mot · H9022549 · 2021-10-01 00:00:00 — Därtill kommer att regeringen är ansvarig för förteckningen i exempelvis , och . Ett annat problem med införandet av förteckningen var, såsom exempelvis anförde i sitt remissyttrande, att lagstiftningen runt förvarstagande och kontrollåtgärder inte räcker till för att göra bestämmelsen meningsfull. Här skulle mer generösa bestämmelser kring exempelvis sannolikhetsförvar eller uppsikt behövas. Även när det gäller besvärstider är existerande regelverk bristfälligt. kan en utlänning besvära sig över ett utvisningsbeslut , trots att en uppenbart ogrundad asylansökan rimligtvis borde innebära en kortare frist. I är det , eller i vissa fall enbart , medan det i i vissa fall inte finns någon besvärsfrist alls; beslutet vinner laga kraft . Slutligen borde regeringen utrett möjligheten att anse delar av ett land, eller vissa grupper, som säkra. Det förefaller exempelvis orimligt att betrakta hela det väldiga landet som osäkert för att det pågår en frusen konflikt i en liten del längst i öst. På samma sätt betraktar som ett säkert land för andra än minderåriga flickor och personer som lider av albinism. är som bekant inte fullt med i EU-samarbetet, och kan därför utforma sina bestämmelser på ett bättre sätt än . Regeringen bör likväl inte lämna frågan därhän, utan bör utreda saken vidare, och om möjligt utmana begränsningar. Skärpta beviskrav i asylärenden Vid hantering av asylärenden är det vanligt att det saknas bevis för asylsökandes berättelser. Inte sällan har resehandlingar och underlag som exempelvis styrker den sökandes identitet förstörts. I den svenska utlänningslagstiftningen har beviskraven lagts lågt och det räcker enligt förarbeten med den sökandes berättelse som grund för bedömningen av dess trovärdighet. Kravet är alltså att asylskälen ska vara sannolika, och inte styrkta, som man kunde tro. Det är inte rimligt. Konsekvensen blir en rättsosäkerhet, både för som stat och för individen. anser att synen på beviskraven måste ändras och anpassas till en europeisk miniminivå. Enligt , exempelvis skyddsgrundsdirektivet, är det möjligt för en medlemsstat att betrakta det som den sökandes skyldighet att lägga fram alla faktorer som behövs för att styrka en ansökan om internationellt skydd. Det innebär att huvudregeln är att den sökande ska styrka alla omständigheter som åberopas för grund för en ansökan om asyl, med relevanta utsagor och handlingar. En ordning enligt den europeiska miniminivån skulle alltså innebära att kunde kräva betydligt mer bevis av den sökande. Då skulle asyl endast beviljas ifall den asylsökande antingen kunde bevisa sina asylskäl, alltså styrka dem, eller om asylsökanden kommit till direkt utan att ha passerat ett säkert land på vägen. Av asylprocedurdirektivet följer även att medlemsstaterna får förutsätta att en sökande implicit har återkallat eller avstått från sin ansökan om asyl, i synnerhet om det kunnat fastställas att sökanden har underlåtit att besvara en begäran om att lämna information av betydelse för ansökan enligt ovan, om inte sökanden inom rimlig tid kan visa att hans eller hennes underlåtenhet beror på omständigheter som han eller hon inte rådde över. Därefter har medlemsstaterna möjlighet att använda sig av särskilda regler för en efterföljande ansökan, inklusive en möjlighet att endast pröva ansökan om sökanden utan egen förskyllan i det tidigare förfarandet inte kunde göra gällande vissa förhållanden. tillämpar alltså en väsentlig bevislättnad i förhållande till vad kräver. Det finns således stora förutsättningar att drastiskt höja beviskraven och den sökandes skyldighet att styrka sin ansökan i förhållande till vad som gäller i nuvarande lagstiftning. Ett sådant genomförande kan antas få stora effekter för andelen beviljade ansökningar. I samtliga fall bör naturligtvis även den asylsökandes allmänna trovärdighet beaktas, exempelvis vad gäller uppgifter om ålder. Det måste finnas tydliga konsekvenser för den som redan vid första steget in i ljuger om de mest grundläggande omständigheterna. Med denna ovan beskrivna anpassning till EU:s miniminivå skulle det garanteras att personer som får skydd i verkligen har rätt därtill. Regeringen bör därför återkomma med förslag om sådana förändringar. Ökade krav på asylsökanden att medverka och samarbeta tillåter att medlemsstater avbryter handläggning av asylärenden om den asylsökande exempelvis försvunnit, avvikit eller vägrar samarbeta kring handläggningen av ärendet. Detta är rimligt, givet de stora resurser som går till denna typ av ärenden och de olika förmåner som asylsökande åtnjuter. Det ger också större möjligheter att motverka bruket att söka asyl för att sedan gå under jorden. Svensk lag reglerar dock inte dessa situationer. I stället får frågor som dessa lösas med generella förvaltningsrättsliga principer och i stort. anser att frågan bör utredas och att en ny lagstiftning bör komma på plats för att ge större möjligheter att agera mot asylsökande som vägrar samarbeta. Ökad prioritering av säkerhetsarbete kring asylsökande De senaste årens våg av terrorbrott i , och inte minst terrordådet på , har visat farorna med ett okontrollerat asylmottagande. pekas ofta ut som en särskilt gynnsam grogrund för olika typer av terrorgrupper. Det står klart att har ett viktigt ansvar att aktivt utreda huruvida asylsökande på något sätt innebär ett hot mot allmän säkerhet. är läget på myndigheten ansträngt, och det tar ofta innan en ordentlig säkerhetsbedömning görs, om alls. bör därför ges i uppdrag att prioritera detta arbete och vid behov genomföra utbildningar och kompetenshöjningar inom säkerhetsarbete för att kunna identifiera och bedöma säkerhetshot. Asylprocedurdirektivet beskriver vissa fall då medlemsstaterna får tillämpa särskilda förfaranden för asylprövningen, exempelvis påskyndade sådana, eller gränsförfaranden. I svensk rätt finns dock inga sådana förfaranden reglerade i lag, utan endast vissa allmänna förutsättningar för att pröva eller avvisa en ansökan. Regeringen har tidigare avfärdat behovet av påskyndande förfaranden och gränsförfaranden. Som nedan framgår föreslår att förslag om ankomstcenter genomförs, i form av transitcenter där asylsökandes ansökan ska utredas, och där asylsökande ska vistas tills de antingen beviljas uppehållstillstånd eller avlägsnas från . Detta förutsätter till stor del att också implementerar möjligheter till bland annat gränsförfaranden och påskyndade förfaranden i asylärenden. Sådana påskyndade förfaranden bör vara aktuella bland annat om den asylsökande enligt ovan kommer från ett säkert ursprungsland, eller har lämnat oriktiga uppgifter eller falska handlingar, förstört nödvändiga handlingar, lämnat uppenbart inkonsekventa och motsägelsefulla, klart falska eller uppenbart osannolika uppgifter; lämnat in en ansökan endast för att försena verkställigheten av ett avlägsnandebeslut, rest in olagligen och utan goda skäl hållit sig undan från myndigheterna, eller på allvarliga grunder, till exempel genom misstänkt brottslighet eller samröre med våldsbejakande religiösa eller ideologiska idéströmningar, kan betraktas som en fara för den inre säkerheten och den allmänna ordningen Bättre implementering av Eurodac Det så kallade Eurodacsystemet infördes och innebar att en EU-gemensam databas för asylsökandes fingeravtryck inrättades för att underlätta tillämpningen av Dublin-förordningen. Denna förordning innehåller regler för att avgöra vilken medlemsstat som ska pröva en asylansökan. Genom att nationella migrationsmyndigheter kunde kontrollera asylsökandes fingeravtryck mot systemet skulle sekundärförflyttningar, så kallad asylshopping, undvikas, var det tänkt. Europeiska kommissionen har efter de senaste årens migrationskris utarbetat förslag för hur Eurodacsystemet kan utvecklas vidare. Bland annat ska databasen få ett bredare användningsområde, för att förebygga illegal migration och underlätta återvändande. Vidare ska också en ansiktsbild tas av sökanden, fler identitetsuppgifter införas och yngre sökande omfattas av kraven. stödjer alla försök att förbättra EU:s dysfunktionella migrationssystem, främst genom att medlemsstaterna återfår kontroll över migrationspolitiken, men också genom ett förbättrat mellanstatligt samarbete där det är befogat. Vi välkomnar flera av förslagen för ändringar i Eurodac. Att exempelvis yngre barn nu kan omfattas av systemet minskar drastiskt risken för att barn smugglas eller på annat sätt far illa. Vi anser att de förslag som förekommit i diskussionerna bör välkomnas av regeringen och dessutom vidareutvecklas i samma riktning. Till exempel bör DNA-uppgifter kunna användas för att styrka påstådda släktskap i databasen, medan alla uppgifter bör lagras längre, om möjligt för alltid. Det är bestämda uppfattning att medicinska bedömningar är ett gott stöd för handläggare och en viktig del i det underlag som är nödvändigt för att kunna bedöma identiteten hos en asylsökande utan identitetshandlingar. Detta är inte bara fundamentalt för rättssäkerheten utan också en viktig säkerhetsfaktor när det gäller exempelvis boendeplacering. Risken att vuxna placeras på boenden avsedda för barn måste minimeras. Medicinska åldersbedömningar bör således vara obligatoriska i samtliga asylärenden där giltiga identitetshandlingar saknas och den asylsökandes egenskap av minderårig eller vuxen inte är uppenbar. Eventuella begränsningar enligt måste skyndsamt undanröjas. En medicinsk åldersbedömning ska också alltid genomföras, och ett beslut om åldern fattas, så fort som möjligt. är medvetna om att både tekniken och det medicinska kunnandet förändras och utvecklas över tiden. Vi välkomnar därför den utredning som regeringen har aviserat (dir. 2020:64) kring de medicinska åldersbedömningarnas rättssäkerhet. Vi noterar att utredningen försenats, med sluttid , och anser, alltjämt, att regeringen borde förorda att utredningen också utreder hur medicinska åldersbedömningar kan bli obligatoriska och beslut om ålder därmed fattas så fort som möjligt, före anvisning och kommunplacering av barn. Om den pågående utredningen inte kan utreda denna fråga, bör en ny tillsättas, så att förslag kan föreställas så fort som möjligt. Tjänstemännen på är enligt ålagda att alltid tillfråga asylsökande huruvida de föredrar en manlig eller kvinnlig utredare respektive tolk och tillgodose denna preferens, om det inte är ogörligt. Det är med andra ord fullt möjligt för asylsökande från en patriarkal eller kvinnofientlig kultur att få bekräftelse genom att det svenska samhället anpassar sig vid första mötet. Detta är inte rimligt. Det kan naturligtvis finnas situationer då det är motiverat med önskemål gällande kön på tjänstemän. Exempelvis finns en rimlighet i att kvinnor som systematiskt våldtagits eller misshandlats, och sökt asyl för att undkomma just denna typ av förtryck, också ska tillmötesgås i önskan om kvinnlig personal i den svåra och psykiskt påfrestande process som en asylansökan ofta innebär. Det är dock viktigt att denna rätt inte missbrukas så att utlänningar från en patriarkal eller kvinnofientlig kultur får sina åsikter bekräftade. bör åläggas att kontinuerligt göra det tydligt att är ett jämställt land, där män och kvinnor har samma värde och ska behandlas lika. Regeringen bör också arbeta inom EU för att bestämmelser som riskerar att sända felaktiga signaler avskaffas. Begränsa rätten till kostnadsfritt offentligt biträde i asylärenden Asylsökande har enligt dagens lagstiftning rätt till ett offentligt biträde i flera olika fall. Detta offentliga biträde bekostas av det allmänna. Kostnaden beror främst på tidsåtgången i biträdets arbete. Det finns ingen gräns för hur mycket arbete ett biträde kan lägga ned på ett asylärende, utan det blir en fråga om rimlighet för domstol att avgöra. I många ärenden är utgången i själva verket självklar redan från början, varför offentliga biträden kan tjäna stora summor utan något större arbete. Vidare har det i media, och enligt uppgifter från anställda på , förekommit att offentliga biträden haft ett mycket stort antal klienter, med snarlika fall, och där offentliga biträden utan någon nämnvärd ansträngning kunnat sko sig på det allmännas bekostnad. föreskriver visserligen vissa minimikrav när det gäller rätten till ett offentligt biträde. Att detta biträde ska bekostas av det allmänna är dock inte lika vanligt. Det finns därmed goda möjligheter för att begränsa rätten till gratis rättshjälp i asylärenden. I vissa länder, som , finns det även vissa maxgränser för antalet timmar ett offentligt biträde kan lägga ned på ett ärende. Även denna typ av begränsningar bör kunna genomföras i . Regeringen ska därför skyndsamt återkomma till med förslag på hur asyl-sökandes, och i förekommande fall andra utlänningars, rätt till kostnadsfritt offentligt biträde ska begränsas. Begränsa rätten till kostnadsfri tolk i asylärenden Svensk rätt har en omfattande rätt till tolk för de som inte behärskar svenska. Rätten föreligger enligt förvaltningslagen vid all kontakt med myndigheter. Rätten till tolk i asylprocessen regleras också särskilt i asylprocedurdirektivet, som föreskriver en rätt till offentligt finansierad tolkning i vissa fall. Rätten rör huvudsakligen de delar av processen där myndigheten kallar in den sökande för muntliga delar av processen. Det saknas krav på offentlig finansiering av tolkar i övrigt. I de fall är absolut bundet av att finansiera offentlig tolkning ska förstås detta ske. Det också torde vara i offentlighetens intresse att tillse att domstolsförhandlingar och liknande processer fortgår smidigt i syfte att undvika merkostnader i utdragna processer. Även i dessa fall bör alltså finansiera offentlig tolkning. Kostnaden bör dock i dessa fall betraktas som ett lån, och staten ska därmed kräva ut motsvarande summa av den sökande efter att processen avslutats. I de fall där det dock varken är ett krav i , eller ligger i intressen, bör offentligt finansierad tolkning helt vägras. Mottagandets organisation och finansiering Statligt huvudansvar för mottagandet Migrationspolitik är som helhet ett statligt åtagande, och därför bör även staten vara huvudman för hela mottagningsprocessen för asylsökande. föreslår nedan att särskilda transitcenter ska etableras och att alla asylsökande ska tillbringa tiden i väntan på beslut i dessa transitcenter. föreslår också andra, mindre långtgående reformer av det nuvarande mottagningssystemet, som ska gälla till dess att transitcenter finns på plats. Den bärande tanken är att kommunernas självbestämmande respekteras och att mot-tagande av asylsökande i olika former av kommunerna endast kunna ske på helt frivillig basis, i den omfattning kommunen själv anser lämplig och önskvärd. Kommuner ska därtill ges vetorätt rörande lokala avtal mellan och privata aktörer. kom med sitt betänkande Ett ordnat mottagande – gemensamt ansvar för snabb etablering eller återvändande, där ett av huvudförslagen var att anlägga särskilda ankomstcenter för asylsökande. Vid dessa centren skulle asylsökande genomföra asylförfarandet, med registrering, utredningar, biometriupptagning och liknande, men också andra obligatoriska moment, såsom grundläggande introduktion till det svenska samhället och dess regler. Förslaget hänger till stor del ihop med stadganden om transitzoner och särskilda gränsförfaranden, och har redan införts i flera europeiska länder, däribland och . Liknande system har också förekommit tidigare i , exempelvis utredningsförläggningar, utredningsslussar eller just transitcenter (jfr. SOU 1992:133 och prop. 1987/88:80). ser mycket positivt på utredningens förslag, som skulle förbättra förmåga att snabbt och effektivt ta emot, sortera och avgöra asylärenden och därefter antingen påbörja en snabb etablering eller verkställa utvisningen. Vi beklagar också att regeringen ännu inte gjort något av utredningens förslag. Genom förslagen skulle möjligheten att hålla sig undan ett utvisningsbeslut, eller avvika i största allmänhet, drastiskt minska, i synnerhet om sökandes rätt att lämna dessa transitcenter skulle begränsas till dess att tillståndsfrågan slutligt avgjorts. Den sistnämnda begränsningen skulle även innebära att det motstånd som många kommuner känt inför inrättandet av anläggningsboenden av skulle minska. Istället skulle transitcenter välkomnas som en källa till arbetstillfällen, utan de sociala problem som annars associerats med anläggningsboenden. Om nödvändiga tjänster såsom grundläggande sjukvård också återfinns i dessa center, liksom det före 90-talets reformer fanns så kallad förläggningssjukvård på förläggningar, skulle effekten stärkas än mer, medan möjligheten att exempelvis genomföra hälsoundersökningar ökar, utan att den normala sjukvården belastas. Givet att antalet transitcenter förblir få, exempelvis tre i hela , kan många onödiga kostnader undvikas och stordriftsfördelar komma till användning. Centren kan med fördel samlokaliseras med förvar, så att olika delar av ett transitcenter kan ha olika säkerhetsklassning och vara till för olika grupper, såsom unga män, familjer eller misstänkta brottslingar. föreslår sammantaget att transitcenter upprättas för att registrera, sortera och genomföra utredningar av asylärenden. Det ska åläggas varje person som avser att söka asyl i att utan fördröjning i samband med gränspassage uppsöka dessa center. Asylsökande som inte gör detta ska omfattas av de utvidgade beviskrav som ovan föreslagits. Slutligen bör asylsökandes rätt att lämna dessa transitcenter också begränsas, eller rentav förbjudas, till dess frågan om deras vistelse i helt avgjorts. är det möjligt för asylsökande att själva ordna sitt boende i stället för att bo-sättas efter anvisning från . Det framgår av den så kallade EBO-lagen, i lagen (1994:137) om mottagande av asylsökande m.fl. När denna möjlighet infördes motiverades detta med att det skulle underlätta etablering i det svenska samhället genom att asylsökande kunde söka sig till områden där det fanns bostäder och jobb. I verkligheten har det visat sig att en starkare drivkraft vid val av bostadsort är önskan att bo nära tidigare landsmän och eventuella släktingar. Detta har resulterat i att många områden har fått en hög koncentration av nyanlända, ofta betydligt högre än vad dessa orter mäktat med och förbundit sig till. Dessa områden har allt som oftast präglats av arbetslöshet, fattigdom, utanförskap och kriminalitet. I många fall har infödda svenskar flyttat ut och ett veritabelt getto skapats. Regeringen införde en ny ordning, enligt vilken asylsökande som bosatte sig i ett eget boende i ett område med socioekonomiska utmaningar förlorade rätten till ersättning från . När vissa kommuner som länge lidit av EBO-lagens skadliga effekter valde att anse hela kommunen som ett område med socio-ekonomiska utmaningar, valde regeringen istället att ytterligare begränsa det kommunala självstyret och tvinga kommunerna att foga sig. har alltid motsatt sig EBO-lagen, eftersom den bidrar till segregation och utanförskap, som den försvårar integration och återvändandearbetet. Det är orimligt att en utlänning vars status i vårt land är oklar ska kunna bosätta sig fritt var som helst. Vi var också skeptiska till regeringens förslag till reformer. I valet mellan att bo med landsmän och vänner eller att flytta till annan ort ansåg vi det troligt att många asylsökande skulle föredra att leva utan ersättningar. De skulle därmed vara tvungna att ty sig till alternativa försörjningssätt, vilket ytterligare hade ökat utanförskapet och förekomsten av ett parallellsamhälle, utan att kommunen skulle kunna göra något åt det. Siffror från har visat att just så blev fallet. Dessutom innebar regeringens reform att det centralt skulle definieras, enligt ett antal givna parametrar, vilka områden i vilka kommuner som skulle befrias från EBO-oket. Det är och har alltid varit bestämda uppfattning att endast kommunerna själva kan avgöra sin förmåga att välkomna asylsökande i sitt samhälle, och att det kommunala självstyret måste respekteras. Såsom ovan nämnts föreslår införandet av transitcenter. Oavsett om sådana center införs, och i vilken omfattning så sker, föreslår vi att asylsökandes rätt att fritt bosätta sig i eget boende helt tas bort eller i vart fall begränsas så att kommunerna får full frihet att förbjuda bosättning av asylsökande. Frivilligt kommunalt mottagande av ensamkommande mål är att inga barn ska separeras från sina föräldrar för att skickas på långa farliga resor över kontinenter, och att mottagandet av ensamkommande barn ska upphöra helt. Vidare föreslår enligt ovan att särskilda transitcenter ska skapas, där samtliga asylsökande ska bo deras ansökan handläggs. fortsätter dock ensamkommande barn anlända till , där de tags emot i ett system där kommuner tvingas ta emot dem. slöt istället kommuner som hade resurser och kompetens avtal med om att ta emot just ensamkommande. Detta underlättade för kommuner som valde att teckna avtal att behålla personal och kompetens inom området, och därmed bidra till en fungerande verksamhet utifrån ett rimligt antal barn och unga. Det innebar också att kommuner som av olika anledningar inte klarade ett sådant mottagande slapp tvingas till detta, i linje med principen om det kommunala självstyret. För samtliga inblandade parter torde detta vara en bättre modell för mottagandet. Fram till förslag om transitcenter, och åtgärder för att motverka illegal migration kommit på plats, bör alltså lagstiftningen kring anvisning av ensamkommande asylsökande ändras så att det återigen blir helt frivilligt för kommuner att skriva avtal med om mottagande. Ökat självbekostande av mottagande Personer som flyr för sitt liv ska kunna lita på det svenska samhällets bistånd. Precis som inom svenska transfereringssystem som försörjningsstöd och bostadsbidrag är det dock rimligt att det ekonomiska stödet behovsprövas. För är det självklart att försörjningsansvaret för asylsökande med ekonomiska tillgångar i första hand ska ligga hos individen, inte hos svenska skattebetalare. Svensk lagstiftning föreskriver att dagersättning endast ska utbetalas efter en behovsprövning. Därtill föreskrivs att en asylsökande med ekonomiska tillgångar ska betala för boende och kost vid boenden. var dock över 35 000 asylsökande inskrivna i mottagningssystem, som endast 386 av dessa betalade någon avgift. Andra europeiska länder, däribland och , har ett mer utvecklat system av kontinuerlig registrering av asylsökandes tillgångar och inkomster. Det finns exempelvis ett system där större tillgångar över motsvarande lämnas i pant, och mot vilket den asylsökande får kost och logi utan kostnad. Om den asylsökande väljer att återta sin ansökan inom innan beslut fattats, får asylsökanden dessa tillgångar tillbaka. Om utlänningen beviljas asyl, går tillgångarna till att bekosta delar av asylmottagandet. Då den nuvarande svenska lagstiftningen visat sig otillräcklig är det mening att systemen bör utvecklas, med inspiration från ovan nämnda länder. En person som söker asyl i ska i samband med asylansökan redogöra för ekonomiska tillgångar, såsom kontanter, värdepapper, värdeföremål, eller olika tillgångar utomlands, och på begäran överlämna dessa. Sådana ekonomiska tillgångar ska också regelbundet kontrolleras, och underlåtenhet att anmäla tillgångar kunna resultera i såväl indragen dagersättning som krav på erlagd avgift till . Utöver den kontinuerliga utvärderingen av tillgångar bör det även tas fram system för återbetalning i efterhand, i de fall den asylsökande inte kan betala direkt. En möjlig förlaga till ett sådant system är de lån från , , som många studenter gör bruk av. Dessa har möjliggjort en högskoleutbildning för miljoner svenskar, som de genom återbetalning dels verkat som ett incitament att komma i arbete, och därtill avlastat de offentliga finanserna jämfört med ett rent bidragssystem. Redan när en utlänning ansöker om asyl bör därför en skuldräkning upprättas, dit utgifter för mottagandet och ärendehandläggningen kontinuerligt kan tillföras.