mot · H9022552 · 2021-10-01 00:00:00 — Om en utlänning som fått skydd i ändå begår synnerligen grova brott enligt ovan, har denne brottsling valt att frånsäga sig sin rätt att åberopa non-refoulement, och ska därför efter avtjänat straff utvisas från på livstid, oavsett om det föreligger skyddsbehov gentemot hemlandet. ska alltså fortsatt garantera utlänningens rätt att slippa refoulering, så länge denne inte missbrukar förtroendet genom att mörda eller våldta kvinnor, barn eller män i . menar att ett sådant synsätt dels är grundläggande ur ett brottsoffer-perspektiv, dels till skydd för medborgarna. Det handlar också om att medborgarnas förtroende för rättsväsendet ska upprätthållas. Att vistas i är ingen självklar rättighet, och utvisning ska i dessa fall inte ses som en del av ett straff utan en indragen förmån. är bundet av vissa åtaganden inom och vissa andra instrument, som gör det omöjligt att utvisa även synnerligen grova våldsbrottslingar i fall de riskerar hot mot liv eller frihet i hemlandet. Regeringen bör därför arbeta aktivt för att återigen ska få självbestämmande över denna fråga, och fullt ut kunna implementera flyktingkonventionens ursprungliga bestämmelser genom att alltid kunna utvisa utlänningar som begår synnerligen grova brott. Återreseförbud ska bli norm vid utvisningsbeslut från Ett beslut om utvisning eller avvisning meddelat av kan enligt utlänningslagen innehålla ett återreseförbud, som innebär att en utlänning inte får återvända till . Detta gäller särskilt om utlänningen fått en tidsfrist för frivillig återresa och inte reser hem . Återreseförbudets varaktighet får bara överstiga om utlänningen innebär ett allvarligt hot mot allmän ordning och säkerhet. anser att det måste betraktas som självklart att en utlänning som utvisas från har en plikt att följa svensk lag och lämna vårt land. En utlänning som efter en lång juridisk process fått ett avslag bör alltid beläggas med återreseförbud, om han eller hon inte återvänder frivilligt under tidsfristen. Om en tidsfrist inte meddelats, exempelvis för att det finns risk för att utlänningen avviker eller utgör en risk för allmän ordning och säkerhet, bör utlänningen alltid beläggas med återreseförbud. Vissa ärendeslag, såsom asyl, bygger på ett visst mått av förtroende för den asyl-sökande och en tvivelsmålets fördel. Anledningen är den utsatta ställning den asylsökande har, utifrån flykten från hemlandet och avsaknaden av skydd någonstans. Detta innebär att den sökande får en rad friheter och rättigheter i som andra utlänningar inte får del av, såsom särskild rätt till vård till subventionerade priser eller bidrag från . Kostnaden för mottagande av asylsökande är följaktligen mycket stor. Det är därför rimligt att en asylsökande som befunnits sakna asylskäl av och fått detta beslut bekräftat i den vidare överklagandeprocessen, också betraktas utifrån det svenska samhällets stora uppoffringar för denne. Utlänningen bör därför också alltid beläggas med återreseförbud. Återreseförbud bör generellt sett inte börja gälla förrän utlänningen konstaterats utrest. De bör också i normalfallet gälla . De särskilda krav som ställs för ett återreseförbud på längre än bör avskaffas. noterar att utlänningsrätten redan innehållet vissa regler för att en utlänning i särskilda fall ska kunna resa till trots ett återreseförbud, varför det inte finns någon anledning att motsätta sig längre sådana. Det bör härvidlag noteras att Utredningen om utvisning på grund av brott presenterade förslag rörande bland annat återreseförbud. Av förslagen framgår att återreseförbud ska utdömas i fler fall, att de ska ha längre varaktighet, och att de ska gälla för utresan. gläder sig över att utredningens förslag går i linje med partiets, även om det endast är ett steg på vägen mot bättre lagstiftning på detta område. Vi förutsätter dock att regeringen förelägger dessa förslag genom proposition. Ingen preskriptionstid för utvisningar Preskriptionstiden för utvisningsbeslut innebär att ett utvisningsbeslut upphör att gälla . Detta gäller oavsett om utvisningen verkställts eller ej. kan en utlänning inte ansöka om uppehållstillstånd inifrån i sedvanlig ordning. Istället räknas en eventuell ansökan som en anmälan om verkställighetshinder (V-UT). ska då skyndsamt pröva om sådana föreligger och särskilt om nya omständigheter uppdagats. Om så inte är fallet ska utvisningen verkställas som vanligt. En ansökan utifrån påverkas inte av ett utvisningsbeslut. En utlänning som fått avslag på en ansökan om uppehållstillstånd och fått beslut om utvisning kan alltså ansöka på samma villkor som tidigare om han eller hon lämnar . Detta gäller dock inte asylsökande, eftersom asyl endast kan sökas inifrån . Detta gör att asylsökande som fått avslag och ska utvisas kan få en ny chans att få asyl om de avviker och går under jorden och sedan ansöker om asyl igen efter att utvisningsbeslutet preskriberats. Vid tillkomsten av utlänningslag förlängdes preskriptionstiden från det tidigare till . Ändringen motiverades med att det hade blivit allt vanligare att utlänningar förhindrade verkställigheten av utvisningen genom att hålla sig undan långa tider. Mot bakgrund av att det är ett stort antal personer som blir kvar i och att verkställigheten av utvisningsbeslut försvåras av att många håller sig undan myndigheterna anser att preskriptionstiden ska förlängas. Givet att utlänningslagstiftningen redan innefattar goda möjligheter att nå ett rättssäkert slutligt beslut i migrationsärenden, och att möjligheterna att överklaga utvidgats påtagligt , och att särskilda regleringar även gäller för det fall verkställighetshinder föreligger, anser att preskriptionstiden bör förlängas utan begränsning. Preskriptionstiden för utvisningsbeslut ska därmed avskaffas. Begränsa möjligheten att ansöka om verkställighetshinder Under den fyraåriga preskriptionstiden behandlas eventuella nya ansökningar enligt ovan som en ansökan om verkställighetshinder (V-UT). Tanken är att skapa en säkerhetsventil så att eventuella förändrade omständigheter ska kunna komma fram. Efter de senaste årens kaos inom migrationspolitiken är det rutin att efter ett avslagsbeslut tvingas hantera upprepade V-UT, ofta helt utan grund. Detta innebär ett stort slöseri på resurser och i vissa fall att verkställigheter av utvisningar behövt avbrytas, trots att exempelvis planet precis landat i utlandet. Reglerna kring V UT bör därför förenklas så att uppenbart ogrundade ansökningar kan avvisas direkt. Avskaffa det kontanta återvändandebidraget Återvändande innebär att en utlänning utan tillstånd att vistas i lämnar för att återvända till sitt hemland. För detta ändamål har vissa återvändandestöd, främst det så kallade återetableringsstödet. Återetableringsstöd är ett kontant bidrag som riktar sig till personer som ska återvända till ett land där det är svårt att återetablera sig på grund av säkerhetsläget. För att erhålla stödet måste sökanden bland annat ha fått avslag på asylansökan, och ha för avsikt att självmant återvända till hemlandet. Återetableringsstödet motsvarar för varje person och för barn . En familj kan få högst . Stödet betalas ut när den sökande har lämnat och anlänt till hemlandet. Antalet personer och familjer som erhållit återetableringsstöd har varierat kraftigt över tiden. minskade det kontinuerligt från 1 758 till 210 personer, för att sedan öka kraftigt till 2 2016, och sedan stadigt minska igen. Kostnaderna har på samma sätt varierat, från , till 1,4 miljoner år 2015, för att sedan öka till 2016, och därefter sjunka igen. konstaterar inledningsvis att återetableringsstödet haft liten effekt på återvändandeverksamheten. Antalet individer som använt sig av stödet har varit litet, och kostnaden per individ har generellt sett varit hög. Det har heller inte gjorts någon utvärdering över hur stor andel av dessa individer som skulle ha återvänt alldeles oavsett om er erhållit ersättning därför. Vidare anser att det är stötande för den allmänna rättskänslan med stora kontantbidrag till utlänningar för att de ska följa svensk lag. Utlänningar som får återetableringsstöd har per definition ansökt om asyl i , och fått avslag. De har erbjudits goda möjligheter att få sin sak prövad, med offentligt betalt rättsligt ombud och tolk, och i flera instanser. De har dock befunnits sakna asylskäl, i en process som uppfyllt samtliga krav på rättssäkerhet. Svensk lag kräver att en sådan utlänning ska återvända till sitt hemland. En utlänning som inte har rätt att vistas i ska inte under några omständigheter kunna erhålla ytterligare generösa kontanta bidrag från det svenska samhället. Återtagandeavtal med främmande stater Ett av de största problemen med att verkställa utvisningar är att hemlandet inte vill ta ansvar för utlänningen. Flera länder kräver särskild dokumentation eller ställer exempelvis krav på full frivillighet för ett återvändande. I andra fall är det uppenbart att länder obstruerar och förhalar verkställandet, vilket innebär stora kostnader för svenska skattebetalare. nämnde detta i sin rapport om återvändandet 2020, där det framgick att vissa länder ”försvårar eller fördröjer återtagandet av sina medborgare exempelvis genom krångliga eller tidsödande administrativa krav”. [3] är det tydligt att när väl ett fungerande återtagandeavtal kommer på plats, som med 2016, förändras hela situationen totalt. anser att det måste betraktas som helt oacceptabelt att främmande stater vägrar ta ansvar för sina egna medborgare. bör anta en mer aktiv position i denna fråga och låta frågan om utvisningar väga tyngre i relationen med främmande makter. bör sätta press genom olika instrument för att andra stater ska ta sitt ansvar, oavsett om det gäller utlänningar som utvisats från på grund av brott eller som en följd av ett avslagsbeslut från . Instrument som bör nyttjas är det eventuella bistånd som eller EU, direkt eller indirekt, ger till de berörda länderna. Om länderna vägrar ta emot sina egna medborgare bör de inte heller kunna få finansiellt eller annat stöd av vare sig eller EU. Även andra former av diplomatiska påtryckningar och sanktioner bör kunna nyttjas, i den mån det behövs i den enskilda situationen, och till den grad som krävs. Länder som inte erhåller bistånd bör ändå kunna utsättas för sådana påtryckningar att de tar sitt ansvar. Liksom ovan bör detta kunna ske unilateralt från svenskt håll, även om en gemensam ansats med andra EU-länder eller hela unionen vore fördelaktig. Avtal för utvisningar till säkra tredjeländer I vissa fall är det inte möjligt att utvisa utlänningar till sitt hemland, exempelvis för att de riskerar omänsklig behandling i hemlandet. Det kan också vara att det inte går att avgöra vilket land som utlänningen ska utvisas till. I sådana fall bör särskilda avtal slutas med säkra tredjeländer, dit utlänningar kan utvisas. Huruvida utlänningen har en anknytning till tredjelandet i fråga ska inte vara avgörande, så länge det inte uppenbarligen strider mot internationella åtaganden. I och med hur viktig denna fråga är för upprätthållandet av reglerad invandring måste regeringen anstränga sig för att få till dessa avtal. Vid behov ska regeringen använda sig av dels internationellt bistånd, dels handelsrelationer för att få till ett fungerande samarbete. Detta kan också med fördel genomföras på EU-nivå, där flera länder, däribland och , föreslagit liknande modeller. Inspiration kan i viss mån också hämtas från framgångsrika arbete mot illegal migration över havet, där avtal slutits med andra stater om mottagande av migranter. Ökad möjlighet till förvarstagning Ett stort problem när det gäller utvisningar av utlänningar är att den nuvarande lagstiftningen ger goda möjligheter för dem att gömma sig efter att de fått ett beslut om utvisning. Det är endast i undantagsfall som en utlänning kan tas i förvar i samband med att ett utvisningsbeslut meddelas. går också klart utöver de miniminivåer kring förvarsverksamheten som uppställer i återvändandedirektivet (2008/115/EU). anser att det bör ske en förändring i lagstiftningen så att det i fler fall blir möjligt att ta en utlänning i förvar inför utvisning eller i andra relevanta fall. Det bör till exempel i högre utsträckning vara möjligt att förvarstaga utlänningar även innan en tidsfrist för frivillig hemresa löpt ut eller innan utvisningsbeslutet vunnit laga kraft. Det bör i samtliga fall vara möjligt att ersätta förvarstagning med andra former av övervakningsåtgärder, såsom elektronisk fotboja, anmälningsplikt, helgarrest, hemarrest, utegångsförbud eller andra begränsningar i rörelsefriheten. Målet bör vara att får ett brett batteri av möjliga åtgärder att ta av eller kombinera, alltefter den specifika situationens behov. För att möjligheten att förvarstaga utlänningar ska vara meningsfullt och kunna bedrivas på ett effektivt sätt måste antalet förvarsplatser vara tillräckligt. Det är inte rimligt att utlänningar med lagakraftvunna avvisnings- eller utvisningsbeslut inte kan tagas i förvar vid behov på grund av att det inte finns förvarsplatser. har kontinuerligt ökat antalet försvarsplatser. Beläggningsgraden har trots detta varit hundraprocentig över tiden. [4] Uppgifter från såväl som i media vittnar om att illegala migranter oftast släpps på fri fot av , eftersom det saknas lediga förvarsplatser. Att , som beviljat över 1,2 miljoner uppehållstillstånd , endast har omkring 520 förvarsplatser, är orimligt. Under coronapandemin har detta antal också minskat ytterligare, till kring 280, något som ytterligare påverkat verksamheten negativt. Det blir än mer orimligt när tydligt anger i prognoser och andra redogörelser att förvarsverksamheten är underfinansierad och kommer att behöva skäras ned om inte regeringen omgående tillför medel. anser detta oacceptabelt och avser så fort som möjligt utöka antalet förvarsplatser så länge det finns ett behov. Det finns ingen reell möjlighet att uppskatta hur stor efterfrågan på förvarsplatser är eftersom den i slutändan är beroende av åtskilliga yttre faktorer. Bland dessa kan nämnas antalet inre utlänningskontroller, bestämmelserna kring återkallelse av tillstånd och avlägsnande av utlänningar, samt främmande staters samarbetsvillighet i återvändandearbetet. I en rapport till föreslog och gemensamt upp till 1 200 platser, en siffra som möjligen skulle kunna användas som en utgångspunkt givet dagens lagstiftning. Oavsett vilken nivå som anses lämplig, är det dock uppenbart att den måste överstiga dagens. Utformningen av förvaren kan med fördel anpassas till vissa krav som ställs hos . Detta skulle tjäna till att öka säkerheten på förvaren, men också innebära en besparing , eftersom Kriminalvårdens behov av anstaltsplatser lär kvarstå även i det fall en sverigedemokratisk migrationspolitik med tiden minskat behovet av förvarsplatser. Det är dock viktigt att komma ihåg att fler förvarsplatser i sig inte kommer att förbättra situationen i nämnvärt. Med tanke på att kostnaderna för att hålla en utlänning i förvar är mycket höga, måste en satsning på förvar alltid gå hand i hand med satsningar på att verkställa fler utvisningar. Tillsammans med de övriga reformer som föreslår i denna motion kommer detta att leda till en dramatisk ökning av genomförda utvisningar och att antalet illegala migranter i minskar. Avskaffa obligatorisk domstolsprövning av förvarstagning I enlighet med det lagförslag som antog gäller en ny prövningsgång när utlänningar tas i förvar. Enlig denna ska migrationsdomstolarna pröva huruvida en utlänning får fortsätta hållas i förvar när tiden i förvar överstiger . Därefter ska en ny prövning göras regelbundet, med intervall mellan och . motsatte sig detta förslag redan då det antogs, med motiveringen att det dels skulle öka belastningen för domstolarna, dels är en överflödig och onödig reform, i och med att förvarstagna har rätt till ett offentligt ombud och kan överklaga förvarstagandet vid behov. Dessutom går det emot generella förvaltningsrättsliga principer, eftersom tyngdpunkten i förvaltningsprocessen ska ligga så långt ner i instanskedjan som möjligt. Vi noterar också att förslaget kritiserades av flera remissinstanser av dessa skäl. Vi anser alltjämt att omprövning av förvarsbeslut endast bör ske i de fall omständigheterna förändras, och inte mot bakgrund av den tid en utlänning hållits i förvar. bör därför tillkännagiva regeringen detta. Förbättra säkerheten på landets förvar I takt med att migrationsflödena till ökat har också ansträngningarna på förvar nått bristningsgränsen. Frågan om antalet försvarsplatser har redan behandlats, men problemen beror också på bristande säkerhet till följd av motstridig lagstiftning. Förvaren ska vara slutna anläggningar där utlänningar placeras med tvång, men saknar de anställda många helt nödvändiga befogenheter som krävs för att upprätthålla säkerhet och en fungerande arbetsmiljö. Möjligheterna till olika kontroller och visitationer av de intagna och deras bostadsrum är starkt begränsade, våldsamma och hotfulla utlänningar som omhändertas placeras på förvar istället för häkten och personal saknas för olika former av transporter. Flera omskrivna massrymningar har skett, och även andra uppseendeväckande händelser, som när en präst smugglade ut en förvarstagen utlänning i en stor resväska. Allt detta har regeringen redan informerats om av , dels i en skrivelse 2017, dels kontinuerligt . Likväl fortsätter problemen, utan att regeringen vidtagit några åtgärder. anser att fungerande, säkra och kostnadseffektiva förvar är ett grundfundament för den svenska utlänningsrätten och kräver att regeringen tar fasta på kritik. Kriminalisera rymning från förvar Utöver att förbättra säkerheten på förvaren för att motverka rymningar, bör regeringen kriminalisera själva rymningen i sig. Det har redan konstaterats ovan att en rad brott mot utlänningslagen sällan eller aldrig bestraffas i praktiken, vilket gör det än mer stötande att utvisningsdömda utlänningar som med våld rymmer från ett förvar inte på något sätt straffas för det. föreslår därför att rymningar från förvar ska bli straffbara. Straffet bör först och främst vara böter, men isolering och förlust av förmåner inne i förvaret bör också förekomma. En utlänning som försökt rymma bör också beläggas med ett livslångt återreseförbud, om ett sådant inte redan ådömts. Återinför lagen om id-kontroller Krisen 2015 tvingade regeringen att införa gränskontroller vid och en rad hamnar i . Detta skedde inom ramen för bestämmelser om att tillfälligt återinföra gränskontroller vid allvarliga hot mot den allmänna ordningen eller den inre säkerheten. Regeringen har förlängt gränskontrollerna , senast till . Syftet, som ursprungligen var den okontrollerade massinvandringen, är istället säkerhet och terrorism. Regeringen införde också en särskild ny lag för att ytterligare stoppa massinvandringen, lagen (2015:1073) om särskilda åtgärder vid allvarlig fara för den allmänna ordningen eller den inre säkerheten i landet, oftast kallad lagen om id-kontroller. Med stöd av denna beslutade regeringen också om förordningen (2015:1074) om vissa identitetskontroller vid allvarlig fara för den allmänna ordningen eller den inre säkerheten i landet. Efter att ha förlängts upphörde förordningen att gälla . Lagen i sin tur upphörde att gälla . Det är uppfattning att beslutet att införa gränskontroller, inklusive lagen och den följande förordningen, var rätt beslut, även om det är beklagligt att regeringen inte fattade beslutet tidigare. Det är likaså beklagligt att lagen om id-kontroller inte har fortsatt att gälla. har fortsatt behov av en rättslig reglering av identitetskontroller längs våra gränser. Krisen längs gräns visade tydligt på hur skör den nuvarande migrationssituationen är, och att med kort varsel skulle kunna drabbas av ytterligare en migrationskris. Även coronavirusets spridning visar på vikten av att ha en beredskap för att snabbt få kontroll över gränserna. Regeringen bör därför återinföra en permanent lag om särskilda åtgärder vid allvarlig fara för den allmänna ordningen eller den inre säkerheten. Migrationskrisen , och den i skrivande stund alltjämt pågående coronapandemin, har tydligt visat på hur viktigt skyddet av våra gränser är för att vårt samhälle ska kunna fungera. Oavsett hur väl de öppna gränserna tjänar oss under normala, lugna förhållanden, måste ha en beredskap för extraordinära situationer. Detta innefattar även situationer där de öppna gränserna är ett direkt hot mot vår säkerhet, såsom när det gäller den omfattande gränsöverskridande brottsligheten. Det är därför viktigt att upprätthåller en adekvat permanent infrastruktur för att snabbt kunna införa fullständiga gränskontroller och kontrollera vem som reser in i . Infrastrukturen bör lämpligtvis utformas så att den också kan tjäna till annan brotts-bekämpning, exempelvis vapen- och narkotikasmuggling. Gränskontrollerna bör också utformas på sådant sätt att de inte blir till hinder för trafiken, särskilt i den känsliga . Vissa ansatser i just denna riktning har redan tagits, såsom planer för automatisk passkontroll, genom vilken en EES-medborgare med ett biometriskt pass skulle kunna passera utan passkontroll. Ett sådant system skulle innebära att korsandet av gräns för exempelvis danska medborgare skulle bli lika snabbt och enkelt som att registrera ett busskort i kollektivtrafiken. Regeringen bör särskilt prioritera detta arbete så att får en fullständig infrastruktur för komplett gränskontroll på plats. De senaste årens stora våg av migranter har visat att även privata företag har ett ansvar för att upprätthålla en fungerande och laglig migration. Utförare av flyg-, tåg- och färjetrafik måste med största noggrannhet försäkra sig om att de inte utnyttjas av internationella nätverk av människosmuggling eller trafficking. Statlig kontroll kan bistå men till syvende och sist måste transportföretagen själva ansvara för att passagerarna har rätt identitets- och resehandlingar. vill därför utöka transportörsansvaret, främst genom att återinföra vissa bestämmelser från den ovannämnda förordningen (2015:1074) om vissa identitetskontroller vid allvarlig fara för den allmänna ordningen eller den inre säkerheten i landet. Därtill bör också straffet för att underlåta att följa lagen skärpas med bötesbelopp eller motsvarande viten eller avgifter som kopplas till omsättningen. Detta bör utredas närmare, som regeringen bör verka för att en bättre lösning tas fram inom hela EU. Skärpt straff för människosmuggling Människosmugglarnas affärsmodell bygger på att sälja resor utifrån löften, lögner och överdrifter om vad migranter kan förvänta sig. De riskerar migranters liv vid farliga transporter och utgör ofta ett led i organiserad människohandel och sexuellt utnyttjande av utsatta kvinnor och barn från fattiga länder. Människosmugglingen kränker därutöver nationella suveränitet – lagar och normer om statsgränser och medborgarskap åsidosätts. Den bidrar till lönedumpning genom svart arbetskraft. Den är en inkomstkälla för organiserad brottslighet som bedriver handel med svenska passhandlingar och tar betalt för att smuggla människor, vapen och narkotika. Den kan även vara ett led i transport av terrorister eller krigsförbrytare på flykt från rättvisan. Det är alltså både ur samhälleligt och individuellt perspektiv viktigt att stävja människosmugglingen i möjligaste mån. I enlighet med den generella skärpningen som föreslagit i synen på illegal migration och dess understödjare, bör straffen för smugglare som cyniskt utnyttjar utsatta människor för ekonomisk skärpas så att det motsvarar brottets allvar. En gammal princip i svensk utlänningsrätt är att tyngdpunkten vid all tillståndsprövning bör ligga vid den första prövningen.