mot · H9023982 · 2021-10-05 00:00:00 — Vattenbruk är ett samlingsbegrepp för odling av vattenlevande djur och växter, såsom fisk, musslor, kräftdjur och alger. Det svenska vattenbruket har stor en utvecklingspotential som bör tas till vara. Vattenbruket är en framtidsbransch som kan bidra till både jobb och tillväxt i hela landet, till att de nationella miljömålen nås och till att förbättra tillgången på fisk och skaldjur. Det finns många regler kring vattenbruk som anses hämma utvecklingen. Vattenbruk kan till exempel behöva dispens från strandskyddsreglerna. Andra verksamheter inom jordbruk, skogsbruk, fiske eller renskötsel kan använda sig av undantaget för areella näringar i strandskyddsreglerna. Inom fisket ska det som brukas finnas naturligt på fastigheten och fastighetsägaren ska inte behöva särskilda anordningar eller anläggningar. Detta gör att skörd av ostron omfattas av undantaget men däremot inte mussel-, kräft- eller fiskodling som kräver en anläggning på fastigheten. Blå fånggrödor, som sjöpung och alger, kan bidra till att ta upp näringsämnen och dessa bör behandlas lika. Det bör bli lättare att odla blå fånggrödor. Detta bör ges regeringen tillkänna. Om vattenbruket betraktades som en areell näring skulle utvecklingen påverkas positivt men kan det finnas miljömässiga effekter som måste beaktas exempelvis hur vattenmiljöns kvalitet påverkas av utfodring av fisk. Miljömässiga aspekter har lett till en utveckling av landbaserade odlingsmiljöer. Teknikutvecklingen inom vattenbruket går fort framåt vad gäller både traditionella öppna systemen kontra halvslutna och slutna odlingssystemen. Olika tekniker är lämpliga beroende på lokalisering och vad det är som odlas. från mark- och miljödomstolen som ifrågasätter fiskodling i öppna kassar påverkar hur matfiskodlingen kommer att se ut . Även tolkningar av vatten- och havsmiljödirektivet i samband med miljöprövningsprocessen har gjort det svårt för vattenbrukare att få tillstånd för sin verksamhet. Vattenbruket har en stor potential och därför måste hinder belysas och åtgärder vidtas som bidrar till ett långsiktigt miljömässigt hållbart vattenbruk oavsett val av teknik. Detta bör ges regeringen tillkänna. Den långsiktigt hållbara utvecklingen för fiskbestånd beror både på uttaget av fisk men också hur fiskens livsmiljö fungerar. Vandringshinder, bottenfauna, våtmarker, försurning och andra förutsättningar påverkar utvecklingen av bestånden. Vandringshinder kan bestå av dammar, kraftverk, vägtrummor och andra fysiska åtgärder som hindrar fiskens vandring och påverkar därmed fiskarnas möjligheter att leka. Fritidsfiskets uttag av fisk är ofta tämligen begränsat i förhållande till effekten på bestånden av miljöfaktorer samt säl och skarv. Fritidsfiskarna bidrar också ofta, till miljöåtgärder som till exempel att undanröja vandringshinder eller att återställa bottenfauna. Det krävs många olika insatser för att bidra till en positiv utveckling för fiskbestånden. Fisk som landas genom fritidsfiske betingar ett mycket stort samhällsekonomiskt värde i förhållande till fisk som landas i storskaligt fiske. I tillägg till värdet av fisken i sig innebär fritidsfisket en upplevelse som många människor sätter stort värde på. Fritidsfisket ska ses som en tillgång snarare än som ett hot. Detta bör ges regeringen tillkänna. Fritidsfiskets förutsättningar avgörs av tillgången till fisk och det höga värdet fritidsfiskarna sätter på möjligheten att kunna fiska möjliggör därmed långtgående insatser för att gynna fiskbestånden. Ansvaret ligger inte på fritidsfiskarna, men deras starka engagemang har betydelse genom de åtgärder fritidsfisket ligger bakom. Vi menar att fritidsfisket är viktig del av friluftslivet och dagens fria fritidsfiske bör värnas. Fisketurismen har stor potential att växa. Enligt SCB 2018 ägnar sig 1,3 miljoner svenskar i åldrarna 16–80 åt fritidsfiske . Hela Sveriges kuststräcka och de fem omfattas av fritt handredskapsfiske. I enskilt vatten, som inte omfattas av fritt handredskapsfiske, finns möjlighet till fiske under vissa villkor. Fritidsfisket, och det fria fritidsfisket, bör värnas. Detta bör ges regeringen tillkänna. Fisken behöver en miljö att leka i och som kan ge fiskens yngel skydd. Det måste även finnas en fungerande uppväxtmiljö för fisken. Insatser kan göras i vattendrag genom att använda lämpligt växtmaterial. Död ved, grenar och löv i vattendrag ger fisken skydd och utgör hem och föda för många organismer som fisken äter. Tillförseln av detta material sker vanligtvis på naturlig väg, men vid avverkningar eller rensningar av vattendrag försvinner tillförseln och den biologiska mångfalden minskar. Genom att tillföra död ved kan man ofta öka ett vattens produktion. Många vattendrag har förlorat sin naturliga meandring när de har rätats ut exempelvis i jordbrukslandskapet. Det ger dåliga miljöer för fisk då de varken erbjuder skydd eller ståndplatser. Det leder också till ett ökat läckage av näringsämnen till vattendragen. Genom att återskapa ett naturligt flöde får fisken skydd och mat i de varierande miljöer som uppstår i strömmens krökar, djupa hålor och strömmande zoner. Genom att återplantera växtlighet i strandzonen kan man ge vattendrag skugga som påverkar vattentemperaturen och ger skydd och bidrar till insekter. Stenar i vattendrag kan variera djup och strömmar varvid fler organismer kan gynnas. Genom att sätta tillbaka borttagna block och stenar kan vattendragets meandrande form återskapas. Fiskar som leker i strömmande vatten såsom lax, öring och asp lägger sin rom på grus eller stenar eller gräver lekgropar i grus. Dålig syresättning och vattenkvalitet påverkar rommens överlevnad. Åtgärder kan här handla om att tillföra grus och stenar eller att rensa befintligt grus och sten från växtlighet. Fritidsfiskare bidrar till många insatser i syfte att utveckla vandringsvägar och lekplatser. Detta bör ges regeringen tillkänna. Att återställa tidigare utdikade eller igenväxta våtmarker ger stora positiva effekter både för klimatet och miljön. Att återskapa tillträde till våtmarker och upprätta vattenvägar vore positivt för många fiskarter inte minst för att våtmarkerna ger en jämnare tillgång på vatten nedströms. Våtmarker gynnar många fågelarter och groddjur och motverkar övergödning genom att fånga näringsläckage av kväve och fosfor. växer igen på grund av övergödning vilket påverkar fisk negativt genom sämre vattenflöden och syresättning. Effekterna av att vidta åtgärder är viktigt att belysa och hur skörd av vass kan bidra till bättre livsmiljö för fisk. Gäddan leker på översvämmade strandängar. Genom att skörda vass och låta djur beta kan man hindra att de växer igen. Det krävs många åtgärder för att skapa goda livsmiljöer för fisk och lekområden. Detta bör ges regeringen tillkänna. Fiskdöd väcker stor oro när det inträffar. Fiskdöd har uppmärksammats i vissa regioner. Specifikt har laxdöden i älv fått uppmärksamhet. Arbetet med att följa hälsoläget för vild fisk genom kartläggning av sjuklighet och dödlighet pågår och erbjuder inrapportering från allmänheten genom en rapporteringsportal där fritidsfiskare i hela kan rapportera in sjuka och skadade fiskar. Enligt SVA har hälsan hos vild levande återvändande Östersjölax sviktat , vilket har uppmärksammats även hos fiskar längs och i . Rapporteringen är därmed viktig liksom övervakningen av vildfisk. Det är angeläget att förbättra kunskapsläget kring varför fiskdöd uppstår. Allmänhetens inrapportering av död fisk är en viktig del i detta arbete. Fortsatt övervakning av vild fisk och ökad kunskap om orsaker till uppkomsten av fiskdöd är viktigt för hållbar förvaltning av bestånden. Detta bör ges regeringen tillkänna. Levande kustsamhällen och det småskaliga kustfisket Det småskaliga kustfiskets förutsättningar bestäms i grunden av tillgången på fisk. Tillgången avgör möjligheten till näringsverksamhet i samhällena och till förädling av fisken som råvara. Enligt en utvärdering av kvotsystemet för pelagiskt fiske som gjordes av miljö- och jordbruksutskottets uppföljnings- och utvärderingsgrupp (2016/17:RFR7) hade syftet med kvotsystemet uppnåtts när det gäller minskad flotta och förbättrad lönsamhet i fiskeföretagen. Det konstaterades att systemet hade lett till förbättrade möjligheter att planera fisket och försäljningen av fångsten. Systemet bidrog till att det pelagiska fisket blev mer ekonomiskt hållbart. Däremot kunde inte denna utvärdering bedöma om fisket lett till mer miljömässigt och socialt hållbart system. behöver levande kustsamhällen och deras potential att utveckla det lokala näringslivet och besöksnäringen. Genom att arbeta hållbart värnas även de miljömässiga förutsättningarna. En långsiktig hållbar utveckling av fiskbestånd kräver ett fungerande ekosystem. Det demersala systemet för fiskekvoter innebär att överlåtelser endast får ske under ett visst år till skillnad från det pelagiska fisket där fiskerättigheter kan överlåtas permanent. Systemet med kvoter som kan överlåtas har gjort det enklare för fiskarna att planera. Regelverket för det demersala yrkesfisket måste leda till att förutsättningarna för att långsiktigt hållbart fiske underlättas. Det småskaliga kustnära fiskets långsiktiga villkor bör stärkas för att möjliggöra levande kustsamhällen. Detta bör tillkännages regeringen. Marint skräp, spökgarn och gamla fiskeredskap skadar djurlivet Marint skräp vållar stor skada i våra hav och vattendrag. Haven håller på att förvandlas till stora soptippar. Det skräpet vållar stor skada på fåglar, fiskar och däggdjur. Plast bryts ned till mikroplast som tar sig in i näringskedjan, vilket är skadligt för människor, djur och natur. Liberalerna har tagit initiativ till att den svenska havskusten återkommande städas från skräp såsom plast. Förlorade fiskredskap, så kallade spökgarn, fortsätter att fånga fisk och andra djur och orsakar lidande. De kan också på lång sikt påverka fiskbestånden. Havs- och vattenmyndigheten har beräknat att förlorade garn fångar ca torsk i . Enligt EU:s kontrollförordning måste fiskare som förlorar sina redskap i havet rapportera förlusten till respektive lands fiskerikontroll efter avslutat bärgningsförsök. Rapporterna är viktiga för eventuella bärgningsinsatser men frågan är om alla förluster av fiskeutrustning rapporteras in. I är det Havs- och vattenmyndigheten som tar emot anmälningar gällande spökgarn. I finns en väl utvecklad samverkan mellan aktörerna som syftar till att förlorade garn och fiskeutrustning ska rapporteras in. Finansieringen för att bärga utrustning som svenska fiskare förlorar sker genom en fond för att undvika att den som rapporterar in förlorad utrustning ska drabbas ekonomiskt, vilket antas skulle minska benägenheten att rapportera. Arbetet för att rensa haven från marint skräp måste fortsätta. Upptagning av gamla fiskeredskap och spökgarn som övergivits i hav och vattendrag måste samlas in. Stränder behöver städas från marint skräp. Det bör vidtas åtgärder för att spåra källor i industriella processer vad gäller utsläpp av marint skräp till exempel plastpartiklar. Arbetet för att begränsa spridningen av mikroplaster behöver fortsätta. Plast som redan från början är finfördelad och som riskerar att hamna i avloppet bör fasas ut. Detta bör ges regeringen tillkänna. Utvecklingen av ett globalt hållbart fiske kräver internationellt arbete. Det småskaliga fisket har på många håll stor betydelse för både fattigdomsbekämpning och livsmedelsförsörjning. De lokala bestånden är viktiga för utvecklingen och förutsättningen för lokalsamhällen i många länder globalt. Skadliga fiskemetoder och produkter måste motverkas och där är konsumenternas efterfrågan viktig. Spökfiske som följer av illegalt fiske är allvarligt för ekosystemen. Fartyg dumpar fiskeredskap i haven för att undvika att deras illegala fiske ska upptäckas av myndigheter. Det illegala fisket bedrivs också under förhållanden som ökar risken för att förlora fiskeredskap. FN:s miljöprogram () bedömer att ca fiskeredskap överges, förloras eller kastas . De utgör ett allvarligt hot mot den miljön och resurser eftersom även dessa spökgarn fortsätter att ”fiska”. bör ta initiativ i det internationella arbetet för ett hållbart fiske och internationella åtgärder mot dumpning av fiskeredskap. (United Nations Convention on the of the Sea, Unclos) innebär ett globalt avtal som ska skydda internationellt vatten från överexploatering. Dagens regelverk saknar skydd. De djupa havens ekosystem exploateras och konsekvenserna för ekosystemen och för människan är okända. Industriell verksamhet inom fiske, olje- och gruvindustrin påverkar världshaven. Forskningen har påtalat att delar av de globala områdena bör vara skyddade 2030. Inom FN:s konvention för biologisk mångfald pågår en diskussion om att skydda av jordens yta, varav skulle få ett starkt skydd. är av haven och femton procent av landytan skyddad. Förvaltningsplanen för torsk, sill/strömming och skarpsill i var den första förvaltningsplan som godkändes när den EU-gemensamma fiskeripolitiken reformerades 2014. Kommissionens utvärdering av förvaltningsplanen dök upp . Kommissionen söker förklaringarna till de svaga fiskbestånden i till tiden innan förvaltningsplanen trädde i kraft . Kommissionen anser att förvaltningsplanen fungerar som ett långsiktigt instrument för fiskeförvaltningen i men pekar på att medlemsstaterna inte har haft tillräckliga underlag ännu för att utvärdera planens effektivitet. Det råder bred enighet i om att fiske ska bedrivas utifrån vetenskapliga rekommendationer och att försiktighetsprincipen ska tillämpas i det fall tillräcklig kunskap om beståndssituationen inte finns att tillgå. bör driva på frågan om vikten av uppföljning på grund av läget för bestånden och vikten av att iaktta försiktighetsprincipen. Detta bör ges regeringen tillkänna. Ett annat viktigt inslag i det miljöpolitiska arbetet är att säkra dricksvattenförsörjningen. De låga grundvattennivåerna och vattenbristen har ökat medvetenheten om grundvatten som en viktig resurs samt lett till ett ökat intresse för planering för vattenförsörjning och reservvattenförsörjning. Omfattningen av torkans effekter på grundvattennivåerna har varierat inom landet, men torra somrar har på många platser inneburit att det har blivit nödvändigt att vidta åtgärder för att hushålla med vatten. Klimatförändringarna förväntas medföra att perioder med försämrad vattentillgång blir ett växande problem i delar av . Dricksvatten-försörjningen måste säkras och fler yt- och grundvattentäkter ges skydd. Reservvattenförsörjning krävs för att jordbruket ska klara växtproduktion och djurhållning. Mer vatten ska kunna magasineras och hållas kvar i markerna genom att i större utsträckning restaurera och anlägga våtmarker eller anlägga bevattningsdammar. Våtmarkerna bidrar till att bromsa upp och hålla kvar vatten i landskapet och förhindra vattenavrinning. Regelverket för bevattningsdammar och våtmarker måste medge uttag av vatten för att kunna fungera som reservvattenförsörjning vid torka. Markförhållanden förbättras om det finns en viss kontinuerlig tillförsel av vatten vilket i sin tur påverkar läckaget av näringsämnen . Grödor har lättare att återhämta sig om det finns viss tillförsel av vatten även om det är begränsad tillförsel. Åtgärder som stöder anpassningen till allt extremare väder och ökad hållbarhet i lantbruket bör bli aktuella inom ramen för den gemensamma jordbrukspolitiken. Det behövs en översyn av alla regelverk som rör bevattningsdammar och våtmarker för att möjliggöra uttag av vatten vid torka. Utformningen av den gemensamma jordbrukspolitiken bör omfatta klimatförändringarnas påverkan även sett till torka. Frågan rör lagstiftning och regelverk på en rad områden. Det behöver utredas vilka förändringar som är nödvändiga för att förbättra landskapets och jordbrukets resiliens och dricksvattenförsörjningen vid torka Detta bör ges regeringen tillkänna. vatten- och avloppssystem står inför stora renoveringsbehov. Ungefär 15–, beroende på vad som räknas in i spillet, av det rena dricksvattnet som produceras i våra vattenreningsverk rinner ut i marken utan att nå våra kranar. Det är orimligt sett till vikten av att värna dricksvattnet. Dricksvattenförsörjningen är en viktig del av samhällets infrastruktur. Detta gäller inte minst i tätbebyggda städer. Ledningsnätens brister kräver analyser ur ett nationellt perspektiv. införde en straffavgift riktad mot läckage. Att har omfattande läckage som hushållen uppmanas att spara på vattnet är problematiskt. Med ökade klimatförändringar, torka och värme är det en grundläggande fråga att vattenförsörjningen fungerar samt att vattnet inte går till spillo. Tillgången på dricksvatten måste värnas även i ledningarna. Ledningar som läcker måste åtgärdas och för detta krävs nationella strategier. Detta bör ges regeringen tillkänna. Enligt uppgift från Havs- och vattenmyndigheten finns det ungefär 691 000 små avloppsanläggningar i som har en vattentoalett ansluten, men som inte är kopplade till kommunala reningsverk. Avloppsanläggningar som är gamla eller inte fungerar bidrar till övergödningen av sjöar, vattendrag och kustvatten. är det rimligt att fastigheter på landsbygden och glesbygden har egna lokala avloppslösningar. Möjligheten att försörja med kommunalt vatten och avlopp är problematiskt när det handlar om glesa lokaliseringar och långa avstånd. Däremot bör lokala lösningar vara välfungerande samt tillräckliga för att omhänderta avloppsvattnet lokalt på ett korrekt sätt som begränsar utsläppen av näringsämnen i den lokala vattenmiljön. Det är kommunerna som ger tillstånd till nya avloppsanläggningar och som utför tillsyn på befintliga anläggningar. Havs- och vattenmyndighetens allmänna råd om små avloppsanläggningar fungerar som utgångspunkt för vilka krav som ska ställas, och enligt 2 kap. 7 § måste en rimlighetsavvägning göras i varje enskilt tillsynsärende. De krav som ställs på små avlopp måste vara rimliga i förhållande till nyttan för hälsan och miljön. Förutsättningarna och de problem avloppen för med sig skiljer sig åt för olika fastigheter. Kraven får inte leda till orimliga kostnader i förhållande till nyttan. Många fastighetsägare kan känna oro för vilka skyldigheter som åligger dem även när fastighetsägaren gör sitt yttersta för att anlägga lösningar som ska uppfylla kraven. Krav såväl som tekniska möjligheter förändras . Det är fastighetsägaren som ska visa att anläggningen är rätt placerad, att den renar tillräckligt, att den inte stör vattentäkter, att den sköts och underhålls på rätt sätt och att den fungerar som avsett under drift. Av framgår dock det inte går att ställa obegränsade krav på den fastighetsägare som har ett enskilt avlopp, vilket fastighetsägare kan uppleva. Även innan kommunen ställer krav på utredning ska proportionalitetsregeln beaktas. Fastighetsägaren har ansvaret för sitt avlopp, men måste kostnaderna vara rimliga i förhållande till nytta. Redan kostnaden för de undersökningar eller de redovisningar som kommunen kräver in måste stå i proportion till den miljönytta som man kan förvänta sig av undersökningarna. Statens roll bör vara att underlätta för enskilda fastighetsägare – ofta ägare av småhus och fritidsfastigheter – att göra rätt. Det behövs nationell rådgivning så att den som avser att vidta åtgärder i sitt avlopp ska kunna vända sig till och få råd. Som jämförelse bidrar ”Greppa Näringen” till insatser genom kunskapsöverföring och rådgivning till jordbrukare. Rådgivning göra det enklare för enskilda fastighetsägaren att göra rätt. En nationell organisation eller myndighet som ansvarar för att granska tekniska lösningar samt sprida kunskap om dessa, för enskilda avlopp vore en väg fram. Även ansvarsfrågan om tillsyn av minireningsverk bör utredas. Lösningar och konsekvenser bör särskilt beakta förutsättningar för boende och företag på landsbygden som ofta saknar alternativ till kommunalt vatten och avlopp. Genom kunskap om tekniska lösningar och miljökonsekvenser, förbättrad egen tillsyn för fastighetsägare, incitament och adekvat tillsynsarbete från kommuner kan enskilda avloppens miljöbelastning åtgärdas i ökad grad som flexibla lösningar kan skapas utifrån geografiska förutsättningar och landsbygdens särskilda behov. Detta bör ges regeringen tillkänna. Gulan Avci (L)