mot · H8024073 · 2021-05-14 00:00:00 — En utlänning som efter en lång juridisk process fått ett avslag bör alltid beläggas om återreseförbud, om han eller hon inte återvänd frivilligt under tidsfristen. Om en tidsfrist inte meddelats, exempelvis för att det finns risk för att utlänningen avviker, eller utgör en risk för allmän ordning och säkerhet, bör utlänningen alltid beläggas med återreseförbud. Vissa ärendeslag, såsom asyl, bygger på ett visst mått av förtroende för den asylsökande, och en tvivelsmålets fördel. Detta innebär att den sökande får en rad friheter och rättigheter i som andra utlänningar inte får del av, såsom särskild rätt till vård till subventionerade priser, eller bidrag från . Kostnaden för mottagande av asylsökande är också enormt stor. En asylsökande som befunnits sakna asylskäl av , och fått detta beslut bekräftat i den vidare överklagandeprocessen, bör därför också alltid beläggas med återreseförbud. Återreseförbud bör generellt sett inte börja gälla förrän utlänningen konstaterats utrest. De bör också i normalfallet gälla . De särskilda krav som ställs för ett återreseförbud på längre än , bör avskaffas. Det bör härvidlag noteras att regeringen tillsatte en särskild utredning kring reglerna för utvisning på grund av brott, och även återreseförbud i sådana fall (dir. 2020:44). Regeringen bör förslagsvis bredda utredningen till att också omfatta frågan och utvisning och återreseförbud i andra fall än brott. förslag: En utredning ska anställas om hur återvändandeverksamheten ska reformeras för att uppnå större effektivitet. Frågan om huruvida ska få ett huvudansvar bör särskilt beaktas. Återvändandeverksamheten, som syftar till att få utlänningar utan tillstånd i att återvända till sitt hemland, är uppdelat mellan i huvudsak tre myndigheter, , och Kriminalvården. Otaliga rapporter har visat på en rad oegentligheter i arbetet. Här kan exempelvis nämnas , kostnader och effektivitet (RiR 2020:07), som indikerat stora problem när det gäller samarbetet mellan de olika myndigheterna, ansvarsfördelningen, och även den ekonomiska styrningen och effektiviteten. lagstiftningsarbete, såsom regeringens proposition Moderna och rättssäkra regler för att hålla utlänningar i förvar (prop. 2017/18:284), har utgjort försök att förbättra situationen, utan resultat. Det är tydligt att den svenska återvändandeverksamheten inte fungerar. Trots stora investeringar och löpande kostnader kvarstannar en mycket stor del av de som ska utvisas kvar i . Kostnaderna per verkställd utvisning har rentav ökat kraftigt. tvingas Kriminalvården agera taxiverksamhet åt förvar, medan i stor utsträckning saknar tillgång till information eller insyn i viktiga frågor. En kontinuerlig trend i utlänningsrätten har varit att utlänningsfrågorna kommit att koncentrerats alltmer i en enda centralt ansvarig myndighet, . Sålunda genomför inte längre asylutredningar, och Arbetsförmedlingen ansvarar inte längre för mottagning av asylsökande, så som framgått ovan i avsnittet Mottagning av asylsökande och nyanländas etablering. övertog också dåvarande huvudansvaret för verkställighet av beslut om utvisning och avvisning, från länspolismyndigheterna. Det förefaller rimligt att denna process fortsätter, och att , som redan handhar hela processen kring invandringen till , inklusive utredning och praktisk mottagning av asylsökande, och därtill driver återvändandeenheter och förvarsverksamhet för utlänningar, skulle få ett eget ansvar för den svenska återvändandeverksamheten. Genom en sådan reform skulle Kriminalvården och i många fall även få större möjlighet att fokusera resurser och organisation på sina respektive kärnverksamheten, medan de problem som rör kommunikation och samverkan mellan skilda myndigheter skulle minimeras. skulle alltjämt, genom gränspolisen, vara huvudansvarig för att upprätthålla gränskontroller, och i vissa fall även inre gränskontroller. Men skulle få ett större ansvar inom områden där de redan har ett huvudansvar, och skulle kunna fullfölja målet att upprätthålla den reglerade invandringen även i de fall en utlänning avvikit eller gått under jorden. På så sätt skulle arbetet kunna effektiviseras, och onödig byråkrati kunna undvikas. Regeringen bör därför anställa en utredning om hur återvändandeverksamheten ska reformeras för att uppnå större effektivitet. Förbättra samarbetet med tredjeländer kring återvändande förslag: ska, ensamt eller genom EU, prioritera samarbetet med tredjeländer för att fler avlägsnandebeslut ska kunna verkställas. Det kan röra sig om återtagandeavtal med ursprungsländer, antal om utvisning till ett säkert tredjeland, men också avtal om försäkringar för undanröjande av verkställighetshinder. Sanktioner och indraget bistånd, liksom andra åtgärder, ska vara möjliga alternativ. Ett aktuellt problem med utvisningar och avvisningar är de tillfällen då utlänningarnas hemländer inte godtar att de sänds tillbaka. Varje land har en skyldighet att ta hand om sina medborgare, och att tillåta att de åter kommer in i det landet. Om landet i fråga vägrar ta tillbaka sina medborgare finns det dock ingen möjlighet att utvisa dem, något som blivit ett stort problem i . har i sin , tydligt visat hur verkställandet av utvisningar försvåras märkbart av att hemländer exempelvis ställer krav på absolut frivillighet, eller på olika sätt ”försvårar eller fördröjer återtagandet av sina medborgare exempelvis genom krångliga eller tidsödande administrativa krav.”[67] anser att bör anta en mer aktiv position i denna fråga, och låta frågan om utvisningar väga tyngre i relationen med främmande makter. bör sätta press genom olika instrument för att andra stater ska ta sitt ansvar, oavsett om det gäller utlänningar som utvisats från på grund av brott, eller som en följd av ett avslagsbeslut. I vissa fall är det dock inte möjligt att utvisa utlänningar till sitt hemland, exempelvis för att de riskerar omänsklig behandling i hemlandet. Det kan också vara att det inte går att avgöra vilket land som utlänningen ska utvisas till. I sådana fall bör det utredas om särskilda avtal kan slutas med säkra tredjeländer, dit utlänningar kan utvisas. Huruvida utlänningen har en anknytning till tredjelandet i fråga ska inte vara avgörande, så länge det inte strider mot internationella åtaganden. I andra fall bör särskilda avtal om försäkringar för att undanröja verkställighetshinder övervägas, genom vilka ursprungslandet lämnat garantier för att utlänningen inte kommer att utsättas för skyddsgrundande behandling. Instrument som bör nyttjas för att utverka samarbetsvillighet från det berörda landet är det eventuella bistånd som eller EU, direkt eller indirekt, ger till de berörda länderna. Om länderna vägrar ta emot sina egna medborgare bör de inte heller kunna erhålla finansiellt eller annat stöd av vare sig eller EU. bör således, i de fall som detta omfattar, strypa bistånd som delas ut nationellt, och verka för att EU som union och de medlemsstater som gör detsamma upphör med detta. Även andra former av diplomatiska påtryckningar och sanktioner bör kunna nyttjas, i den mån detta erfordras i den enskilda situationen, och till den grad som krävs. Länder som inte erhåller bistånd bör ändå kunna utsättas för sådana påtryckningar att de tar sitt ansvar. Liksom ovan bör detta kunna ske unilateralt från svenskt håll, även om en gemensam ansats med andra EU-länder, eller hela unionen, vore fördelaktig. Preskriptionstiden vid utvisning ska avskaffas förslag: Preskriptionstiden för utvisningsbeslut ska avskaffas. Preskriptionstiden för utvisningsbeslut innebär att ett utvisningsbeslut som inte meddelats av allmän domstol upphör att gälla . Detta gäller oavsett om utvisningen verkställts eller ej. Om utvisningsbeslutet förenats med ett återreseförbud gäller tiden för återreseförbudet i stället. kan en utlänning inte ansöka om uppehållstillstånd inifrån i sedvanlig ordning. I stället räknas en eventuell ansökan som en anmälan om verkställighetshinder (V-UT). ska då skyndsamt pröva huruvida sådana föreligger, i synnerhet om nya omständigheter uppdagats. Om så ej är fallet ska utvisningen alltjämt verkställas. En ansökan utifrån påverkas inte av ett utvisningsbeslut. En utlänning som fått avslag på en ansökan om uppehållstillstånd, och fått beslut om utvisning, kan alltså ansöka på samma villkor som tidigare om han eller hon lämnar . Detta gäller dock inte asylsökande, eftersom asyl endast kan sökas inifrån . Detta gör att asylsökande som fått avslag och ska utvisas, kan få en ny chans att få asyl om de avviker och går under jorden, och sedan ansöker om asyl igen efter att utvisningsbeslutet preskriberats. Vid tillkomsten av utlänningslag förlängdes preskriptionstiden från det tidigare till . Ändringen motiverades med att det hade blivit allt vanligare att utlänningar förhindrade verkställigheten av utvisningen genom att hålla sig undan långa tider. Mot bakgrund av att det är ett stort antal personer som blir kvar i , och att verkställigheten av utvisningsbeslut försvåras av att många håller sig undan myndigheterna (se bl.a. Återvändandeutredningsdirektiv dir. 2017:45) anser att preskriptionstiden ska förlängas. Givet att utlänningslagstiftningen redan innefattar goda möjligheter att nå ett rättssäkert slutligt beslut i migrationsärenden, och att särskilda regleringar även gäller för det fall verkställighetshinder föreligger, anser att preskriptionstiden bör förlängas utan begränsning. Preskriptionstiden ska därmed avskaffas. Det kontanta återvändandebidraget ska avskaffas förslag: Återetableringsstödet ska avskaffas. Återvändande innebär att en utlänning utan tillstånd att vistas i lämnar för att återvända till sitt hemland. För detta ändamål har vissa återvändandestöd, främst det s.k. återetableringsstödet. Återetableringsstöd är ett monetärt stöd som riktar sig till personer som ska återvända till ett land där det är svårt att återetablera sig på grund av säkerhetsläget. Stödet regleras i förordningen (2008:778) om återetableringsstöd för vissa utlänningar. För att erhålla stödet måste sökanden bl.a. ha fått avslag på asylansökan, och ha för avsikt att självmant återvända till hemlandet. Återetableringsstödet motsvarar för varje person och för barn . En familj kan få högst . Stödet betalas ut när den sökande har lämnat och anlänt till hemlandet. Antalet personer och familjer som erhållit återetableringsstöd har varierat kraftigt över tiden. minskade det kontinuerligt från 1 758 till 210 personer, för att sedan öka kraftigt till 2 2016, och sedan stadigt minska igen. Kostnaderna har på samma sätt varierat, från , till 1,4 miljoner år 2015, för att sedan öka till 2016, och därefter sjunka igen. konstaterar inledningsvis att återetableringsstödet haft liten effekt på återvändandeverksamheten. Antalet individer som använt sig av stödet har varit litet, och kostnaden per individ har generellt sett varit hög. Det har heller inte gjorts någon utvärdering över hur stor andel av dessa individer som skulle ha återvänt alldeles oavsett om er erhållit ersättning därför. Vidare anser att institutet i sig förefaller oförenligt med den allmänna rättskänslan. Utlänningar som erhåller återetableringsstöd har per definition ansökt om asyl i , och fått avslag. De har medvetet rest in i utan skyddsskäl, ofta från avlägsna länder, för att här söka asyl. De har i allmänhet vistats i landet , och försörjts av det svenska samhället både direkt och indirekt. De har erbjudits goda möjligheter att få sin sak prövad, med offentligt betalt rättsligt ombud och tolk, och i flera instanser. De har dock befunnits sakna asylskäl, i en process som uppfyllt samtliga krav på rättssäkerhet. Svensk lag kräver att en sådan utlänning ska återvända till sitt hemland. Det kan inte vara tal om någon form av bidrag eller muta för att en utlänning ska följa svensk lag, i synnerhet som en genomsnittlig asylsökande redan inneburit en stor börda och kostnad för samhället. En utlänning som inte har rätt att vistas i ska inte under några omständigheter kunna erhålla ytterligare stöd från det svenska samhället, utan ska enbart följa svensk lag och lämna landet. bedömning: ansågs invandringen ha en mycket stark koppling till välfärden. Detta byggde ytterst på att invandringens storlek anpassades till samhällets förmåga, så att den inte blev en belastning. frikopplades de från varandra, så att samhället fick anpassa sig till invandringen. Det har orsakat stora problem för . beklagade redan i att kommittén inte kunnat enas om en gemensam ny inriktning kring invandringen och välfärden. Dessa två frågor har i mångt och mycket diskuterats isär , vilket fått svåra följder för det svenska samhällsbygget. Det är tydligt att förhållandena är annorlunda än de var när folkhemmet stod på sin höjdpunkt. Medvetenheten kring dessa problem var å andra sidan större . Föredragande statsrådet skrev exempelvis 1968 i propositionen Riktlinjer för utlänningspolitiken följande om hur invandringens omfattning skulle bestämmas: invandringens omfattning bör bestämmas med hänsyn också till möjligheterna att bereda invandrarna bostäder, utbildning, sjuk- och hälsovård, social omvårdnad i övrigt och annat bistånd. Det bör noteras att av 60-talet invandrade i genomsnitt 20 000 personer till . I den citerade proposition beskrevs hur regeringen ”genom skärpta bestämmelser om arbetstillstånd [och] omfattande informationen i de europeiska utvandrarländerna om de nya bestämmelserna” framgångsrikt hejdade en ökande invandring, ”från ca 35 1965 till ca 27 1966 1967 uppgå till endast ca 13 000 personer”. [71] Som jämförelse kan nämnas att –2019 var genomsnittet närmare 140 000 . har utanförskapet ökat i vårt land på en rad olika sätt. Skolresultaten har sjunkit, och gapet mellan inrikesfödda och utrikesfödda vuxit. Arbetslösheten, som alltid varit mycket högre bland utrikesfödda, har ökat än mer, och är fyra gånger högre än bland inrikesfödda. En majoritet av alla arbetslösa är utrikesfödda, och bland långtidsarbetslösa utgör de en absolut majoritet. Sysselsättningsgraden i är bland världens absolut högsta, men för gruppen utrikesfödda är nivån lägre än för inrikesfödda – den största skillnaden i hela EU och nästan så hög som genomsnittet i EU. Då är ändå definitionen av sysselsättning mycket generöst tilltagen, och inkluderar även subventionerade anställningar, ”låtsasjobb”. Som exempelvis Entreprenörsskapsforum visat tar det för utlänningar att bli självförsörjande, än sysselsatta. [72] Uppgifter från visar att ännu i hade en stor majoritet av icke-västliga invandrare inte nått självförsörjning. Även i SCB:s siffror över inkomsten syns dessa missförhållanden. Den disponibla inkomsten för vår största invandrargrupp, syrierna, är häften av inrikesföddas nivå, trots att olika former av bidrag och transfereringar ingår. För andra stora invandrargrupper, såsom irakier, somalier, eritreaner och andra, är siffrorna snarlika, och har i flera fall försämrats . Om man i stället ser på faktorinkomster, alltså i det närmaste löneinkomster, helt utan bidrag eller liknande transfereringar, ser det ännu sämre ut, med t.ex. syrier på blott av inrikesföddas nivå . Utifrån allt det sagda torde följderna för vidmakthållandet av en generös välfärdsstat vara uppenbara. Det goda folkhemmet bygger på att så många som möjligt arbetar hårt, så att de som är sjuka eller gamla ska kunna få det stöd de behöver. ”Gör din plikt, kräv din rätt”. Om dagens massinvandring dock fortsätter, och gruppen invandrare som måste försörjas av det allmänna fortsätter växa, kan inte välfärden fortsätta fungera. Utöver detta innebär vårt systems generositet gentemot invandrare en tydlig attraktionsfaktor för irreguljär utländsk migration, så som framgått i betänkande. möjliggör systemet ett omfattande missbruk och ett ständigt utanförskap för invandrare, som med samhällets mer eller mindre goda minne tillåts kvarstanna i bidragsberoende. Att avskaffa välfärdsstaten är förstås uteslutet. Den har tjänat oss väl sedan den inrättades, och utgår i praktiken från en grund av solidaritet och ödesgemenskap som närts sedan blev rike. Vad som däremot kan diskuteras är dels frågan om invandringens storlek, dels den därtill förbundna frågan om utlänningars rätt till välfärden. I den tidigare citerade propositionen bekräftades den princip som redan var rådande, nämligen ”att invandrare skall ha möjlighet att leva på samma standardnivå som den inhemska befolkningen”. Om principen sades att: principen [måste] anses inrymma kravet att invandrarna inte koncentreras till de sämst betalda yrkena eller de yrkesområden som är mest osäkra med hänsyn till anställningstryggheten. En sådan utveckling kan leda till att den invandrade arbetskraften blir en avskild befolkningsgrupp som kännetecknas av låga inkomster och osäkra anställningsförhållanden och som kommer att utgöra en arbetskraftsreserv med hög arbetslöshetsrisk. Med en utveckling efter dessa linjer kan man vidare befara att utlänningarna av ekonomiska skäl tvingas söka sig till det sämsta bostadsbeståndet och där isoleras från den övriga befolkningen. I likhet med de två största löntagarorganisationerna hävdar jag bestämt att en utveckling som den jag nu har antytt är oacceptabel och måste förebyggas. Det torde vara kusligt uppenbart för läsaren att den utveckling som statsrådet här beskrev, har besannats i . Anledningen till detta är att kopplingen mellan förmåga att ta emot invandrare, och omfattningen av invandringen, som omnämndes i början av detta avsnitt, förlorades. I stället anammades hållningen att invandringen skulle stå självständig från resten av samhällsbygget, och inte skulle regleras särskilt för välfärdens skull. Denna hållning har bevisligen försatt i en långsiktigt ohållbar situation med allvarliga konsekvenser för välfärdens fortsatta existens, och måste därmed förkastas. måste den generösa välfärdsstatens roll som attraktionsfaktor för just invandringen på allvar beaktas. Rätten till välfärden måste reformeras förslag: Utlänningars rätt till välfärden ska utredas, både avseende sjukvård, genom krav på kvalificering medelst arbete, och rätten till bosättningsbaserade bidrag, genom krav på innehav av svenskt medborgarskap. Mot bakgrund av allt det ovan sagda föreslår i stället att frågan om utlänningars rätt till välfärden ska utredas. De principer som varit gällande sedan den allmänna välfärden kom till, enligt vilka samtliga bosatta personer har samma rätt till välfärden, bör framgent enbart gälla medborgare, som därmed ska ha undantagslös rätt till välfärden. För utlänningar bör i stället särskilda regler gälla. Detta är i viss mån redan fallet för vissa grupper av utlänningar. innebär att EES-medborgare och medborgare i åtnjuter särskilda rättigheter. Särskilda regler gäller också för exempelvis tillfälliga besökare, eller utlänningar med uppehållstillstånd som gäller än , såsom många studerande tredjelandsmedborgare. Eftersom uppehållstillståndet varar i mindre än kan de inte folkbokföras, och har därför i regel en mycket begränsad rätt till välfärden. Även asylsökande omfattas av särskild lagstiftning de väntar på beslut. För flera av dessa grupper finns möjligheter att avkräva kräva en heltäckande sjukförsäkring för att täcka kostnaderna för svensk sjuk- och tandvård. Detta gäller t.ex. de nyssnämnda studerande tredjelandsmedborgarna, blåkortsinnehavare, personer med ställning som varaktigt bosatt i ett annat EU-land, men även EES-medborgare om de vistas i med uppehållsrätt genom egna medel. Även anhöriga till skyddsbehövande får avkrävas heltäckande sjukförsäkring. Dessa bestämmelser bygger i samtliga fall på , men har generellt sett valt att inte implementera kraven annat när det är helt nödvändigt. Studerande behöver exempelvis endast ordna en heltäckande sjukförsäkring om deras tillstånd gäller i mindre än . Om tillståndet gäller längre än , kan de nämligen folkbokföras, och får då tillgång till den allmänna sjukförsäkringen. anser att principen om en egenordnad sjukförsäkring är god, och bör omfatta en större del av invandrarna. I längden bör samtliga utlänningar avkrävas en heltäckande sjukförsäkring för bosättning, såvida det inte är uppenbart orimligt, eller går emot folkrättsliga eller unionsrättsliga förpliktelser. Även när det gäller övriga delar av välfärden, bör utlänningars rättigheter utredas. I , Gör din plikt, kräv din rätt, föreslås en utredning av utlänningars rätt till bosättningsbaserade förmåner, såsom barnbidrag, efterlevandestöd och garantipension. ansluter sig naturligtvis till dessa förslag, inom ramen för denna motion. Det bör betonas att det är rimligt att en utlänning som kommit i arbete och bidrar till den gemensamma välfärden också får samma tillgång till arbetsbaserade förmåner som medborgare. Detta framhålls även i den nyssnämnda rapporten. Huvudregeln bör därför vara att utlänningar kan kvalificera sig in i välfärden genom varaktig egen försörjning, främst i form av arbete. Hur detta närmare bör bestämmas, utifrån hur länge utlänningen arbetat eller exempelvis vilken nivå utlänningens sjukpenninggrundade inkomst (SGI) uppgått till, bör utredas. Reformer i denna riktning skulle leda till en minskad efterfrågan på de hårt ansatta svenska välfärdssystemen. skulle de också skicka en tydlig signal till omvärlden att är ett lämpligt mål för den form av invandring som tidigare förekommit. Reformen skulle även öka stödet för välfärdssystemet i sig, genom att det blev tydligt att utlänningar som aldrig bidragit heller inte skulle kunna avnjuta systemet så som de som arbetat och bidragit . Utredningen bör även se över etableringsprogrammet för nyanlända, och hur skyddsbehövande övergår från de villkor och rättigheter som gällde de var asylsökande. Förslagsvis bör utlänningar som ingår i ett etableringsprogram omfattas av en rätt till välfärden som motsvarar asylsökandes. Processen bör vara inriktad på att integrera utlänningen så att han eller hon vid processens slut är självförsörjande, och därmed har full rätt till välfärden. bör både ansvar och kostnader för etableringen bäras av staten, och inte av kommunerna, i enlighet med vad som tidigare framgått i avsnittet Mottagning av asylsökande och nyanländas etablering. Etableringsprogrammet bör särskilt belöna framsteg och engagemang i integrationsprocessen. Den som i stället underlåter att delta aktivt, och inte gör framsteg, ska i stället få ersättningar indragna, och i förekommande fall även få sin bosättnings- och rörelsefrihet begränsad. Att sådana åtgärder är grundlagsenliga och står i proportion till åtaganden inom folkrätten, utvecklades i det nyssnämnda avsnittet. Så som nedan ska följa, bör frivillig återvandring uppmuntras. Begränsa rätten till studiestöd förslag: Utlänningars rätt till studiestöd ska kraftigt begränsas. föreslog i sitt betänkande att utlänningar skulle ges i princip total rätt till studiestöd. Även om kommitténs förslag uppenbarligen varit felaktigt formulerat, som även vissa remissinstanser anfört, har regeringen till största del anammat förslaget, med följd att en mycket stor del av invandrarna redan från bosättning kommer att få samma rätt till studiestöd som medborgare. I enlighet med vad som sagts om rätten till välfärden är detta orimligt. Utlänningar rätt till studiestöd bör, med förbehåll för vissa unionsrättsliga förpliktelser, kraftigt begränsas. Det är förvisso en rimlig ordning att en utlänning som vill bidraga till den svenska välfärden utbildar sig för att på bättre sätt kunna fungera på arbetsmarknaden. Det är omvittnat att det råder brist inom flera utbildningskategorier, såsom sjuksköterskor, it-ingenjörer eller lärare. Detta kan dock inte tas till intäkt för att vilken utlänning som helst som fått uppehållstillstånd i redan från början ska ha allt rätt till studiestöd. Liksom tidigare bör i stället denna rätt begränsas, främst genom krav på kvalificering enligt vad som ovan nämnts.