mot · H9022527 · 2021-10-01 00:00:00 — ställer sig bakom det som anförs i motionen om en ny straffrättsreform och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om val av påföljd och artbrottslighet och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om val av påföljd och översyn av påföljder och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om mängdrabatt och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om försvårande omständigheter och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om förmildrande omständigheter och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om billighetsskäl och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om tredje gången gillt och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om åtalspreskription och absolut preskription och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om påföljdspreskription och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om riktiga livstidsstraff och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om förvaringsdom och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om att utvisning alltid ska prövas och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om sänkt gräns för när utvisning kommer i fråga och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om anknytning vid utvisning på grund av brott och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om obligatorisk utvisning vid grov brottslighet och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om att verka för verkställighetsavtal med andra länder och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om utvisning på livstid och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om lagstöd för tvångsutvisning och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om utökad nödvärnsrätt och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om en civilkuragelag och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om solidariskt skadeståndsansvar för föräldrar och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om skyddade belopp för skadestånd och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om en översikt av straffskalorna för våldsbrott och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om en översikt av straffskalorna för sexualbrott och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om köp av sexuell handling av barn och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om misshandel av gravida och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om övergrepp i rättssak och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om skärpt straff för människohandel och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om skärpt straff för trafficking och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om människohandel och traffickings tillämplighet och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om våld mot tjänsteman och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om deltagande i kriminell organisation och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om butiksstöld och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om att kriminalisera rymning och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om att kriminalisera flykt från polis och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om beslag och förverkande av tillgångar från grovt kriminella och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om att kriminalisera olaga hindrande av rörelsefriheten och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om att kriminalisera hedersbrott och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om att kartlägga kriminell djurrättsaktivism och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om att kriminalisera jaktsabotage och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om rattfylleri och tillkännager detta för regeringen. Straffrätten är ett av de områden som allra mest är i allmänhetens fokus. I mening finns det anledning att genomföra genomgripande ändringar av de påföljder som döms ut i . Vi föreslår därför i denna kommittémotion påtagliga förändringar gällande påföljdssystemet som helhet, men även specifika straffskärpningar där vi anser att dagens straffskalor inte motsvarar graden av som gärningen medför. Dagens straffrätt är utformad för en annan tid. De rabatter och undantag som även tidigare var behäftade med problem förvärrar situationen allt mer. Det krävs ett övergripande omtag gällande svensk straffrätt där flera utgångspunkter, och framförallt påföljder, revideras. Det nuvarande påföljdssystemet utgår från straffrättsliga teorier som alltjämt bör vara bärande i utformningen av den nya. Kriminaliseringar sker, och bör ske, av allmänpreventiva skäl. skall utgå från principerna om proportionalitet och vid verkställigheten av straff bör det alltjämt utgå från individualpreventiva grunder. Det finns dock flera utgångspunkter i den nuvarande lagstiftningen som utgör problem. Detta gäller både effekten av flera principer och förståelsen hos medborgarna hur de i praktiken fungerar. I princip döms personer till straff som understiger vad allmänheten anser är rimligt. Medborgarna förstår inte de regler som leder till att brottslingar döms till straff som understiger straffminimum. Detta är inte acceptabelt i ett demokratiskt, rättssäkert samhälle. Det finns ett behov av en ny påföljdsutredning som ser över lagstiftningen i detta hänseende. Utredningen bör ha som utgångspunkt att straffvärdet i normalfallet bör utgå från mitten av straffskalan, varefter brottsinterna omständigheter beaktas. Först därefter beaktas brottsexterna omständigheter och det skall alltid ske inom den befintliga bestämmelsens straffskala. Vid val av påföljd bör en revidering av den så kallade fängelsepresumtionen och institutet artbrottslighet göras. Inkapacitering genom fängelsestraff har ett reellt värde, både i dess allmänpreventiva verkan på den lagstiftande nivån men även avseende inkapaciteringseffekten. Enligt gällande rätt finns det fall där personer inte döms till fängelse även när gärningen som de har begått är så pass klandervärd att de inte bör kunna undvika ett frihetsberövande straff. Vi anser därför att en utredning bör tillsättas gällande valet av påföljd med utgångspunkt i att allvarliga brott mot person, såsom vålds- eller sexualbrott, alltid skall leda till en fängelsedom. Utgångspunkten i en sådan utredning bör vara att en sådan revidering genomförs genom att bygga ut institutet om artbrottslighet. Utredningen bör även omfatta en granskning av samtliga påföljdsval. Det finns en katalog av olika påföljder som utgör alternativ till fängelse. Tillsammans med presumtionen mot fängelse innebär detta att många som borde dömas till fängelse döms till andra påföljder. En översyn av samtliga påföljder bör således göras med utgångspunkt i att de bör bli färre och att påföljder som inte omfattar fängelse ska förenas med reella restriktioner. I finns det generösa rabattsystem för den som lever en kriminell livsstil. Den så kallade mängdrabatten grundar sig i att ju fler brott en person begår desto lägre straffmätningsvärde döms ut för varje efterkommande brott, vilket följer av asperationsprincipen. Nuvarande ordning är alldeles för generös och det krävs därför en översyn med utgångspunkt att avdraget på straffmätningsvärdet för de efterföljande brotten ska minska avsevärt. Detta bör inte föranleda en ren tillämpning av kumulationsprincipen, utan en jämkning mellan de två bör vara utgångspunkten för en utredning. Som huvudregel bör de första tre brotten räknas fullt ut varefter ett visst avdrag görs för ytterligare brottslighet. Det bör dock vid allvarliga brott mot person aldrig appliceras något avdrag för de efterföljande brotten, eftersom brottsoffrets upprättelse i det enskilda fallet inte skall kränkas. Vid straffmätningen beaktas en rad olika brottsexterna faktorer. Dessa faktorer, eller försvårande omständigheter, har en roll att fylla när de svarar mot hur klandervärd en gärning anses vara. Det finns dock fler omständigheter som i skärpande riktning bör beaktas vid straffmätningen. anser att det bör klargöras att en försvårande omständighet är när brottet riktar sig mot äldre. Äldre personer är särskilt utsatta, framförallt gällande bedrägerier, och har även annars svårare att freda sig mot brott. Detta bör beaktas i större utsträckning än det gör . Brott som begås i samband med allvarliga störningar av den allmänna ordningen bör vid straffmätningen anses som en försvårande omständighet. Vid dessa störningar av den allmänna ordningen riskerar ytterligare brottslighet att gå antingen obemärkt förbi eller ytterligare dränera polismyndighetens tyvärr begränsade resurser. Gärningsmännen utnyttjar den ordningsstörning som drabbar samhället i stort men även de personer som bor, lever och verkar där detta sker. Brott som begås av personer som korsat gränsen i syfte att begå brottslighet av olika slag har utnyttjat möjligheten att resa in i landet för kriminella syften. Att medvetet söka sig till andra länder för brottsliga gärningar bör anses mer klandervärt än motsvarande gärning annars skulle anses. En stor del av en persons tid läggs på dennes arbetsplats. Det är av yttersta vikt att personer känner sig trygga på sin arbetsplats, både för vederbörandes personliga omständigheter men även för arbetsgivarens verksamhet. Brott som begås inom ramen för yrkesmässiga relationer bör medföra ett hårdare straff än vad som annars skulle utdömas och därmed utgöra en straffskärpningsgrund. Vid straffmätningen beaktas en rad olika brottsexterna faktorer. Dessa faktorer, eller förmildrande omständigheter, har en roll att fylla när de svarar mot hur klandervärd vi anser att en viss gärning är. De förmildrande omständigheter som finns bör kvarstå, men möjligheten att enligt denna paragraf döma till straff som understiger vad som är föreskrivet för brottet bör utgå. Billighetsskälen utgör en strafflindrande grund som under straffmätningen kan ändra det straffvärde som bestämts för gärningen. Det är åsikt att dessa bör utredas i syfte att flertalet av dem bör utgå. Som utgångspunkt för denna utredning bör de som har en direkt koppling till rättsväsendets utredande och därmed brottsoffrets upprättelse kvarstå. Detta kan även vara grunden för strafflindring i ett kronvittnessystem. Billighetsskäl som bör utgå är således om den tilltalade till följd av brottet drabbats av en svår kroppsskada, om den tilltalade på grund av ålder eller hälsa drabbas hårdare än annars, om passerat sedan brottet begicks, om den tilltalade utvisas ur riket, om den tilltalade kan antas bli avskedad eller uppsagd samt med hänsyn till andra rättsliga sanktioner till följd av brottet. Även möjligheten att döma ut ett lindrigare straff än vad som är föreskrivet för brottet bör utgå. Om en sådan reglering är nödvändig för ett effektivt kronvittnessystem bör detta specifikt nämnas i en kvarvarande paragraf. vill att principen ”tredje gången gillt” ska införas för vissa brottstyper, framförallt gällande allvarliga brott enligt kap. 3, 4, 6 och 8 i , där gärningsmannen döms till ett högre straff vid tredje domen. Endast brott som har resulterat i ett frihetsberövande straff skall vara förenat med principen tredje gången gillt. Vid flerfaldig brottslighet vid det tillfället bör detsamma gälla för tilläggsstraffskalan i det fall den ska tillämpas. Tredje gången gillt ska även vara förenat med en tidsram, så att denna princip begränsas i relation till när brotten begicks, för att undvika orimliga effekter om en person har begått två brott i sina tidiga år och sedan haft av laglydighet. Åtalspreskription och absolut preskription Reglering av preskription har länge varit en del av svensk rätt. Regleringen utgår från vissa grundprinciper och antaganden som i en modern värld bör omprövas. Den tekniska utvecklingen har medfört att man allt längre efter gärningen på ett rättssäkert sätt kan beivra brottet. Med hjälp av DNA och andra forensiska medel kan rättsväsendet utreda och fastställa vem eller vilka gärningspersonerna för en viss handling var. I kombination med en större lagring av biometriska uppgifter av olika slag kan allt fler brott beivras, oaktat hur som gått sedan gärningen. Detta medför att den tidigare anförda osäkerheten för tidigare begången brottslighet bör anses mindre aktuell än vad som varit fallet. Regeringen har tillsatt utredningsdirektiv till översyn av preskriptionsinstitutet (dir. 2020:91) vilket aviserades i prop. 2019/20:96. Detta är välkommet, men utredningsdirektiven lämnar en del övrigt att önska. delar åsikten att den tekniska utvecklingen föranleder en revidering av vad som tidigare anförts gällande rättssäkerhet när gått sedan begången gärning. Lagrådets kritik i samband med prop. 2019/20:69 om att tillförlitligheten och förståelsen av institutet minskar om allt fler brott undantas bör dock ifrågasättas. Även om vissa allvarligare brott undantas, och huvudregeln därmed kompliceras, saknas skäl att tro att allmänhetens acceptans för regelverket minskar. Det torde snarare vara att personer inte åtalas och döms till påföljd på grund av att brottet inte uppdagats som minskar acceptansen för regelverket som helhet. Utredningsdirektiven fokuserar i enlighet med tidigare tillkännagivande på sexualbrott mot vuxna. Även allvarliga brott mot person i form av våldsbrottslighet, allvarliga och integritetskränkande frihetsberövande och stöldbrottslighet bör dock omfattas i en sådan revidering. En utredning bör tillsättas som ser över vilka brott, i linje med vad som ovan anförts, som är så pass allvarliga att de bör undantas från åtals- och absolut preskription. Gällande påföljdspreskription bör de principer som ligger till grund för institutet ifrågasättas. Allmänhetens acceptans av ansvarsfrihet på grund av att man kommit undan med en brottsling gärning torde inte vara så stark som regeringen anfört i exempelvis prop. 2019/20:69. Det bör inte löna sig att hålla sig undan från verkställigheten av sitt straff, oaktat hur länge du gömmer dig från rättvisan. Det straff som ådömts ska avtjänas. förutsätter därför att frågan om påföljdspreskriptionens avskaffande kommer att omfattas av den utredning om preskriptionsinstitutets avskaffande som regeringen aviserar i propositionen. Livstidsstraff är föreskrivet endast för ett fåtal brott. Straffet är den allvarligaste påföljden som kan dömas ut enligt svensk rätt. Det finns dock reglering om tidsbestämmande vid livstidsstraff och praxis medför att så ofta sker. Livstidsstraffet blir således ofta tidsbestämt och betydligt skonsammare än vad livstidsstraff skulle vara. Straff och påföljder för brott är inte endast en fråga om rehabilitering, det är även ett moraliskt ställningstagande. Varje kriminaliserad gärning ska följas av ett straff som motsvarar graden av som gärningen ifråga innebär. Livstidsstraffet bör således redan i samband med domslutet kunna vara av sådan karaktär att tidsbestämning av straffet inte är möjligt. Livstidsstraff utan möjlighet till tidsbestämning bör kunna följa på brott som kan medföra livstidsstraff. I vissa fall står det klart att brottslingar, även efter avtjänat straff, är så pass missanpassade till samhället att de snart efter frigivning kommer att återfalla i brottslighet. Rehabilitering, även om det utgör en del av Kriminalvårdens och rättsväsendets uppdrag, är i vissa fall omöjlig. Av denna anledning bör det finnas möjlighet att meddela en förvaringsdom av personer som dömts till allvarlig brottslighet och kan förutses återfalla i brott vid eller i närtid till frigivningen. Förvaringsdomen bör regelbundet omprövas, men bör kunna återupprepas till dess att brottslingen visar prov på att denne åter kan träda in i samhället som en laglydig medborgare. Utvisning på grund av brott När utländska medborgare begår brott i finns en möjlighet att utvisa dem med anledning av detta. har länge påpekat att det sker i allt för få fall. Regleringen ställer för höga krav på brottets beskaffenhet, risk för återfall och ger brottslingen skydd från utvisning om denne varit i landet . Efter att samlat oppositionen tillsatte regeringen till slut en utredning om en reformering av regelverket. Denna utredning har presenterats (SOU 2021:61). Utredningens förslag går i rätt riktning, och om de genomfördes i sin helhet skulle de utgöra en förbättring gentemot nuvarande lagstiftning, men i flera fall går inte förslagen tillräckligt långt. Det är inte skyldighet att tillåta kriminella utlänningar stanna i landet, utan dessa bör utvisas. I vissa fall skyddar våra internationella åtaganden personer från utvisning eftersom de skulle riskera drabbas av dödsstraff, tortyr eller annan omänsklig behandling. I dessa fall återfinns förslag om utvisning med diplomatiska garantier för att ändå kunna verkställa utvisningarna. Utvisning ska alltid prövas Det är orimligt att en utlänning ska få förmånen att stanna i om personen inte kan eller vill respektera våra lagar och regler. Det bör därför vara obligatoriskt att alltid pröva frågan om utvisning när en utlänning begått ett brott i för vilket fängelse är föreskrivet. Detta blir särskilt angeläget när utredningen om utvisning på grund av brott (SOU 2021:61) delvis behandlar frågan om huruvida utvisningsfrågan alltid ska prövas vid viss brottslighet. Utredningen nöjer sig dock, men anledning av regeringens utredningsdirektiv, att enkom föreslå en tvingande prövning för vissa typer av brott. Utredningen föreslår detta för bl.a. hedersbrott, barnäktenskapsbrott och hets mot folkgrupp. Den obligatoriska prövningen bör dock alltid gälla, snarare än att enkom gälla vid vissa brott. Den fakultativa prövningen av utvisning bör därför göras tvingande. Sänkt gräns för när utvisning kommer ifråga Enligt gällande rätt får en utlänning utvisas om denne döms för ett brott som kan leda till fängelse, och om det finns risk att denne återfaller i brottslighet eller om brottets straffvärde överstiger . Utredningen (SOU 2021:61) föreslår här att den senare gränsen sänks , och att vissa typer av brott ändock ska föranleda utvisning oavsett straffvärde. Det finns förvisso skäl att sänka kraven här ytterligare, men givet att en betydande förenkling av utvisning är utredd och redo för genomförande bör detta anses mer angeläget. Utredningens förslag i denna del bör därför framläggas för behandling. Anknytning vid utvisning på grund av brott Enligt 8 a kap. 2 § utlänningslagen föreskrivs att domstol som överväger utvisning ska ta hänsyn till utlänningens anknytning till det svenska samhället. Utredningen föreslår även i denna del vissa skärpningar, vilka välkomnas och bör genomföras. Gällande brottslingens anknytning bör det dock särskilt noteras att utredningen föreslår att anknytning till genom arbete, kunskaper i svenska och liknande omständigheter alltjämt ska kunna utgöra skäl för att utvisning inte ska ske. En sådan generell ordning är alltför givmild. Utgångspunkten bör vara att anknytning inte beaktas alls för dem som misstänks och döms för brott där fängelse är minimistraffet för gärningen eller någon av gärningarna. Obligatorisk utvisning vid grov brottslighet När kom till 1951 fastslogs i artikel 33:1 principen om ”non refoulement”, alltså att en flykting inte skall utvisas till ett land där denne riskerar hot mot liv eller frihet. I efterföljande punkt beskrivs dock att en flykting som dömts för synnerligen grova brott och utgör en samhällsfara i sagda land, inte kan åberopa denna princip. står bakom principen om non-refoulement, men anser liksom flyktingkonventionens upphovsmän att den bör komma med ett individuellt ansvar. Som motprestation för att garanteras slippa utvisning, skall en utlänning som fått skydd i inte begå synnerligen grova brott så som exempelvis våldtäkt eller mord det tar att bli svensk medborgare med en sverigedemokratisk politik. Om en utlänning som fått skydd i ändå begår synnerligen grova brott enligt ovan, har denne brottsling valt att frånsäga sig sin rätt att åberopa non refoulement och skall efter avtjänat straff utvisas från på livstid. skall alltså fortsatt garantera utlänningens rätt att slippa refoulering, så länge denne inte missbrukar förtroendet genom att mörda eller våldta kvinnor, barn eller män i . menar att detta är grundläggande ur ett brottsofferperspektiv, till skydd för medborgarna, och slutligen av stor vikt för att medborgarnas förtroende för rättsväsendet skall upprätthållas. Att vistas i är ingen självklar rättighet, och utvisning skall i dessa fall inte ses som en del av ett straff utan en indragen förmån. är bundet av vissa åtaganden inom och vissa andra instrument, vilket gör det omöjligt att utvisa även synnerligen grova våldsbrottslingar i fall de riskerar hot mot liv eller frihet i hemlandet. Regeringen bör därför arbeta aktivt för att återigen skall få självbestämmande över denna fråga och fullt ut kunna implementera flyktingkonventionens bestämmelser genom att alltid kunna utvisa utlänningar som begår synnerligen grova brott. Att verka för avtal med andra länder Ett hinder mot verkställighet av utvisning på grund av brott är att brottslingarna riskerar utsättas för en behandling i sina hemländer som skulle strida mot svenska konventionsåtaganden. Utvisningar bör inte ske till dessa länder med mindre än att man från svensk sida får tillförlitliga garantier om att personerna inte skall utsättas för dödsstraff, tortyr eller annan kränkande eller omänsklig behandling. bör dock aktivt agera i syfte att möjliggöra att sådana avtal sluts. Mottagande land ska ge garantier om att personerna inte skall utsättas för sådan behandling och därmed åter blir länder som utvisningar kan verkställas till. Detta bör ske genom diplomati och genom att använda ekonomiska påtryckningar, såsom indraget bistånd där detta är aktuellt. Detta kan avse både svenskt bistånd samt sådant bistånd som lämnas inom ramen för EU. Det är inte rimligt att andra stater uppbär medel från svenska skattebetalare som man vägrar ta emot sina egna brottsliga medborgare. Det bör dock noteras att endast inhiberingen av svenskt bistånd ska regleras. Indraget bistånd genom EU bör inte regleras på EU-nivå då detta är en nationell angelägenhet. Regeringen bör dock inom ramen för samarbetet verka för att andra medlemsstater solidariskt åtar sig att stoppa bistånd eller stödja sanktioner om annan medlemsstat finner det nödvändigt i syfte att få sådana avtal på plats. I det fall utvisning utdöms ska det vid allvarlig brottslighet alltid utdömas utvisning på livstid. Detta gäller främst, men är inte begränsat till, allvarliga brott mot person såsom mord, våldtäkt, rån, inbrott och även narkotikabrottslighet. Brott av denna typ är av sådan karaktär så pass allvarligt att gärningsmannen försakat rätten att uppehålla sig i landet, oaktat hur som förflutit sedan gärningen begicks.