mot · H9022459 · 2021-10-01 00:00:00 — Det räcker inte med en miniminivå för björnstammens storlek. En hållbar förvaltning bör också inbegripa en maximinivå, som garanterar att björnstammen inte får växa sig alltför stor. Flera konflikter med dödlig utgång för människor har blivit resultatet av att vi börjar få en alltför stor björnstam. Det var som en björnattack med dödlig utgång skedde senast, det vill säga tills dess att två tragiska attacker skedde åren 2004 i och 2007 i . Vidare har ett flertal svåra tillbud skett med allvarliga skador som följd. Därför ser vi att ett tak på 2 800 björnar bör införas, där avskjutningen ökas i de län som uppbär störst koncentration av björn och att man sedan minskar stammens storlek successivt. I vissa områden i västra och södra är koncentrationen av varg mycket hög. Vargstammen i vissa områden behöver förvaltas mer aktivt. Vargens referensvärde för en gynnsam bevarandestatus ska dock vara i enlighet med propositionen ”En hållbar rovdjurspolitik”:s nedre gräns för minsta livskraftiga population, vilket är 170 vargar, innan licensjakt kan komma på tal. rapporterade till EU att referensvärdet för varg är 300 individer. Statusen beskriver det tillstånd som ska uppnås för att en art eller naturtyp ska kunna finnas kvar långsiktigt. frångick däremot det beslut som togs av 2013, på ett intervall för vargarna om 170–270 individer. åberopade för det nya referensvärdet ny forskning som myndigheten själv beställt. Riksdagsbeslutet om en hållbar rovdjurspolitik, inklusive det nämnda intervallet för gynnsam bevarandestatus av varg, grundades på omfattande forskning av det skandinaviska vargprojektet ”Skandulv”. Projektet kom fram till att minsta livskraftiga population (MVP) för varg i hela var 100 individer. I och med att antagit ett intervall om miniminivå för gynnsam bevarandestatus innan den kan anses jaktbar, skulle det även vara fördelaktigt med en maximinivå, ett tak, för att ha kontroll både nedåt och uppåt och för att få en mer förutsägbar förvaltning . Den övre gräns som beslutat om, skulle därför fungera alldeles utmärkt som tak. Med en nedre gräns på 170 och en övre gräns (taket) förslagsvis på 270 individer, så skulle vi mer effektivt kunna fastslå om det finns utrymme för licensjakt eller inte kommande jaktsäsong och slippa de eviga diskussionerna om huruvida det ska jagas varg eller inte. Det vore enklare, utifrån vinterns inventering, att avgöra och besluta om hur många vargar som får skjutas vid kommande vinters licensjakt. Finner inventeringen att beståndet ligger nära taket, ja då finns ett utrymme för jakt. Finner inventeringen däremot att antalet vargar är närmare golvet än taket, ja, då bör det kanske inte utlysas jakt, om inte för stora koncentrationer skapar lokala bekymmer. Skulle stammen slutligen ha nått en numerär över taket, då ska besluta om jakt ner mot mitten av intervallet 170–270. , när vinterns inventering räknade till 395 vargar, skulle det aktuella utrymmet för kommande vinters vargjakt landa på 175 vargar enligt vårt förslag. stödjer man sig enbart på minsta antal för gynnsam bevarandestatus, men inte på högsta antal för vargstammen. En vargstam utan tak är en obegränsad vargstam, som skapar en ändlös debatt med onödiga konfliktytor. Den skadar dessutom förtroendet för svensk jakt- och viltvård. För att nå en jämnare fördelning av vargstammen över landet, bör regeringen utreda möjligheten att också bestämma länsvisa maximinivåer. Visar vinterns inventering att taket överskrids inom länet, ska , enligt förslag i viltförvaltningsdelegationen, fatta beslut om vargjakt, detta oberoende av antalet individer i resten av landet. Detta skulle medverka till att komma tillrätta med höga koncentrationer av varg. Tillägg i föreskrifterna om fördröjt domutslag i fråga om vargjakt För att undvika att vargjakten ställs in en jaktsäsong, på grund av att överklaganden drar ut på ett slutgiltigt besked, bör ett tillägg skrivas in i föreskrifter om att jakttiden ska kunna förlängas, oaktat om den ordinarie jakttiden är förbi. Eftersom vargjakten är beroende av spårsnö och om domstolsutslag dröjer tills vintern är till ända ska den också kunna flyttas fram till kommande vinters första spårsnö /december under . Kronhjortsbeståndet har ökat och kronhjortar har spridit sig till delar av som inte var deras utbredningsområde. Kronhjort har kommit både söderifrån och från vårt grannland i väst, vilket innebär en ny utmaning ur förvaltningssynpunkt. För att underlätta förvaltningen bör man ha samma förvaltnings- och skötselområden för både älg och kronvilt. Ändamålet med förvaltningen ska vara att vårda stammarna och reducera skador på skogar och grödor samt minimera antalet trafikolyckor med våra största hjortdjur. Grundtanken med älgförvaltningsgrupperna var att öka dialogen mellan de berörda aktörerna i viltförvaltningen, för att öka det regionala samarbetet och inflytandet. Lantbrukare och jägare ska ges mer inflytande i de regionala förvaltningsplanerna, för att skapa en mer decentraliserad och regional viltförvaltning. Det är därför viktigt att älgförvaltningens arbete utvärderas i syfte att säkerställa att det fungerar på ett effektivt sätt och med ett ökat regionalt inflytande och samförvaltning. Vildsvinsstammen växer på sina håll kraftigt i och är ett vilt som är mödosamt att förvalta, då det är ett nattaktivt och skyggt djur. På sina håll ger vildsvinen upphov till kostsamma skador på areella näringar, varför det finns goda skäl att förenkla förvaltningen genom att ha ett mer tillåtande regelverk gällande hjälpmedel. Fler hjälpmedel, utan byråkratiskt besvärliga dispenser har tillåtits, exempelvis viltkameror och mörkersikte. Det är ett stort steg på vägen, men fler godkända vildsvinsfällor behöver tas fram för att ytterligare förenkla avskjutningen. Vi vill reglera utfodring i vissa trakter där vildsvin är ett stort problem – inte förbjuda, eftersom utfodring också är ett bra redskap för att stödja viltet under exempelvis hårda vintrar eller för att styra viltet i landskapet, från vägar eller begärliga grödor. För att effektivisera skyddsjakten på vildsvin måste den även få bedrivas när det anses behövligt för att förhindra skada i jordbruket. Det innebär att skyddsjakt även får bedrivas på annan del av fastigheten än där skada kan uppkomma. En god vildsvinsförvaltning måste ske i samförstånd med jägarkåren. noterar att regeringen i sin proposition eftersträvat att gå till mötes med anledning av det tillkännagivande som beslutade om 2016. kan ställa sig bakom mycket av det som föreslås i propositionen. finns det konkreta förslag i propositionen som behöver justeras och vissa förbättringar och tillägg behöver göras. Överlag råder det delade meningar om huruvida begränsningar av utfodringen skulle leda till mycket färre viltolyckor och mindre skador på åkrar och skogar eller ej. Varje form av reglering innebär en inskränkning i den fria äganderätten och bör därför användas endast som en sista utväg. Dessutom finns det en viss risk för rättsosäkerhet i tillämpningen om regeringen skulle få bemyndigande att reglera detaljerna i förordningsform, snarare än att tydliga villkor slås fast i själva lagen. Eftersom såväl viltolyckor som skador på jordbruk och skog ökar, står det dock klart att det behövs några typer av åtgärder kopplat till utfodringen av vilt. Det är också viktigt att de regleringar som finns på plats möjliggör utfodring av vilt under kalla vintrar samt att det finns möjlighet att införa begränsningar i utfodringar och i övrigt kunna styra utfodring för att förhindra spridning av smitta. Vi menar att frågan om utfodring av vilt i första hand ska regleras frivilligt mellan markägare, eventuella arrendatorer och berörda jägare. Länsstyrelserna bör ges i uppdrag att medverka till att dessa parter lyckas uppnå enighet i fråga om utfodring. Endast i de fall där enighet inte kan uppnås och endast där skada som bedöms vara kopplad till utfodring av vilt kunnat objektivt påvisas, ska länsstyrelserna kunna reglera utfodringen. Frivilliga överenskommelser och samråd är också viktiga för att hantera eventuella intressekonflikter till följd av att utfodringsplatser kan locka till sig vilt från ett större omland och på så sätt påverka andra markägares jaktbara vilt. För rättssäkerhetens och förutsägbarhetens skull är det också angeläget att redan på förhand ha slagit fast vilka villkor som ska vara uppfyllda för att en allvarlig och påvisad skada ska kunna anses föreligga. Det kan vara villkor såsom en viss procentuell andel skada på växande grödor, en viss procentuell mängd skador på levande rotstockar till följd av fejning eller barkgnag, eller en viss volym på viltskadorna i området. För att minska eventuella intressekonflikter eller samhälleliga skador, bör platserna för viltutfordring som utgångspunkt endast få vara lokaliserade på ett visst minimiavstånd från allmän asfalterad väg eller grannes mark där det växer odlade grödor. Detta såtillvida annat inte överenskommits mellan markägare, eventuella arrendatorer och jägare. En önskan om att kunna begränsa utfodringen av vilt, geografiskt och tidsmässigt, föranleds framför allt av de skador som uppstår till följd av klövdjurs betande och bökande, inte minst vildsvinens. Vi ser ingen anledning att utvidga en reglering till andra arter, utöver det som sagts om smittspridning eller vid akut foder/matbrist i naturen under kalla vintrar eller motsvarande. Inkludering av andra arter skulle innebära en begränsning som inte står i proportion till den skademinskning som åsyftas med bestämmelserna, och medföra risker för onödig byråkrati. Att begränsa regleringen till klövvilt är också i överensstämmelse med det tillkännagivande fattade beslut om 2016 och på viket regeringens förslag till stora delar bygger. 2018 antog , () och en beredskapsplan för hantering av afrikansk svinpest, om den skulle komma till . Beredskapsplanen bygger på isolering av en geografiskt begränsad population, för att sedan utrota den helt. I samband med en sådan åtgärd kan det finnas skäl att även förhålla sig till frågan om utfodringens omfattning och eventuella begränsningar. SVA eller annan myndighet som regeringen beslutar, bör därför få möjlighet att reglera utfodringen av vilt, samt vidta andra nödvändiga åtgärder rörande viltet, i syfte att förhindra att smitta sprids mellan djur eller från djur till människa. Vissa markägare, arrendatorer eller jägare utfodrar vilt med sockerbetor eller rotfrukter i sådan omfattning att det i stark omfattning påverkar såväl djurens beteende och näringsintag som intilliggande marker och trafiksäkerhet. Vi anser därför att det finns skäl för kommuner eller statliga myndigheter att kunna begränsa det volymmässiga omfånget av sådan utfodring för att komma åt de värsta sidoeffekterna av utfodringen. Även i dessa fall ska sådana förbud eller begränsningar göras först om markägare, arrendatorer och jägare inte kunnat komma överens, trots aktiva medverkan och förutsatt att objektivt skadlig påverkan kan påvisas i det enskilda fallet. I och med att det råder delade meningar om utfodringens effekter på skador och viltolyckor bör de regleringar som införs utvärderas efter ikraftträdandet, för att möjliggöra eventuella justeringar i regelverket inom ett rimligt tidsspann. Regeringen beslutade om nya tider för jakt som regleras i jaktförordningen. Beslutet möttes av skarp kritik och fick regeringen att backa om jakttidernas slutdatum i Norr- och . De nu beslutade jakttiderna gäller från . Jakttiderna är centrala verktyg i arbetet med att förvalta vilt, och hur de utformas påverkar och engagerar många. Fram till har det varit tillåtet att jaga ripa ovanför lappmarksgränsen, fram till i hela och och till i . Regeringens nya beslut innebär att ripjakten kommer att avslutas den 28 (29) februari i kommun och i och ovan lappmarksgränsen i och i . Jaktslutet i resten av , och kommer att vara . Allmän jakt på ripa kommer även vara fortsatt tillåten i , och , med samma jakttid , det vill säga från till . Alla som bor i norra vet att fram till och med februari är förhållandena sådana att det i praktiken är omöjligt att jaga på fjället och att detta i praktiken innebär att vinterjakten på ripa försvåras eller helt omöjliggörs. anser därför att det bör vara ett senare slutdatum för ripjakten i vidsträckta Norr- och . Ripjakt bör vara tillåten fram till och med . Vi anser också att slutdatumet bör senareläggas över hela ripans utbredningsområde i den resterande fjällvärlden och att det därför ska vara tillåtet att jaga ripa till i och . Skyddsjakt på trana och svan Tranorna lever i livslånga parrelationer och båda föräldrarna tar hand om ungarna tills de kan flyga. Svanen är också trogen sin partner livet ut och paret återvänder ofta år till sitt gamla revir. Därför är det tveksamt att jakt på enskilds initiativ skulle vara försvarbart. Skyddsjakt ska liksom tidigare kunna beviljas av efter ansökan eller utföras på initiativ. Jakttid på korp och morkulla Korpen har ökat rejält i antal och är en stor predator på småvilt såsom fält- och skogsfågel, änder och harar. Den orsakar även skador inom tamdjursskötseln, framför allt vid fårens lamning. Därför bör det införas allmän jakt på korp från till . Morkullejakten är en starkt förankrad jakttradition i , men som togs bort vid EU-inträdet, till ingen nytta alls, då det har visat sig att jakten inte påverkar bestånd. Morkullan kan inte anses tillhöra en särskilt skyddsvärd art som skulle kräva extraordinära insatser. är det tyvärr EU-regler som styr jakten på dessa arter, men regeringen ska aktivt jobba för att få tillbaka den tidigare jakttiden på korp och morkulla. Skarven, människan och landskapet Skarven utgör en i ansenligt stor population med många häckande par, och den ökade förekomsten påverkar fiskbestånden negativt, skapar sanitär olägenhet för friluftslivet och reducerar skog och natur till döda områden där fåglarna häckar. Skarven förekommer inte enbart i kustbandet, utan även vid sjöar i inlandet. I den svenska skärgården ses skarven som en av de talrikaste fågelarterna. Den förekommer i stora delar av världen och är långt ifrån utrotningshotad. En allmän jakttid på skarv vore bra ur förvaltningssynpunkt och även ur naturvårdande perspektiv. Här sätter dock EU:s fågeldirektiv stopp för jakt, vilket är fel. Regeringen bör aktivt arbeta gentemot EU för en förändring av artlistorna och av direktiven i sin helhet, för att flytta besluten tillbaks till medlemsländerna. Utökad skyddsjakt genom oljering och prickning av skarvägg Skyddsjakt är absolut nödvändig för att reducera de kraftigt växande skarvpopulationerna, men skarven har visat sig vara mycket svårskjuten i praktiken eftersom skyddsjakten kräver både bemannad båt med förare samt skytt för att hantera skjutna fåglar. Risken för skadeskjutning är dessutom stor och en skadad skarv som regelbundet dyker ned under ytan blir mycket svår att få tag på. Nuvarande skyddsjakt måste vara kvar, men den behöver utökas med effektivare metoder för att göra skillnad. Sammantaget behöver siffrorna mångdubblas, vilket kan möjliggöras med mer gångbara metoder än att försöka skjuta prick. De effektivaste skyddsjaktsåtgärderna har i stället visat sig vara oljering av skarvägg. Detta är en selektiv och beprövad metod, som utförs efter äggläggningens början, och bedöms både vara lämplig och skonsam. Den utgör en kontrollerad bas för adaptiv förvaltning. Oljeringen innebär att man doppar äggen i paraffinolja, vilket leder till att embryot inte får luft och dör inne i ägget. När man oljerar ägg lämnar man ett ägg per bo obehandlat. Detta för att skarvarna lägger nya ägg om de inte får någon unge från kullen. Däremot nöjer de sig med en. En annan metod för att behandla ägg är prickning, där en tunn nål sticks genom ägget för att avstanna embryoutvecklingen. Regeringen bör återkomma med förslag på hur den utökade skyddsjakten och beskrivna tillämpningen kan verkställas. , fiskenäring och licensjakt I finns tre sälarter: gråsälen i , knubbsälen på och i södra och vikaren framför allt i . har antalet sälar ökat utmed , och vållar allvarliga skador för kustfisket. Regeringen har ändrat i jaktförordningen, vilket möjliggör licensjakt på gråsäl. En licensjakt bör även möjliggöras för jakt på knubbsäl och vikare, då dessas skador på fångster och fiskeredskap är likartade dem som gråsälen åsamkar. En licensjakt på liknande sätt som dagens regionala skyddsjakt skulle inte hota sälbestånden. Snarare kan detta vara ett sätt att minska konflikten mellan sälarna och fiskenäringen, som känner av ökade skador på fiskeredskap och fångster. Kustfisket är en näringsgren med långa anor som är viktig att bevara. är det enbart tillåtet att skjuta säl vid skyddsjakt. Dels krävs ett tillstånd som kostar pengar, dels krävs det kännedom om var den får skjutas. Dessutom är båtinnehav ett måste och det tunga djuret, vars kött och skinn inte får säljas, måste omhändertas. är därutöver ett djur som är svårjagat. För att öka incitamenten att över huvud taget kunna nå upp till de kvoter som tilldelats vid skyddsjakt behöver en ersättning införas till säljägare. På liknande sätt skulle ersättning kunna utgå vid den licensjakt på gråsäl som möjliggjorts av regeringen. Därmed skulle också risken för tjuvjakt och skadeskjutna djur kunna minskas. har haft ett allmänt uppdrag att sköta delar av jakt- och viltvården i , det vill säga ända , då regeringen beslutade att vissa delar av uppdraget ska upphandlas. Förbundet har en ovärderlig kompetens, med hög trovärdighet, och som har starka band med jägarkåren. Jakt- och viltvårdsuppdragets betydelse för jakt- och viltvården i kan inte överskattas. Vi ser det därför som olyckligt att kan ta undan en del av medlen i fonden för att kunna dela ut till andra organisationer. anser att Jägarnas jaktkortsavgift ska fortsätta att oavkortat gå in i Viltvårdsfonden och sedan delas ut till olika former av verksamhet som har med jakten att göra. För att skapa en bättre långsiktighet för viltförvaltningen, vill vi att besluten om medel ur viltvårdsfonden ska gälla i taget. Det finns exempel på hur miljöorganisationer får bidrag för att aktivt motverka myndighetsbeslut. Detta menar är en orimlig ordning. får ett bidrag från för att processa om vargjakt i domstol och för att driva frågan i EU. Denna utbetalning ska upphöra genom att regeringen ger direktiv om detta till . Miljöorganisationers talerätt i viltfrågor Enligt 16 kap. 13 § ges ideella föreningar, om de uppfyller lagens kriterier, rätt att överklaga vissa domar och beslut kopplade till . Dessa föreningar är vanligtvis ideologiskt burna och kan ha en väldigt tydlig slagsida i en viss ideologisk riktning. Därför är lagen problematisk i sin utformning och påverkar i allra högsta grad möjligheterna att bedriva en sund viltvård. Att kunna överklaga myndighetsbeslut är självklart i ett rättssäkert samhälle. Lika viktigt och självklart borde det vara att de som är berörda och drabbade ska ha talerätt. Talerätten borde rimligen ge större inflytande för berörd landsbygdsbefolkning och lokala föreningar, näringar och byalag. Det är dessa som berörs av problematik och myndighetsbeslut och som har naturlig och historisk förankring i den bygd där problematiken finns. får näst intill hemliga sällskap som inte har den minsta förankring i dessa bygder och områden, ändå överklaga jaktbeslut. Nuvarande regelverk är minst sagt uppseendeväckande. Regeringen måste här ser över lagstiftningen, så att miljöorganisationernas rätt blir mer restriktiv. Det är uppseendeväckande att en organisation som har totalt 100 medlemmar i hela , ska tillerkännas talerätt och därmed kunna överklaga och stoppa beslut var som helst och där de aldrig någonsin har satt sin fot. De enda som direkt berörs är lokalbefolkningen. Organisationer som har sitt säte i någon storstad och som agerar miljöorganisation på sociala medier, ges rätten att obstruera och styra svensk jakt- och viltpolitik. Det är en orimlig ordning. Nuvarande regelverk kring talerättens utformning behöver ändras när det gäller kvalifikationer för att kunna överklaga. Regeringen måste både ändra på organisationskraven för rätten att överklaga beslut om skydds- och licensjakt, och utreda konsekvenserna av lagstiftningen, samt återkomma med förslag på hur lagstiftning och tillämpning kan förbättras. Århuskonventionen reglerar bland annat vilka som kan överklaga olika myndighetsbeslut och domslut inom miljöområdet. Det är viktigt att kraven skärps på de som ska ha rätt att överklaga myndighetsbeslut och att de därför ska vara direkt berörda av ett sådant beslut. Vi har alltför länge fått uppleva en rättegångscirkus när det gäller framför allt beslut om jakt på stora rovdjur. Samma rätt till jakt och fiske för alla bofasta Staten har gett renägare ensamrätt till älgjakt på allt större marker, på andra ortsbors bekostnad. Stora delar av det så kallade renbetesområdet har historiskt tillhört och/eller nyttjats av fjällbönder, vilket gör ett ensidigt gynnande av renskötare orimligt. Älgjakten är och har historiskt varit minst lika viktig för den övriga befolkningens försörjning som för renägarnas. bör se över och ändra det system som på flera områden och i allt högre utsträckning gynnar renägarsamer, på den övriga lokalbefolkningens bekostnad. En början är att ge alla bofasta samma rättigheter till jakt (älgjakt) och fiske. Alla som bor på statlig mark, där renskötsel är tillåten, ska ha samma rättigheter till jakt och fiske oavsett näringstillhörighet och etnisk tillhörighet. Den dubbelregistrering vid jakt, där flera jaktlag jagar inom ett område, behöver vidare utredas och ändras. Den är livsfarlig och skapar dessutom många onödiga konflikter. Domen mellan staten och Girjas sameby Rennäringslagen innebär att medlemmar i samebyar får jaga och fiska på de områden som samebyarna använder ovanför odlingsgränsen, men lagen innehåller även bestämmelser om att varken sameby eller medlemmarna i sameby får upplåta jakt och fiske till andra. I stället är det som regel staten, via länsstyrelserna, som beslutar om sådana upplåtelser och även medger jakt och fiske till andra intresserade. Regleringen har sett ut på i princip samma sätt sedan den första renbeteslagen kom . Girjasdomen innebär en brytning mot dessa principer. Domen innebär att Girjas sameby inte bara ges rätt att upplåta jakt och fiske, utan exklusiv sådan rätt. Girjasdomen kan i förlängningen komma att ändra förhållandena även beträffande andra samebyar, eftersom den konstaterar att även om rennäringslagen inte ger sameby rätt att upplåta jakt och fiske, ska urminnes hävd efter hänsyn till viss beviljad bevislättnad, tala för att sameby ska ha denna rätt. Domen innebär därför att rennäringslagen behöver ses över. Regeringen meddelade genom minister 2019, att den avser initiera en utredning av domens konsekvenser. Som en konsekvens av detta har en parlamentariskt sammansatt utredning nu påbörjat sitt arbete Utredningen måste anlägga ett brett perspektiv, som förutom samebyars legitima intressen och relationen mellan sameby och stat, även behandlar andra minoritetsgruppers behov och rättigheter, inklusive sedan mycket länge i boende andra folkgrupper med såväl finska som svenska dialekter, samer som icke är medlemmar i sameby, dagens ortsbefolkning och även alla övriga i bosatta människor. Dessutom måste konsekvenser av reglernas utformning på regional utveckling och i synnerhet till turismen knutna verksamheter analyseras. Målet med den annonserade utredningen måste vara att hitta en balans mellan dessa intressen och anpassa lagstiftningen efter detta. För att säkerställa att utredningen får ett brett anslag och skapar en lösning som kan fungera , bör möjligheten för alla som ägnar sig åt jakt och fiske i fjällvärlden att göra sig hörda säkras, liksom medverkan från riksdagspartierna. Tillgängligheten behöver ökas för att fler ska få möjlighet att äta viltkött.