottslighet. Personer som har betydelse för utfallet i en rättslig process kan få skydd genom polisens särskilda personsäkerhetsprogram. Det kan t.ex. gälla någon som vittnar under en rättegång och kan påverka om en misstänkt person fälls för ett visst brott. Det kan också gälla tidigare kriminella som genom att lämna avgörande uppgifter till polisen utsätter sig för risken att bli hotade. Dessvärre finns det en rad problem och brister i dagens vittnesskydd. Detta kan inverka på möjligheten för personer i kriminella miljöer att delta i ett avhopparprogram. Till exempel är myndighetens beslut inte skriftligt och går inte att överklaga för den enskilde bevispersonen. I en situation där en person som fått lämna hela sitt gamla liv bakom sig för att ingå i programmet kan det leda till att hen blir helt utlämnad till myndigheten, helt utan insyn, rättssäkerhet eller möjlighet till prövning av beslut i programmet. Det vore lämpligt om en stödperson med lämplig kompetens har mandat att hjälpa bevispersonen i kontakten med myndigheten. anser att vittnesskyddet behöver moderniseras och uppdateras. Vidare behöver villkoren för de personer som ska ingå i det särskilda personsäkerhetsprogrammet bli tydligare. Läs mer om vårt förslag i motion 2021/22:455 Upprättelse för brottsoffer. Kriminalvården har en åtgärd som heter brottsoffersluss (). På de anstalter som har behandlingsuppdrag för klienter dömda för relations- och sexualbrott är brottsoffersluss obligatoriskt. Alla anstalter har dock i uppdrag att ta hänsyn till brottsoffer och andra sårbara personer, bl.a. när det gäller telefontillstånd och besök. Med brottsoffersluss avses själva processen och arbetet med brottsoffer, förövare och övriga parter på anstalt. Brottsoffersluss syftar till att förövare och brottsoffer ska kunna genomföra säkra möten på anstalt, men begreppet inkluderar också den utredning som genomförs på anstalten inför en eventuell kontakt mellan förövare och brottsoffer. Bland män som har varit våldsamma mot kvinnor i nära relationer är det vanligt att det kontrollerande beteendet fortsätter även inifrån anstalten. Det förekommer även fall där besökaren utgör en risk för klienten, t.ex. vid hedersrelaterad problematik. Om det finns säkerhetsrisk eller risk för skada för annan ska besöks- och telefontillstånd nekas, även om båda parter samtycker till kontakten. Det finns dock tillfällen när besök kan vara viktigt, trots risker. Ett brottsoffer kan ha stort behov av att träffa förövaren, t.ex. för att berätta att hen ska avsluta relationen och gå vidare, eller för att fråga något om hur de ska göra med gemensamma barn. Då kan ett strukturerat brottsofferslussbesök planeras. Syftet är att stärka brottsoffret och ge klienten möjlighet att ta ansvar för brottet. Ett brottsofferslussbesök följs noggrant upp efteråt genom att BOS-handläggaren talar med både brottsoffret och klienten. () har i en tidigare granskning av brottsofferslussarna riktat kritik mot Kriminalvården för bl.a. bristande central styrning av arbetet. Avsaknaden av en gemensam struktur har enligt JO gett upphov till svårigheter för ansvariga tjänstemän att avgöra var gränserna går för myndighetens uppdrag. Detta har lett till brister i rättssäkerheten. Bristen på struktur har även gjort det svårt för de intagna att förstå verksamheten. vill utveckla anstalternas arbete med brottsoffersluss samt införa en nationell standard för arbetet så att det blir mer likvärdigt i hela landet. Regeringen bör ge Kriminalvården i uppdrag att utveckla arbetet med brottsoffersluss samt att införa en nationell standard för arbetet. Detta bör ställa sig bakom och ge regeringen till känna. Kriminalvården bedriver 14 behandlingsprogram. Behandlingsprogrammen ackrediteras, vilket betyder att de genomgår en vetenskaplig bedömning. Effekterna av programmen utvärderas. Om ett program inte har förväntade effekter tas det bort ur Kriminalvårdens behandlingsutbud (årsredovisning 2020). Behandlingsprogram bedrivs även inom frivården. Syftet är att förebygga återfall i brott genom att förbättra klientens kunskaper, färdigheter och insikter. Behandlingsprogrammen är huvudsakligen riktade mot allmän kriminalitet, våldsbrott, våld i nära relation och sexualbrott samt missbruk av droger eller alkohol. Alla behandlingsprogram, förutom 12-stegsprogrammet, är baserade på kognitiv beteendeterapi (kbt). Programmen genomförs både i grupp och individuellt mellan programledare och klient. De flesta program vänder sig till såväl män som kvinnor, men det finns program som riktar sig mot enbart män eller enbart kvinnor. För att få gå ett behandlingsprogram är det viktigt att den dömde själv vill ändra sin livsstil. För att erbjuda rätt behandling prioriterar Kriminalvården de klienter som har medelhög till hög risk för återfall. De ska gå ett program som riktar in sig på just deras problem och som har en pedagogik som passar dem. Kriminalvården har även samtal för att motivera klienten att inte återfalla i brott eller missbruk. 2019 var det av de intagna i anstalt och av klienterna i frivården som fullföljde behandlingsprogram. Andelen med fullföljt behandlingsprogram ökade för dem i målgruppen som frigavs från anstalt till , och låg på samma nivå för dem som avslutade frivårdspåföljd. Den förändrade lagstiftningen för villkorligt frigivna gör att Kriminalvården i högre utsträckning kan fatta beslut om föreskrifter om att fullfölja behandlingsprogram i frivård som har påbörjats på anstalt. Det innebär enligt myndigheten att det bör finnas potential att öka andelen klienter som genomför program i frivården. En sammanställning av Kriminalvårdens egna utvärderingar tyder på att behandlingsprogrammen minskar återfallen. Resultatet ligger i linje med internationell forskning på programområdet och ser enligt Kriminalvården lovande ut för det fortsatta arbetet. Det är komplexa faktorer som ligger bakom kriminalitet och det finns inte några enkla lösningar. Men varje procents minskning av återfall och brott betyder mycket när det gäller minskat lidande för människor och minskade kostnader för samhället. Det är av stor vikt att klienter deltar i behandlingsprogram. behövs den individuella motivationen för att aktivt delta och både vilja och kunna förändra sitt kriminella beteende. Kriminalvården bör arbeta för att motivera samtliga klienter att delta i lämpligt behandlingsprogram. Dessvärre har röstat igenom ett förslag från regeringen som kopplar deltagande i behandlingsprogram till tidpunkten för villkorlig frigivning. Den villkorliga frigivningen kan skjutas fram om den intagne inte deltar i behandlingsprogram eller andra återfallsförebyggande åtgärder (prop. 2020/21:18). anser att det kan finnas motiv till att göra deltagande i behandlingsprogram obligatoriskt. Men att koppla den dömdes deltagande i programverksamhet till tidpunkten för villkorlig frigivning är ingen bra lösning. Det blir orimligt om människor som döms till fängelsestraff inte ska kunna förutse när de kan släppas fria i förhållande till vad de ska uppfylla . Vidare kan, precis som skrivit i sitt remissvar, inte alla intagna delta i programverksamhet av olika skäl. Det kan handla om dömda som sitter isolerade av säkerhetsskäl. Ett annat problem är att det inte alltid finns tillgång till behandlingsprogram på andra språk än svenska. Läs mer om vårt ställningstagande i motion 2020/21:3718. 10.1 12-stegsprogrammet för intagna med missbruksproblem 12-stegsprogrammet är ett program för personer med alkohol- och narkotikamissbruk som ursprungligen togs fram av Anonyma Alkoholister () i . Programmet har använts i Kriminalvården . Missbruksprogrammet 12-steg har bedrivits på anstalterna , , och . Dessvärre har Kriminalvården beslutat att avveckla 12-stegsprogrammet, vilket är olyckligt då detta program bevisligen fungerar mot drogmissbruk. 2014 gjorde Kriminalvården en utvärdering av sina behandlingsprogram. Endast ett program, 12-stegsprogrammet, kunde påvisa statistiskt säkerställda minskade återfall efter behandling när man tittade på alla klienter som påbörjat behandling. I stället för 12-stegsprogrammet ska basprogrammet Krimfokus som bl.a. adresserar missbruksproblematik men också våld och allmänkriminalitet, erbjudas klienterna. Även programmet Våga välja riktar sig till klienter med drog- och/eller alkoholmissbruk vars kriminalitet har en tydlig koppling till missbruket. Enligt är syftet med att avveckla 12-stegsprogrammet att ge fler klienter möjlighet att genomgå behandlingsprogram och andra återfallsförebyggande insatser. Vi anser att det är positivt om fler klienter får möjlighet att genomgå behandlingsprogram inriktade mot missbruk men anser att även 12-stegsprogrammet bör finnas kvar. 12-stegsbehandling är en väl etablerad behandling i samhället. Möjligheterna för en intagen att fortsätta i gruppverksamhet, t.ex. genom Anonyma Alkoholister, är därför goda. Att de behandlingsprogram som erbjuds verkligen är effektiva är viktigt, i synnerhet som den villkorliga frigivningen nu gjorts beroende av klientens deltagande i programverksamhet. Regeringen bör ge Kriminalvården i uppdrag att återinföra 12-stegsprogrammet mot missbruk på anstalterna. Detta bör ställa sig bakom och ge regeringen till känna. 10.2 Behandlingsprogram med fokus på hedersrelaterad brottslighet Det finns inget behandlingsprogram som är särskilt riktat till de klienter som har begått hedersrelaterade brott. I en undersökning som gjordes 2014 vid samtliga anstalter, frivårdskontor och häkten identifierades 73 fall där klienten dömts för brott relaterat till hedersvåld. Gruppen förövare av hedersvåld är väldigt blandad. Här återfinns olika åldrar, samhällsklasser, religioner och etniciteter. Den övervägande majoriteten är män. Att gruppen är heterogen komplicerar frågan kring eventuella insatser i kriminalvården. Kriminalvårdens rapport våld och förtryck – mot förbättrad kunskap om förövarna (2018) visar bl.a. att genomsnittsåldern för gruppen hedersvåldsdömda förövare var – en grupp som, utifrån samhällets synvinkel, eventuellt är svår att nå med förebyggande insatser som ofta riktas till ungdomar. Resultaten visar att gruppen partnervåldsdömda och gruppen ”övrigt våld” var betydligt mer psykosocialt belastad (lägre utbildningsnivå, lägre sysselsättningsnivå, högre andel med missbruk, oftare tidigare lagförda och i kontakt med sjukvård) än gruppen hedersvåldsdömda och gruppen dömda för våld mot barn. Hedersvåldsgruppen och gruppen förövare dömda för våld mot barn utgör således, generellt sett, en mer ”välanpassad” grupp (baserat på variablerna studerade i studien). Dock visar studien att hedersvåldsdömda förövare utgör en mer antisocial grupp med tidigare och fler misstankar och lagföringar och en högre andel har registrerats med psykiatriska och somatiska diagnoser jämfört med den matchade normalpopulationen. De hälsorelaterade problem som återfinns hos hedersvåldsdömda förövare är i stor utsträckning kopplade till stressrelaterade faktorer. Det hedersrelaterade brottet kan ha inslag av partnervåld men även, utifrån det kollektivistiska inslaget, beröringspunkter med organiserad brottslighet. Detta bör beaktas vid framtagande av behandlingsprogram. Enligt rapporten krävs en enhetlig definition av, och utbildning om, hedersrelaterade brott. Detta gäller genom hela rättssystemet samt andra myndigheter som kommer i kontakt med berörda, för att kunna utreda, förebygga och rehabilitera. Kriminalvården genomförde en särskild insats med start för att utbilda och handleda programledare i att genomföra Relationsvåldsprogrammet (RVP) som behandlingsinsats för klienter med hedersrelaterad problematik. Upplevelserna från programledarna är enligt Kriminalvården att RVP har varit ett lämpligt program för att tillsammans med klienterna benämna och tala om hedersrelaterat våld och brottslighet i generella termer. Däremot har det funnits en utmaning i att adressera heder som en viktig komponent i individens förändringsarbete. Det har visat sig svårt för klienter att se riskdrivande faktorer i en hedersrelaterad kontext och att de själva utövar våld och förtryck inom ramen för den. Kriminalvården kommer att fortsätta att genomföra RVP för klienter med hedersbrottsproblematik i syfte att minska risken för återfall i brott (se bet. 2020/21:JuU26 s. 33–34). anser att detta är en lovvärd start men att arbetet med klientgruppen måste utvecklas mer. Det är just hedersaspekten och de kollektiva inslagen som skiljer detta våld från annat våld som utövas i relationer. Kriminalvårdens programverksamhet bör därför utökas till att även omfatta särskilda program för personer som begått hedersrelaterad brottslighet. Regeringen bör ge Kriminalvården i uppdrag att ta fram ett särskilt behandlingsprogram för personer som begått hedersrelaterad brottslighet. Detta bör ställa sig bakom och ge regeringen till känna. 10.3 Behandlingsprogram på olika språk förekommer det att behandlingsprogram hålls på andra språk än svenska inom kriminalvården. Förutsättningen är dock att det finns anställda programledare som är flerspråkiga vid den aktuella anstalten eller frivårdsenheten. Så är inte alltid fallet, vilket innebär att alla klienter som har behov av att delta inte kan tillgodogöra sig programmet. Vidare är det svårt för anställda att motivera intagna att delta i verksamhet som bedrivs på ett språk som de inte behärskar. Det är särskilt problematiskt eftersom röstat igenom ett förslag från regeringen som innebär att den som inte deltar i behandlingsprogram kan få sin villkorliga frigivning uppskjuten (se ovan om vår inställning till prop. 2020/21:18). majoritet hänvisar till att Kriminalvården kunde matcha av klienterna med identifierade behov med en insats 2020 (bet. 2020/21:JuU26 s. 38). Dock räknas alla former av insatser under verkställigheten med i Kriminalvårdens statistik, inte enbart behandlingsprogrammen. Eftersom Kriminalvården gör bedömningen att behandlingsprogram är den form av insats som gör mest nytta är det viktigt att alla klienter som har behov kan ta del av dem. Regeringen bör vidta åtgärder för att Kriminalvården ska få ökade förutsättningar att genomföra behandlingsprogram på andra språk än svenska. Detta bör ställa sig bakom och ge regeringen till känna. 11 Förbättra möjligheterna till utbildning har i tidigare motioner föreslagit att alla intagna inom kriminalvården ska ges möjlighet till grundutbildning och kompletterande gymnasieutbildning. Utan en fullgjord grund- och gymnasieutbildning är det betydligt svårare att få arbete. Utbildning gynnar därför både den enskilde och samhället. Såväl statliga utredningar som forskning visar att intagna i anstalt ofta har en bristfällig utbildning samt i förhållandevis hög utsträckning inlärningssvårigheter (Skolinspektionens rapport 2012:66). Av en klientkartläggning från Kriminalvården (2013) framgår att andelen intagna som hade grundskoleutbildning var . För att säkerställa att intagna med behov av kompletterande utbildning får del av sådana insatser gav regeringen i regleringsbrevet Kriminalvården i uppdrag att vidta åtgärder för att öka tillgängligheten och genomströmningen i klientutbildningen. Uppdraget syftade till att myndigheten i högre utsträckning ska kunna erbjuda kompletterande utbildning på gymnasial nivå för intagna på anstalt som saknar fullständig gymnasieutbildning. Uppdraget omfattade dock inte grundskoleutbildning, vilket är en brist som tidigare påtalat (mot. 2017/18:1138, mot. 2018/19:295). Av Kriminalvårdens årsredovisning (2018) framgår att myndigheten har tagit steg i utvecklingen av vuxenutbildningen men att det fortfarande finns behov av fler insatser för att inventera intagnas utbildningsbakgrund och behov. Det innebär att studie- och yrkesvägledningen behöver förstärkas. behöver teknikstödet utvecklas både för undervisningen och för administrationen av utbildningen. Kriminalvården har fortsatt arbetet med att öka tillgängligheten och genomströmningen i vuxenutbildningen, bl.a. genom en utveckling av möjligheten till distansstudier för yrkesutbildning på gymnasial nivå och genom att prioritera de som ännu inte har fullföljt gymnasieutbildningen när det är fler sökande än det finns platser. Av Kriminalvårdens hemsida och årsredovisningen framgår att det finns möjlighet att läsa in och gymnasiet på alla anstalter. Det går också att läsa svenska för invandrare (sfi) och klienten kan även få läs- och skrivträning. I vissa fall kan det i mån av resurser finnas möjlighet att studera på högskola. Utbildning på högskolenivå sker på distans via högskolans lärare och kräver vanligen tillgång till internet. Därför gäller särskilda förutsättningar för studier på denna nivå. På vissa anstalter finns även arbetsmarknadsutbildning som finansieras av Arbetsförmedlingen. Dessa utbildningar riktas mot bristyrken.