mot · H9023776 · 2021-10-05 00:00:00 — Men för att göra det måste företrädas av en regering som vet vad den vill med EU och förstår vilka stora möjligheter vårt medlemskap faktiskt ger. EU:s grannskapspolitik och det Östliga partnerskapet, vilket tillkom på svenskt initiativ under den tidigare borgerliga regeringen, ska fortsatt vara centrala svenska prioriteringar i EU politiken. De främjar demokrati, grundläggande friheter, ekonomisk integration och rättsstatsprincipen i närområdet. Målet är att skapa välstånd och säkerhet, men också att förhindra irreguljär migration samt bekämpa människosmuggling och terrorism. inflytande i EU och andra internationella och multilaterala sammanhang. En viktig grund för möjligheter att påverka EU:s utveckling och ställningstaganden tar sin utgångspunkt i vår förmåga att forma koalitioner med likasinnade länder. Den nordisk-baltiska kretsen utgör här en viktig grund för ett samarbete som bör intensifieras. Det handlar inte minst om att stärka vår gemensamma förmåga att adressera frågor av värde för regionen, såsom utvecklingen i , och i det östliga närområdet. ska vara pådrivande för att det nordisk-baltiska samarbetet fördjupas. Dels vad gäller gemensamma initiativ i EU, men även i andra internationella och multilaterala sammanhang. Samarbetet ska präglas av flexibilitet vad gäller möjligheten att bredda den nordisk-baltiska koalitionen i olika frågor och sammanhang, till exempel med , och . En ambition bör även vara att verka för ett starkt samarbete mellan . Därtill är i kraft av att leda Joint Expeditionary Force (JEF) och Natos stridsgrupp i den viktigaste europeiska försvarsaktören i av länderna utanför den omedelbara regionen. Den nordisk-baltiska länderna bör alltid utgöra en stark röst för transatlantiskt samarbete i . Stärk den transatlantiska länken Bidenadministrationen skapar nya förhoppningar och förutsättningar för ett bättre transatlantiskt samarbete gällande säkerhet, demokrati, mänskliga rättigheter, frihandel, klimatomställningen och nya teknologier. Såväl Biden som utrikesminister har tydligt deklarerat att är tillbaka och vill skapa gemensam säkerhet med allierade. och behöver nu svara upp mot det återuppvaknade amerikanska intresset för samarbete och ta fram en gemensam agenda. Ska de liberala demokratierna kunna stå upp mot säkerhetsutmaningarna från auktoritära länder som och måste vi samordna våra ansträngningar. bör också undersöka möjligheterna att upprätta bilaterala samarbeten med städer och delstater i gällande exempelvis klimatfrågan. En stark amerikansk militär närvaro i förstärker den transatlantiska länken och bidrar till säkerhet och stabilitet på den europeiska kontinenten. Det bästa sättet att säkra ett fortsatt amerikanskt engagemang för säkerhet är att tar ett större ansvar för sin egen säkerhet genom ökade satsningar på försvaret och utvecklandet av en starkare militär förmåga. Därigenom kan ett bättre och mer balanserat transatlantiskt partnerskap upprättas. Även de nödvändiga svenska satsningarna på det egna försvaret bör ses i ljuset av detta faktum samt även som ett bidrag till en starkare transatlantisk länk. Ett mer geopolitiskt EU Omvärldsutvecklingen det och covidpandemin har tydliggjort behovet av att förbättra motståndskraft och minska sårbarheter. Det är mot den bakgrunden numera uttryckligen strävar efter att vara ”en geopolitisk kommission”. Mot samma bakgrund står nu arbetet med att stärka ”strategiska autonomi” högt på EU:s dagordning. Begreppet strategisk autonomi har sitt ursprung i fördjupningsprocessen av den gemensamma säkerhets- och försvarspolitiken, men har breddats till allt fler politikområden såsom handel, digitalisering, klimat, energi och ekonomi. Med anledning av denna breddning är ”öppen strategisk autonomi” det etablerade begreppet. Hur EU ska utveckla denna öppna strategiska autonomi är emellertid inte tydligt definierat och det är i allra högsta grad en levande diskussion, som kommer att staka ut riktningen för många av EU:s mest centrala politikområden. har valt att ställa sig vid sidlinjen och försökt distansera sig från den diskussionen. Om ska ha inflytande och göra något avtryck i den här viktiga diskussionen måste vi inta en mer offensiv och konstruktiv ansats. I grund och botten handlar denna autonomi om förmågan att självständigt kunna fatta beslut och att stå upp för sina intressen och värderingar. Tillsammans med andra internationella aktörer och organisationer när det är möjligt, men inte naivt förlita sig på att den vägen alltid är framkomlig. ska vara tydliga med att EU:s autonomi inte stärks av isolering eller protektionism, utan multilaterala principer och frihandel måste fortsatt utgöra EU:s kompass. Om EU vänder sig inåt och försöker göra sig oberoende sin omvärld betyder det att omvärlden blir mindre beroende av oss och våra möjligheter att påverka den urholkas. EU bör snarare axla en större roll som försvarare av regelbaserat internationellt samarbete, inte minst då den ordningen utmanas av aktörer som försöker förbigå eller manipulera den i syfte att maximera sin auktoritära politik. Fungerande multilaterala samarbetsstrukturer ligger i EU:s egenintresse då unionens förmåga att påverka på den globala nivån till stor del är avhängig dem. Partnerskapet med är fundamentalt för autonomi. Det måste emellertid värnas och fördjupas genom ett större europeiskt ansvarstagande. Covidpandemin har avslöjat importberoende. Det finns även potentiellt liknande sårbarheter när det kommer till vitala produkter som batterier, halvledare och vätgas. I första hand bör vi luta oss mot globala handelskedjor och vid absolut behov, bör EU-intern produktion prioriteras. Men allt ska absolut inte produceras i EU. Det är varken önskvärt eller realistiskt. Men EU-länderna bör upprätta viss gemensam beredskap mot bakgrund av de bristsituationer som uppstod under pandemin. De bör även gemensamt kontinuerligt analysera behovet av att göra detsamma för att minska sårbarheter vid andra potentiella kriser och bristsituationer. Arbetet med att stärka öppna strategiska autonomi bör utgå från och bygga vidare på Europasamarbetets styrkor samt dess breda verktygslåda, som är unik i sitt slag. Och oftare våga använda den – strategiskt och samstämmigt mellan dess olika delar. Ett exempel i EU:s verktygslåda är gemensamma sanktioner, där individuella sanktioner generellt är att föredra framför geografiska sanktioner, eftersom dessa inte slår mot den civila befolkningen. EU har tematiska sanktioner mot kemiska vapen, cyberattacker, människorättsbrott och terrorism. Sanktioner mot människorättsbrott (så kallade Magnitskijsanktioner) bör utvidgas till att omfatta även omfattande korruption, för att komma åt personer som upprätthåller förtryckande regimer. Sanktioner bör dock ses som ett instrument bland många och användas strategiskt där det kan få genomslag och, där möjligt, gemensamt med allierade. För att stärka autonomi behövs således inga fördragsändringar – tvärtom. I grund och botten är det inte någon avsaknad av kapaciteter som har hindrat EU från att agera autonomt i olika lägen. Det är den politiska viljan att formulera en gemensam geopolitisk vision som har saknats. När den viljan nu har stärkts runtom i bör ta chansen att påverka dess inriktning. och stärk regelbaserat internationellt samarbete Konkurrerande visioner och agendor står mot varandra globalt, som världen blir alltmer sammansatt och sammankopplad. Klimatförändringarna, frågor kopplade till digitaliseringen, tillgång till råmaterial och mänskliga rättigheter är exempel på områden där det krävs mer multilateralt samarbete – inte mindre. EU ska vara den ledande kraften för den regelbaserade och multilaterala världsordningen. I frånvaron av gemensamma internationella regler blir den starkes makt lag. Världen blir bättre om demokratiska krafter sätter sin prägel på den – och inte eller andra odemokratiska aktörer tillåts att lyckas med sina försök att göra det. Med sin unikt djupa regionala integration kan den europeiska modellen inspirera andra delar av världen till fördjupat samarbete, vilket skulle kunna bidra till ökad stabilitet i omvärlden. Till skillnad från de enskilda medlemsstaterna har EU även möjlighet att inleda dialog och samarbete med internationella och regionala organisationer, till exempel Afrikanska unionen. Internationella organisationer såsom FN, WTO och WHO behöver reformeras för att bättre kunna hantera dagens och framtidens behov av nya globala normer, standarder och ramverk. Detta är nödvändigt, eftersom att multilateralismen inte bara utmanas av enskilda aktörer, utan även av vissa internationella organisationers oförmåga att utvecklas för att kunna möta nya slags utmaningar och problem. EU är part i de flesta multilaterala processer som syftar till att hantera och lösa globala utmaningar och problem. EU-länderna bör så ofta som möjligt söka formulera gemensamma positioner och koordinera sig – helst tillsammans med internationella partners – och använda verktyg såsom finansiering mer aktivt för att med mer tyngd kunna hävda sina intressen. Först och främst bör EU bygga allianser med dem vi delar demokratiska värderingar, och med andra ska EU sträva efter samsyn i varje enskild fråga som kräver globala lösningar. Stärk den europeiska utrikestjänsten Den europeiska utrikestjänsten (EEAS) har fortfarande inte den tyngd i den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken som den borde och skulle kunna ha, framför allt i förhållande till , och avseende globala normer och standarder. Utrikestjänsten blir dock inte starkare och bättre än vad medlemsstaterna tillåter den att bli. Utrikestjänsten leds av EU:s höga representant för utrikesfrågor och säkerhetspolitik. bör tydligt sträva efter att den posten innehas av en person med tillräcklig kompetens, erfarenhet, ledningsförmåga och diplomatisk tyngd för att på ett trovärdigt sätt kunna representera unionen i internationella sammanhang. Detta är inte minst viktigt för att stärka trovärdigheten i EU:s utrikes- och säkerhetspolitik i omvärlden, men även internt i EU. I många fall borde EU kunna stå för konsulärt stöd och beskickningar i mindre prioriterade länder vilket kan och bör innebära att svenska utrikesförvaltningen kan koncentreras till de länder som prioriteras utifrån svenska säkerhetsintressen och svensk handel. Fler svenskar än bör ges möjlighet att arbeta i, bidra till och utforma utrikestjänsten. I issmältningens spår tydliggörs kopplingen mellan klimatförändringar och militär säkerhet. anser att detta kräver en aktiv svensk och europeisk Arktispolitik som tar ett sammanhållet grepp om de många utmaningar vi möter i regionen för att värna miljö, välstånd och handel liksom människors levnadsvillkor och möjlighet att säkra sina inkomster. bör försvara den ordning som har präglat , med regionalt och internationellt samarbete och den internationella rätten som grund, i synnerhet . Försvars- och säkerhetspolitiken utgör i sammanhanget en viktig grund. behöver ett långsiktigt strategiskt förhållningssätt till en region i förändring. De säkerhetspolitiska utmaningar som vi möter i norr ställer även viktiga frågor om hur vi värnar och skyddar de för och välstånd avgörande Atlantförbindelserna i händelse av ökade spänningar. Upprätthållandet av navigationsfriheten är i detta sammanhang centralt. Så även skyddet av de många Atlantkablar som binder samman våra kontinenter. En aktiv svensk politik är en viktig förutsättning för vår långsiktiga förmåga att stå emot icke-demokratierna och ambitioner att sätta sin prägel på utvecklingen i och i den nordligaste delen av . En starkare europeisk linje mot Utvecklingen i fortsätter att gå åt fel håll. Demokrati, rättsstat och respekt för mänskliga rättigheter håller allt mer på att urholkas och utrymmet för oppositionella röster kringskärs kontinuerligt genom stängare lagstiftning. Situationen för de mänskliga fri- och rättigheterna har kraftigt försämrats. Den ryska regimens barbari tydliggörs av giftattentatet mot oppositionsledaren . Listan över personer som, i kampen för en demokratisk utveckling i , fått sätta livet till är lång. Det ryska civilsamhället och landets demokratirörelse verkar under hårt förtryck. Den utbredda korruptionen inom den ryska regimen utgör ett hot mot de egna medborgarna såväl som mot omvärlden. aggressiva utrikespolitik utgör ett hot mot hela den europeiska säkerhetsordningen. har startat ett omfattande moderniseringsprogram för att stärka landets militära förmåga. Vid sidan av detta använder även bland annat politiska lönnmord, cyberangrepp och desinformationsoperationer för att utöva påtryckningar mot andra länder. har dessutom visat att landet inte väjer för att försöka använda militära medel för att rita om dom europeiska gränserna. Angreppen på och och den illegala annekteringen av utgör mycket allvarliga brott mot folkrätten och den europeiska säkerhetsordningen. Förslag om att återetablera en fungerande relation med kommer med jämna mellanrum upp i den säkerhetspolitiska debatten i . Ofta i kombination med tal om att västvärlden måste bli bättre på att förstå . Att nya försök, åtminstone retoriska sådana, till återupprättade förbindelser med lanseras av politiker i väst är därför oroande och något vi beklagar. Det finns en betydande risk att dessa försök legitimerar den ryska regimens brott mot den europeiska säkerhetsordningen och därtill försvagar sammanhållningen i EU. Varje eftergift till Kreml bör uteslutas så länge inte accepterar suveränitet och lever upp till . Väst måste tillsammans inom EU och Nato stå upp mot . Ett brett samarbete för att bemöta har byggt sin ekonomiska och militära styrka och har på allvar tagit steget ut på den internationella arenan som en aktör med en konfrontativ utrikespolitik och stärkt närvaro både regionalt militärt och globalt ekonomiskt. President mål är att landet ska vara en dominerande stormakt – ekonomiskt, politiskt och militärt. Detta sker som landet inrikespolitiskt utsätter människorna i Xinjiang för svåra övergrepp och tar avsteg från internationella åtaganden som beslutet om att införa ny säkerhetslagstiftning i innebär. Lagen innebär i praktiken ett slut på ”Ett Kina-två system”. Därtill har ökat de militära spänningarna i sitt närområde. har blivit än mer utsatt. Den senaste tidens hårdnande retorik från kinesiska diplomater i är en del av en trend som syns bland kinesiska utsända i andra delar av världen. Dessa betecknas som ””. har handeln med ökat dramatiskt under det senaste årtiondet och svenska företag har utvecklats tack vare handeln och etableringen i . Det är även angeläget att tar globalt ansvar inom till exempel klimat, hållbara lösningar och skydd av patent/IPR. Men och EU skall inte vara naiva och det är avgörande att den fria världen förmår att vara tydliga med spelregler, reciprocitet och standarder. och övriga medlemsstater behöver konkreta verktyg, såsom lagar, regler och strukturer, för att kunna förhålla sig till investeringar och de risker som kan finnas med att använda kinesisk teknik i säkerhetskänslig infrastruktur. I många fall bör samarbete och investeringar välkomnas, medan det i andra fall krävs kontroll för att säkra handlingsfrihet och integritet. EU bör även forma sin Kina-politik tillsammans med andra; , , , , , , och , för att kunna uppnå större tyngd i relationerna med . utgör ett viktigt nav för demokrati och tolerans i . bör därför skapa möjligheter för ökade kontakter mellan forskning, civilsamhälle och näringsliv, bl.a. genom att uppgradera den svenska närvaron i med ett ”House of .” Därtill bör driva på för ett frihandelsavtal mellan och . Fördjupa och stärk säkerhets- och försvarspolitiken Nato är garanten för att den rådande säkerhetsordningen upprätthålls. De europeiska länderna behöver dock ta ett större ansvar för säkerhet. Ökade nationella försvarsbudgetar är grundläggande i det sammanhanget, men Europasamarbetet kan också spela en viktig roll som i sin tur bidrar till att stärka Nato. Ett militärt starkare EU möjliggör en jämnare fördelning av försvarsbördan inom Nato än vad som är fallet . EU:s fördjupade försvarssamarbete inom ramen för bland annat det permanenta strukturerade samarbetet (Pesco), den europeiska försvarsfonden (EDF) och den årliga försvarsöversynen (Card), har potential att stärka både de enskilda medlemsländernas försvarsförmåga och EU:s försvarsförmåga som helhet. Vi bör säkerställa att dessa försvarsinitiativ är sammanhängande. EU:s ansträngningar för att underlätta militär rörlighet mellan medlemsstaterna är en viktig fråga, som bör prioritera. Förbättrad rörlighet för militär personal, materiel och utrustning stärker medlemsstaternas förmåga att agera effektivt under kriser och konflikter, både inom och utanför EU. Det är också ett bra exempel på hur EU:s försvarsåtgärder kan stärka EU såväl som Nato och välkommet att , och har bjudits in att delta som tredjeländer. har goda möjligheter att spela en viktig roll i utformandet av det europeiska försvarssamarbetet – vi har en försvarsindustri som ligger i framkant, försvarsforskning i världsklass på många områden och en strategiskt väl utvecklad underrättelseverksamhet. Svenskt inflytande är emellertid avhängigt ett mer aktivt engagemang i de projekt och frågor som driver. bör vara mer proaktivt i EU:s arbete med den så kallade strategiska kompassen, som ska identifiera behov och definiera gemensamma prioriteringar inom områdena krishantering, resiliens, kapacitet och partnerskap, vilka ska ligga till grund för den framtida inriktningen av EU:s säkerhets- och försvarspolitik, som en utveckling av den globala strategin. I det sammanhanget ligger det i intresse att säkerheten runt , där åtta av nio länder är EU-medlemmar, ses som en europeisk angelägenhet. Vidare bör Sverige sjösätta en strategi med tydliga prioriteringar för hur vi anser att EU ska utvecklas på det här området och hur kan ta del av de möjligheter och resurser som det fördjupade samarbetet innebär. I och med Lissabonfördraget 2009 möjliggjordes nya samarbeten inom säkerhets- och försvarspolitiken, bland annat det permanenta strukturerade samarbetet. En annan punkt rör artikel 42.7 om ömsesidigt försvar, som endast har aktiverats av efter terrorattentaten 2015 och inte har en entydig tolkning. I samband med arbetet med den strategiska kompassen bör efterfråga att EU-länderna gemensamt definierar tolkningen av artikel 42.7. måste även bli bättre på att ha dialog och skapa allianser med likasinnade länder eller länder där våra intressen sammanfaller. Detta har blivit ännu mer angeläget som en konsekvens av brexit eftersom tidigare hade ett nära partnerskap med inom ramen för EU:s säkerhets- och försvarspolitik. Partnerskapet mellan EU och Nato bör fortsätta att utvecklas utifrån principerna i den gemensamma deklarationen. Att EU inte ska duplicera det Nato gör bör vara en grundprincip och EU bör fokusera på sina komparativa fördelar, men det behöver inte betyda att all överlappning är av ondo. Det är bra att kompetens att hantera vissa frågor, som till exempel hybridhot, strategisk kommunikation och cybersäkerhet finns både hos EU och Nato. Covidpandemin har understrukit vikten av att samarbeta mer inom EU vad gäller krisberedskap. Det gäller till exempel civilskyddsmekanismen som syftar till att stärka den gemensamma förmågan. Den hjälp tog emot från andra europeiska länder under skogsbränderna var till stor del tack vare civilskyddsmekanismen. Utveckla Natosamarbetet i syfte att bli medlem i närtid Nato utgör ryggraden i den europeiska säkerhetsordningen. Därmed spelar Nato också en avgörande roll för säkerhet. Ett medlemskap i är tillsammans med en ökad nationell förmåga det bästa sättet att stärka säkerhet. Som medlem i försvarsalliansen skulle vara en del av Natos kollektiva försvar med solidariska försvarsgarantier som delas med 30 andra länder. Då skulle vi veta att vi får stöd vid ett väpnat angrepp. Ett medlemskap skulle också ge tillträde till Natos gemensamma försvarsplanering. Det underlättar samarbete och nödvändiga förberedelser för det gemensamma försvaret. Ett Nato-medlemskap skulle öka krigsavhållande förmåga som det bidrar till säkerhet och stabilitet i vår del av . Nato-medlemskapet är också en förutsättning för en väsentligt djupare försvarsintegration mellan de nordiska länderna. Därutöver skulle ett Nato-medlemskap göra det betydligt lättare att samarbeta, samordna och fördela ansvar och uppgifter i , inte minst gentemot , , , och . kommer fortsatt driva frågan om ett svenskt Nato-medlemskap. Första målsättningen är att alla militära, politiska och juridiska förberedelser för ett svenskt inträde i Nato ska vara på plats samt att en svensk Natooption ska ingå i den säkerhetspolitiska linjen. Natooptionen innebär att tydligt deklarerar att vi upprätthåller möjligheten att söka medlemskap i försvarsalliansen och ser till att inga praktiska eller tekniska hinder föreligger mot en anslutning. har redan en Natooption. Optionen har varit ett sätt för att sända en tydlig signal till att landet är berett att överväga alla sätt att stärka finsk säkerhet. Ett beslut om ett svenskt Nato-medlemskap ska tas i nära dialog och helst tillsammans med . Men ytterst är detta självständiga beslut som respektive land äger. arbetar för ett medlemskap ska vi fördjupa existerande samarbeten med Natoländerna på så många områden som möjligt för att skapa förutsättningar för att ge och ta emot civil och militär hjälp i händelse av kris och konflikt i enlighet med den svenska solidaritetsförklaringen. säkerhetspolitiska linje läggs fast av regeringen men regeringen har ett ansvar att förankra den säkerhetspolitiska linjen i riksdag. I en parlamentarisk demokrati blir det i längden ohållbart om en regerings säkerhetspolitiska linje inte har stöd i . I försvarsbeslutet riktade en riksdagsmajoritet ett tillkännagivande till regeringen att en Natooption ska införas i säkerhetspolitiska linje. Regeringen har dock inte följt uppmaningen från . förhållningssätt till Nato, försvarssamarbetet med , utvecklingen av det fördjupade nordiska samarbetet, säkerhetspolitiska relation med och EU:s fördjupade säkerhets- och försvarssamarbete är andra frågor som kräver en omformulering av säkerhetspolitiska linje. En av det internationella samfundets viktigaste uppgifter är att verka för rustningskontroll och icke-spridning av massförstörelsevapen. Risken för spridning av massförstörelsevapen har tyvärr ökat bland annat som en konsekvens av att ett antal regimer för rustningskontroll befinner sig under stark press. Dagens kärnvapenländer behöver reducera sina egna kärnvapenarsenaler för att med trovärdighet kunna driva icke-spridningsfrågorna. Även de taktiska kärnvapnen bör omfattas av nya nedrustningsavtal, och ett provstoppsavtal måste komma på plats. Utvecklingen av missilförsvar utgör också en viktig komponent i icke-spridningsarbetet, då det bland annat syftar till att ta bort incitamenten för länder att utveckla massförstörelsevapen och missilteknologi. Det svenska engagemanget för rustningskontroll och icke-spridning av kärnvapen ska fokusera på områden där kan skapa verklig och tydlig nytta. FN:s konvention om kärnvapenförbud (TPNW) faller inte inom detta kriterium. Eftersom kärnvapenmakterna står utanför konventionen, riskerar den i stället att försvaga om förhindrande av spridning av kärnvapen (NPT). I förlängningen innebär det att kärnvapenförbudskonventionen faktiskt riskerar att också bidra till utebliven nedrustning. Dessutom kan en svensk ratificering få mycket negativa följder för försvarssamarbeten med andra länder. Regeringens utredare rekommenderar att inte undertecknar eller ratificerar kärnvapenförbudskonventionen. delar denna slutsats. För att på bästa sätt bidra till kärnvapennedrustning bör i stället kraftfullt driva en linje som syftar till att främja och värna existerande processer, såsom NPT och den bredare NPT-regimen.