mot · H8024073 · 2021-05-14 00:00:00 — Utöver bestämmelserna om säkra ursprungsländer framgår i asylprocedurdirektivet också att medlemsstaterna får anse att en asylansökan inte ska prövas om ett land som inte är en medlemsstat betraktas som ett säkert tredjeland för sökanden. Direktivet ställer upp flera krav för att ett land ska definieras sålunda, bl.a. att landet iakttar folkrättsliga regler kring flyktingskap och skydd. Begreppet ska också tillämpas i enlighet med bestämmelser i den nationella lagstiftningen, bl.a. bestämmelser som innebär att den asylsökande måste ha en anknytning till det berörda tredjelandet som gör att det skulle vara rimligt för denne att resa till det landet. Ett förfarande liknande det beskrivna har använts i svensk lagstiftning sedan åtminstone 1989. När det ursprungliga asylprocedurdirektivet (2005/85/EG) implementerades i svensk lag 2010, valde den dåvarande regeringen medvetet att utnyttja möjligheter att göra bestämmelserna mer generösa än direktivet krävde. Till exempel är den beskrivna regeln inte tvingande, och vidare beskrivs flera undantag från regeln. [22] När den nuvarande regeringen senare implementerade det omarbetade asylprocedurdirektivet gjordes inget annan övervägning i dessa frågor. Mot bakgrund av det omfattande utanförskap som råder i vårt land, och det överhängande behovet att håller sig till lägsta möjliga miniminivå enligt unionsrätten och våra internationella åtaganden, vilket också beskrivits annorstädes i denna motion, förordar att bestämmelserna om säkra tredjeländer, och möjligheten att avvisa en asylansökan, ses över, så att de blir så strikta som möjligt, med målet att så många asylsökande som möjligt avvisas till säkra tredjeländer dit de har större anknytning. Inför strikta regler om europeiska säkra tredjeländer förslag: Reglerna om europeiska säkra tredjeländer ska till fullo implementeras i svensk rätt, för att öka möjligheter att avvisa en asylansökan. Av det omarbetade asylprocedurdirektivet framgår att medlemsstaterna får föreskriva att en asylansökan inte ska prövas eller inte ska prövas fullständigt om det har fastställts att sökanden försöker att resa in eller har rest in olagligt på territoriet från ett europeiskt säkert tredjeland. Ett säkert europeiskt tredjeland definieras som ett land utanför EU, som har ratificerat och följer bestämmelserna i olika internationella rättsakter, och har inrättat ett lagstadgat asylförfarande. Det skulle innebära att en utlänning som rest till från ett säkert europeiskt tredjeland, såsom Nordmakedonien, eller , inte skulle få sin sak prövad i utan i stället avvisas enligt huvudregeln. Begreppet europeiskt säkert tredjeland har inte implementerats i svensk rätt, trots att det funnits . Det omnämns över huvud taget inte i den proposition som genomförde det omarbetade asylprocedurdirektivet. Även om den direkta asylinvandringen från berörda länder är relativt begränsad, är det viktigt att använder alla möjligheter i enlighet med folkrätten och , för att få ned asylinvandringen, och nå europeiska miniminivåer. Begreppet och tillhörande förfaranden bör därför införas i svensk utlänningsrätt. Inför särskilda påskyndade asylförfaranden förslag: möjligheter till särskilda gränsförfaranden eller påskyndade förfaranden ska till fullo implementeras i svensk rätt. Som tidigare nämnt beskriver asylprocedurdirektivet vissa fall då medlemsstaterna får tillämpa särskilda förfaranden för asylprövningen, exempelvis påskyndade sådana, eller gränsförfaranden. I svensk rätt finns dock inga sådana förfaranden reglerade i lag, utan endast vissa allmänna förutsättningar för att pröva eller avvisa en ansökan. Regeringen beskrev i samband med första asylprocedurdirektivets implementering : Ett sådant påskyndat förfarande kan t.ex. användas för sökande från vissa länder, för sökande utan identitetshandlingar eller för sökande som inte söker asyl vid inresetillfället. Ofta är syftet med bestämmelser om påskyndat förfarande att skapa en signaleffekt för att på förhand minska antalet sökande av den aktuella kategorin. I svensk utlänningsrätt saknas […] turordningsregler för handläggningen av olika kategorier av ärenden. I stället gäller den allmänna bestämmelsen i 7 § FL att ett ärende ska handläggas så enkelt, snabbt och billigt som möjligt. Regeringen finner inte skäl att införa några särskilda förfaranden för påskyndade och prioriterade ärenden. Som framgår nedan i avsnitt Mottagning av asylsökande och nyanländas etablering föreslår att förslag om ankomstcenter genomförs, i form av transitcenter där asylsökandes ansökan ska utredas, och där asylsökande ska vistas tills de antingen beviljas uppehållstillstånd eller avlägsnas från . Detta förutsätter till stor del att också implementerar möjligheter till bl.a. gränsförfaranden och påskyndade förfaranden i asylärenden. Sådana påskyndade förfaranden bör vara aktuella bl.a. om den asylsökande enligt ovan kommer från ett säkert ursprungsland, eller har lämnat oriktiga uppgifter eller falska handlingar, förstört nödvändiga handlingar, lämnat uppenbart inkonsekventa och motsägelsefulla, klart falska eller uppenbart osannolika uppgifter; lämnat in en ansökan endast för att försena verkställigheten av ett avlägsnandebeslut, rest in olagligen och utan goda skäl hållit sig undan från myndigheterna, eller på allvarliga grunder, t.ex. genom misstänkt brottslighet eller samröre med våldsbejakande religiösa eller ideologiska idéströmningar, kan betraktas som en fara för den inre säkerheten och den allmänna ordningen Ställ högre krav på asylsökande förslag: möjligheter att ställa högre beviskrav ska till fullo implementeras i svensk rätt. Utöver de beskrivna bestämmelserna i asylprocedurdirektivet, framgår i skyddsgrundsdirektivet (2011/95/EU) andra möjligheter för medlemsstaterna att ställa höga krav. Till exempel får medlemsstaterna betrakta det som den sökandes skyldighet att lägga fram alla faktorer som behövs för att styrka en ansökan om internationellt skydd. Det innebär att huvudregeln är att den sökande ska styrka alla omständigheter som åberopas för grund för en ansökan om asyl, med relevanta utsagor och handlingar. Undantag från huvudregeln att den sökande ska styrka sin ansökan ska endast medges om en rad omständigheter föreligger, bl.a. att sökanden gjort en genuin ansträngning för att styrka sin ansökan, att alla relevanta faktorer som den sökande förfogar över har lagts fram och en tillfredsställande förklaring har lämnats till varför andra relevanta faktorer saknas, att sökandens uppgifter befinns vara sammanhängande och rimliga och inte strider mot tillgänglig specifik och allmän information som rör den sökandes ärende, att sökanden har ansökt om internationellt skydd eller framfört goda skäl till varför han eller hon inte gjort det, och att sökandens allmänna trovärdighet är fastställd. Av asylprocedurdirektivet följer även att medlemsstaterna får förutsätta att en sökande implicit har återkallat eller avstått från sin ansökan om asyl, i synnerhet om det kunnat fastställas att sökanden har underlåtit att besvara en begäran om att lämna information av betydelse för ansökan enligt ovan, om inte sökanden inom rimlig tid kan visa att hans eller hennes underlåtenhet beror på omständigheter som han eller hon inte rådde över. Därefter har medlemsstaterna möjlighet att begagna sig av särskilda regler för en efterföljande ansökan, inklusive en möjlighet att endast pröva ansökan om sökanden utan egen förskyllan i det tidigare förfarandet var oförmögen att göra gällande vissa förhållanden. Dessa bestämmelser har endast i begränsad omfattning implementerats i svensk rätt. Ett stort problem i sammanhanget är att asylsökanden ofta saknar eller gjort sig av med t.ex. identitetshandlingar, vilket innebär att den sökandes berättelse ensamt kommit att få ligga till grund för prövningen. Regeringen har understrukit i förarbeten till utlänningslagen vikten av att beviskraven inte ställs alltför högt när det gäller påståenden om risk för förföljelse, och att någon fullständig bevisning som klart styrker att det finns en sådan risk sällan kan läggas fram, med slutsatsen att sökandens berättelse därför bör godtas om den framstår som trovärdig och sannolik. Direktivets uppräkning av relevanta faktorer vid bedömningen av asylskäl har heller inte ansetts vara uttömmande, medan bestämmelserna om implicit återtagande och efterföljande ansökan ansågs redan uppfyllda. Vidare tillämpas i svensk migrationsrätt en princip ur , “benefit of the doubt”, tvivelsmålets fördel, som innebär, då sökanden inte kan bevisa sina påståenden, att de betraktas till den sökandes fördel. tillämpar alltså en väsentlig bevislättnad i förhållande till vad kräver. Det finns således stora förutsättningar att drastiskt höja beviskraven och den sökandes skyldighet att styrka sin ansökan i förhållande till vad som gäller i nuvarande lagstiftning. Ett sådant genomförande kan antas få stora effekter för andelen beviljade ansökningar. Ett genomförande av skyddsgrundsdirektivets krav skulle således innebära att den som inte på egen hand kan styrka sin ansökan om internationellt skydd och inte har ansökt om internationellt skydd , exempelvis genom att ha passerat ett säkert tredjeland på väg till , inte ska beviljas asyl i . Om kriterierna inte är uppfyllda för att undantag från huvudregeln om att den sökande ska styrka sin ansökan ska vara möjlig, ska ansökan ses som ogrundad och avvisning ska kunna ske . Begränsa rätten till offentliga biträden i asylärenden förslag: Bestämmelserna om asylsökandes rätt till offentligt biträde ska anpassas till miniminivån enligt våra internationella åtaganden och . Rätten till offentligt biträde i asylprocessen regleras i utlänningslagen och föreligger vid ärenden och mål om avvisning, utvisning, verkställighet av densamma vid inhibition eller om personen har hållits i förvar . Rätten föreligger även vid överklagande i fråga om statusförklaring och utlänningen finns i och det inte är uppenbart att överklagandet inte kommer att bifallas. Viss mer gynnsam reglering finns för barn. Motsvarande bestämmelser återfinns i asylprocedurdirektivet. Direktivet ger dock möjlighet till differentiering gällande rätten till offentligt biträde och huruvida medlemsstaten ska erbjuda detta kostnadsfritt eller inte. Möjlighet till rättsligt biträde ska finnas i alla skeden av ett asylförfarande. Detta ska dock, som lägstanivå, ske på egen bekostnad. Motsvarande regel om egen bekostnad återfinns inte i svensk rätt. En viss särreglering för ensamkommande barn finns, då medlemsstaterna ska tillse att de garanteras rätt till offentligt finansierat biträde. Motsvarande övergripande åtaganden finns i , i vilken det framgår att var och en har rätt till en rättvis rättegång. Detta har återkommande ansetts innefatta parternas likställdhet och därmed tillgång till offentligt biträde. För straffrättsliga förfaranden finns ett åtagande om rättshjälp, något som inte specificeras för andra förfaranden. delar åsikten att det bör finnas en tillgång till offentligt biträde. Dels för att tillvarata den enskildes intressen, dels för att garantera en rättvis rättegång enligt våra internationella åtaganden. bör dock i denna fråga göra skillnad på huruvida staten ensam ska stå för kostnaderna för det rättsliga biträdet i asylprocessen, och i vilken mån den sökande ska betala, eller återbetala, kostnaden för detta. Givet diskrepansen mellan våra internationella åtaganden, den unionsrättsliga regleringen och svensk rätt så finns tydligt utrymme att genomföra detta. Begränsa rätten till tolk i asylärenden förslag: Bestämmelserna om asylsökandes rätt till tolk ska anpassas till miniminivån enligt våra internationella åtaganden och . Svensk rätt har en omfattande rätt till tolk för de som inte behärskar svenska. Rätten föreligger enligt förvaltningslagen vid all kontakt med myndigheter. Rätten till tolk i asylprocessen regleras också i unionsrätten. Vi har även genom åtagit oss att i vissa fall bistå med tolk utan kostnad, om än vid straffrättsliga förfaranden. Rätten till tolk i övriga förfaranden ligger under principen om rätt till en rättvis rättegång. Liksom gällande offentligt biträde har inga åtaganden skett gällande finansiering av densamma, varför unionsrätten kan nyttjas till fullo. Rätten till tolk i asylprocessen utgår inom unionsrätten främst asylprocedurdirektivet, som föreskriver en rätt till offentligt finansierad tolkning i de förfaranden som omfattas av vissa artiklar i tredje kapitlet i samma direktiv. Rätten till offentligt finansierad tolk rör huvudsakligen de delar av processen där myndigheten kallar in den sökande för muntliga delar av processen. Det saknas krav på offentlig finansiering av tolkar i övrigt. Det torde dock vara i offentlighetens intresse att tillse att domstolsförhandlingar och liknande processer fortgår smidigt i syfte att undvika merkostnader i utdragna processer. I den mån tolk nyttjas i de fall där unionsrätten kräver att medlemsstaterna står för kostnader bör det offentliga alltjämt stå för kostnaden. I de fall det ligger i det offentligas intresse att processen fortlöper smidigt bör tolk nyttjas men staten bör stå för kostnaden och kräva ut motsvarande summa av den sökande efter att processen avslutats. Ge ett särskilt uppdrag för uppdaterad landinformation förslag: ska ges ett särskilt uppdrag att upprätthålla detaljerad och uppdaterad landinformation. instämde i stort med uppfattning om rättssäkerheten i asylprocesserna. Vi ansåg dock att frågan om uppdaterad och tillförlitlig landinformation förbisetts. Vi beklagar att regeringen inte heller har berört frågan. verksamhet bygger till stor del på landinformation som verket erhåller från en rad olika källor. Utifrån landinformationen kan myndighetens medarbetare utreda ärenden, och fatta korrekta beslut som avspeglar förhållanden i utlandet. Det är i allra högsta grad avgörande att informationen är korrekt, och ständigt hålls uppdaterade. Detta gäller i synnerhet om målen om ett ökat återvändande ska kunna nås, och om på allvar ska kunna implementera bestämmelser om säkra ursprungsländer och säkra tredjeländer. Det kan härvidlag noteras att ett land som , som liksom åtagit sig att följa folkrättsliga instrument som flyktingkonventionen eller , genomför både återvandring- och återvändandeanstalter gentemot . har däremot ansett landet vara för farligt för detta. föreslår därför att får ett särskilt utökat uppdrag att upprätthålla detaljerad och uppdaterad landinformation, i synnerhet vad gäller sådana länder som kan vara en källa till oönskad migration. Uppdraget kan med fördel genomföras i samarbete med utlandsmyndigheterna. Avskaffa övrigt skyddsbehövande och liknande begrepp förslag: Utöver att skyddsgrunden övrigt skyddsbehövande utmönstras, ska övriga skyddsgrunder som går utöver den strängaste möjliga tolkningen av våra internationella åtaganden och , utmönstras. instämmer med regeringens förslag vad avser övrigt skyddsbehövande. måste anpassa sig till den absoluta miniminivån enligt EU‑rätten, och därmed avskaffa övriga skyddsgrunder, om detta inte med säkerhet skulle strida mot ett internationellt åtagande som vi förbundit oss till. Det bör förstås noteras att denna process att gå utöver internationella miniminivåer pågått , och fått långtgående följder. proposition om riktlinjerna för migrationspolitiken fastlade föredragande departementschefen följande om folkrättsliga bestämmelser i . Dessa asylbestämmelser har i praxis tillämpats generöst. Det har tagit sig uttryck inte bara i att kraven på utredning om att fråga är om politisk flykting sätts lågt utan också däri att även flyktingar som inte omfattas av [utlänningslags] asylbestämmelser har fått här. I linje med detta infördes nya skyddsgrunder i svensk lag för krigsvägrare, desertörer och andra grupper, vilket enligt föredragande statsrådet lagfäste ”den praxis som sålunda finns ”. [25] Med utlänningslag (1989:529) började begreppet ”de factoflykting” användas om en rad grupper som egentligen inte var flyktingar, men likväl åtnjöt liknande privilegier i svensk rätt. [26] blir dessa i stället till skyddsbehövande i övrigt, vilket också blir det begrepp som införs i den nuvarande utlänningslagen (2005:716). När EU:s skyddsgrundsdirektiv implementerades i svensk lag 2009 valde regeringen i stället att skapa skyddsgrunden alternativt skyddsbehövande, som i viss mån motsvarade det som tidigare kallats skyddsbehövande i övrigt. Däremot ansåg man likväl att en ytterligare skyddsgrund behövdes, som alltså blev dagens övrigt skyddsbehövande. [27] Det är alltså denna skyddsgrund som tillfälliga lagen satte ur spel, och som , liksom regeringen, nu vill avskaffa. Precis när det gällde permanenta uppehållstillstånd har därmed cirkeln har återigen slutits. instämmer som sagt med både kommitténs och regeringens bedömning: institutet övrigt skyddsbehövande bör avskaffas permanent. Men mot bakgrund av hur utvecklingen sett ut , med alltmer utvidgade skyddsgrunder och juridiska figurer för att fler utlänningar ska få stanna på olika humanitära grunder, anser vi att processen för att återställa ordningen i utlänningsrätten inte är slutförd. Det bör i detta sammanhang erinras att det finns särskilda skäl för att anammar en sträng lagstiftning. Dessa skäl bottnar främst i de senaste decenniernas migrationspolitik, och det nuvarande tillståndet i , i termer av utanförskap, integrationsskuld och kriminalitet. Inget annat land i EES, eller ens den industrialiserade världen, har haft en sådan generös lagstiftning som , och inget annat land lider av de integrationsproblemen vi lider av. Svensk politik måste därmed anpassas till just svenska förutsättningar, och inte till vad som är rimligt i andra länder. Uppehållstillstånd bör därför när det gäller asylfall aldrig beviljas annat än i fall då ett avslag med säkerhet skulle strida mot ett svenskt konventionsåtagande. Frågan bör utredas vidare, med målet att svensk utlänningslagstiftning blir den strängaste i EES, med minsta möjliga marginal till miniminivåerna. Sänk tillståndslängden för alternativt skyddsbehövande förslag: Det första uppehållstillståndet som beviljas alternativt skyddsbehövande ska vara . Regeringen har liksom föreslagit att alternativt skyddsbehövande ska beviljas uppehållstillstånd . Detta går utöver den miniminivå som fastställer, men stämmer överens dels med den tillfälliga lagens bestämmelser, dels det svenska folkbokföringssystemets krav på att en utlänning vid tiden för folkbokföringen kan styrka laglig vistelse åtminstone framåt. Skulle utlänningar i stället beviljas uppehållstillstånd på endast , skulle det finnas en risk att de skulle vägras folkbokföring, och därmed helt falla utanför det svenska systemet både vad gäller integration och välfärd. föreslår nedan, i avsnittet Mottagning av asylsökande och nyanländas etablering, att såväl asylsökande som de som beviljats asyl ska omfattas av särskilda regler, skilda från befolkningen i övrigt. Därmed bortfaller argumentet om folkbokföringen. Vidare noterar vi att det finns undantag i folkbokföringslagstiftningen, som medger att utlänningar likväl kan folkbokföras under dessa omständigheter. Vid en sammantagen bedömning anser att värdet av att anamma absoluta miniminivå i utlänningsrätten väger tyngre än eventuella farhågor kring folkbokföringssystemet. Vi anser därför att alternativt skyddsbehövande endast ska beviljas uppehållstillstånd vid första ansökan, i enlighet med miniminivå. Följande uppehållstillstånd ska gälla i högst , så som kommittén och regeringen föreslagit, och i enlighet med . Säkerhetsventil på absoluta miniminivå förslag: En eventuell säkerhetsventil i utlänningsrätten ska anpassas till den absoluta miniminivån enligt folkrätten, på ett sätt som motsvarar tillfälliga lagen. Tillståndstiden ska vara . Uppehållstillstånd ska endast få beviljas om utlänningen fört en hederlig vandel under vistelsen i . instämde i bedömning att en säkerhetsventil sannolikt alltjämt är nödvändig i utlänningsrätten på grund av internationella åtaganden. Vi instämde också i lagrådets kritik mot den formulering som under den tillfälliga lagen varit gällande. Vi ansåg dock att det var helt nödvändigt, givet de senaste årens svåra migrations- och integrationskris, att alltjämt sluter sig till miniminivån enligt internationell rätt. Vår uppfattning härvidlag har inte förändrats. En eventuell säkerhetsventilen måste vara en ren säkerhetsventil, för mycket svåra och ovanliga undantagsfall. Utgångspunkten bör därför vara att utlänningslagens bestämmelse motsvarar den praxis som varit gällande under tillfälliga lagen, då tillstånd endast kunde beviljas ”om det skulle strida mot ett svenskt konventionsåtagande att avvisa eller utvisa utlänningen”. Regeringen har dock åsidosatt kommitténs bedömning, och i stället föreslagit en skyddsgrund som inte bara går utöver vad som gällt under den tillfälliga lagen, men också långt utöver vad som någonsin gällt i både dagens och tidigare utlänningslagar. Förslaget innebär dels en återgång till de generösa formuleringar som var i kraft före den tillfälliga lagen, dels en särskild bestämmelse för att vuxna ska betraktas så som barn om de fått en särskild anknytning till . Detta rekvisit förekommer enligt praxis i många olika fall, bl.a. om en utlänning vistats i med arbete . Även kan i vissa fall räknas. Det innebär i praktiken att en utlänning som haft ett uppehållstillstånd , men sedan utvisats för han inte uppfyllt kraven för att få stanna, ändå skulle få stanna i . Utlänningsrätten skulle i praktiken sättas ur spel, och rätten att vistas i blir en fråga om tid i stället för lagstadgade krav. Det går emot många decennier av svensk migrationslagstiftning, men också principen om den reglerade invandringen som sådan. kan således inte ställa sig bakom dylika förslag. Än mer problematiskt är att även vistelse utan uppehållstillstånd skulle räknas in. Visserligen skriver regeringen uttryckligen att det endast ska vara laglig vistelse som omfattas, men ska även den tid en utlänning vistats i utan tillstånd, som asylsökande, räknas. Det innebär, återigen, att möjligheten att få uppehållstillstånd blir en fråga om tid, snarare än faktiska krav som uppfylls. Det bör också erinras om det nyliga avgörandet i Migrationsöverdomstolen, genom vilket en utlänning som vistats i fick uppehållstillstånd ändå, just av humanitära skäl. [28] Givet att detta skedde under dagens strängare lagstiftning är det uppenbart att så också skulle ske med regeringens förslag. Det bör dock sägas att även kommitténs förslag var bristfälligt. Särskilt graverande var att ingenting sades om vandelsfrågan. Visserligen sker en viss prövning genom att bestämmelserna om skäl mot att bevilja uppehållstillstånd (jfr 5 kap. 17 §), tillämpas. Men som tidigare nämnt, i avsnittet Avskaffandet av permanent uppehållstillstånd, har år fått allt färre möjligheter att både avslå en tillståndsansökan på grund av vandel, men också återkalla ett tillstånd och utvisa en utlänning, av dessa skäl. Givet de stora problem som nu har med utanförskap, fattigdom, men även kriminalitet och asocialt beteende, såsom drogmissbruk, prostitution, bidragsfusk och andra sätt att sko sig på samhället och sin omgivning, måste vart förslag till nödventil anses omöjligt om inte ordentliga krav på hederlig vandel ställs. Givet också att möjligheten att beviljas uppehållstillstånd genom en säkerhetsventil har en sådan undantagskaraktär, och är att betrakta som en förmån från samhällets sida, bör det ställas höga krav. Det bör alltså uttryckligen framgå att ett sådant uppehållstillstånd ska villkoras av hederlig vandel, i bred bemärkelse. Härvidlag bör våra förslag rörande just hederlig vandel i avsnittet Medborgarskap, nedan, beaktas. I enlighet med vad som sagts ovan om tillståndslängden för skyddsbehövande, bör uppehållstillståndstiden i dessa fall bestämmas .