mot · H902444 · 2021-09-27 00:00:00 — Barn och unga i samhällets vård 1 Förslag till riksdagsbeslut 3.1 och barns klagorätt 3.2 LVU – rättighetslagstiftning i stället för skyddslagstiftning 4.1 Resurser, tillgänglighet och kompetens 4.2 ansvar för placerade barns och ungas rätt till umgänge med sin familj 4.4 stöd till barn och unga efter placering 5.2 Vilka behov har barn och unga inom Sis? 5.3 Behov av kompetenshöjande insatser 6.2 Tillsyn och förbättrad kvalitet 7.1 stöd till föräldrar och familjehem 8 Placerade barns och ungas skolgång 8.1 Familjehemsplacerade barns och ungas skolgång 8.2 Skolgång vid placering på HVB och Sis 9 Placerade barns och ungas hälsa 1 Förslag till riksdagsbeslut ställer sig bakom det som anförs i motionen om att regeringen bör ratificera det tredje tilläggsprotokollet till om en klagomekanism och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om att regeringen bör ta initiativ till att utreda möjlighet att ta emot och utreda enskilda klagomål från den grupp den representerar, dvs. barn och unga, i likhet med övriga ombudsmannafunktioner i och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om att regeringen bör ge lämplig myndighet i uppdrag att förtydliga barns och ungas rätt att komma till tals i lagstiftningen och hos utredande myndigheter och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om att regeringen bör ta fram lagförslag på hur LVU kan bli en heltäckande rättighetslagstiftning med en tydlig, begriplig och pedagogisk struktur och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om att regeringen bör uppdra åt eller annan lämplig myndighet att granska utredningar och beslut om LVU och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om att regeringen bör göra en översyn för att säkerställa skyldighet att följa upp beslut om placering och ha enskilda samtal med placerade barn och unga och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om att regeringen bör göra en översyn för att säkerställa ansvar för placerade barns och ungas kontakt med biologisk familj och nätverk och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om att regeringen bör förtydliga kommunernas uppdrag att utöka förebyggande insatser särskilt för att minska antalet placeringar av barn och unga och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om att regeringen bör vidta åtgärder för att säkerställa att kommunerna ger nödvändigt stöd till ungdomar efter placering och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om att regeringen bör genomföra de ändringar som krävs för att avskaffa möjligheten till avskiljning och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om att regeringen bör uppdra åt lämplig myndighet att förtydliga reglerna om att vård i enskildhet ska omprövas fortlöpande och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om att regeringen måste uppdra åt att öka tillsynen och kontrollen av Sis och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om att regeringen bör ta initiativ till att förändra lagstiftningen så att vinstförbud ska gälla för HVB-verksamheter och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om att regeringen bör ge i uppdrag att undersöka om tidsbegränsade tillstånd kan leda till förbättrad kvalitet inom HVB-verksamheter och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om att regeringen bör vidta åtgärder för att förtydliga att barns och ungas åsikter ska få framföras vid tillsynsinspektioner och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om att regeringen bör uppdra åt att öka antalet tillsynsinspektioner av HVB-verksamheter och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om att regeringen bör ta initiativ till att utreda vilka kompetenskrav som ska gälla för personal inom HVB-verksamheter och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om att regeringen bör ta initiativ för att förtydliga kommunernas uppdrag att ge ökat stöd och insatser till biologiska föräldrar och familjehem och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om att regeringen bör utreda förutsättningarna för att införa familjehemsregister och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om att regeringen bör ge lämplig myndighet i uppdrag att utreda möjligheten att erbjuda Skolfam eller liknande modeller till alla familjehemsplacerade barn och unga och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om att regeringen bör ge lämplig myndighet i uppdrag att utveckla samverkansformer i syfte att barn och unga som är placerade på institution ska ges rätt till sammanhållen skolgång och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om att regeringen bör tillse att ett ökat implementeringsstöd ges till socialtjänst och hälso- och sjukvård i syfte att hälsoundersökningar ska erbjudas till placerade barn och unga och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om att regeringen bör ge lämplig myndighet i uppdrag att utreda möjligheten till fler alternativa placeringsformer och tillkännager detta för regeringen. barn- och ungdomsvård utgör en stor del av kommunernas individ- och familjeomsorg. är situationen ansträngd och de ekonomiska resurserna små. anser att ska ha de resurser som krävs för att fullgöra sina skyldigheter, både beträffande att genomföra utredningar och att följa upp insatser och framför allt placeringar och sist, men inte minst, ha tid att etablera kontakt och prata med barn och unga. läggs mycket resurser på myndighetsutövning och utredning men det behövs också förebyggande socialt arbete för att minska framtida sociala problem. ska vara tillgänglig och välkomnande för barn, unga och deras föräldrar, och insatser ska om möjligt utformas tillsammans med familjen och med barnets bästa i fokus. Det är viktigt att arbetar offensivt och med kompensatoriska åtgärder för att på det viset ge alla barn och unga chans till jämlika livsvillkor. Inspektionen för vård och omsorg () redovisar i en rapport för [1] att barnavårdsärenden är ett område inom som är föremål för brister och menar att kommuner och socialtjänst måste förbättra sitt arbete. lyfter fram att även myndigheten själv bör förbättra och vidareutveckla sin tillsyn för att på så vis kunna hjälpa till med att förbättra och höja kvaliteten inom . Familjehemsvården är ett område som behöver utvecklas. anser att familjehemsvård ska bedrivas i offentlig regi utan vinstintressen, men att ha ansvar för ett placerat barns uppväxt kräver utbildning och stöd från som ju har det yttersta ansvaret. anser att familjehemsvården ska få kontinuerlig kompetensutveckling från kommunerna och att mer frekvent uppföljning behövs. Ett viktigt område för placerade barn och unga är skolan. All forskning visar att skolan är avgörande för alla, men särskilt för placerade barn och unga, och därför ska kommunerna arbeta extra hårt med att se till att elever går ut skolan med godkända betyg. ska kommunernas stöd stärkas och utvecklas till föräldrar vars barn är placerade av . Barn som placeras på institution lever ett väldigt utsatt liv och tvångsåtgärderna som används mot barn och unga menar ska tas bort och i stället ska en mer personaltät vård med utbildad personal utvecklas. Det ska också vara lätt för de placerade unga att klaga vid missförhållanden. har frågan om placerade barn och unga aktualiserats p.g.a. en rad händelser där det blivit känt hur barn och unga i samhällets vård utsätts för övergrepp och våld. För har frågor som rör placerade barn och unga varit angelägna . Vi har upprepade gånger lyft frågan om övergrepp och missförhållanden på Sis-institutioner och speciellt för unga flickor som varit, och är, särskilt utsatta, samt framfört vikten av att barn och unga som är placerade enligt lagen om vård av unga (LVU) ska ses som rättighetsbärare. Detta skulle innebära en förändring av LVU-lagstiftningen för att samhället ska kunna tillgodose barns och ungas rättigheter och det skydd, den vård, omsorg och det stöd de har behov av och rätt till. I och med att särskilt men även övriga partier i socialutskott nu har uppmärksammat brister för placerade barn och unga har det hänt en del inom området. Regeringen har bl.a. tilldelat medel för att genomföra ett utvecklingsarbete i form av ett pilotprojekt med syfte att förbättra vården för vissa unga som vårdas inom Sis enligt LVU och som har stora behov av psykiatrisk vård. Vidare har Statskontoret och fått i uppdrag att utreda hur vården för särskilt unga flickor kan förbättras inom Sis-institutioner. (Sis) har också haft uppdrag om kompetensförsörjning samt att förstärka sitt säkerhetsarbete, och har haft uppdrag att särskilt stödja berörda statliga myndigheter, bl.a. Sis, i arbetet med att säkerställa tillämpningen av barns och ungas rättigheter. Gällande placerade barns och ungas hälsa och skolgång har fått ett regeringsuppdrag att stärka förutsättningar för placerade barns tillgång till hälso- och sjukvård och tandvård samt obruten skolgång. I syfte att stärka kommunernas kännedom om verksamheter för att undvika att barn och unga placeras där det framkommit missförhållanden har regeringen gett i uppdrag att upprätta ett nationellt register över hem för vård eller boende (HVB), stödboenden för barn och unga samt särskilda ungdomshem. Flera utredningar har även tidigare övervägt frågan om hur principen om barnets bästa kan stärkas i samband med bedömningen av om vård enligt LVU ska upphöra, och den senaste i raden, Barnets bästa när vård enligt LVU upphör (Ds 2021:7), presenterades . Utöver ovan angivet har socialutskott lämnat ett antal tillkännagivanden till regeringen om en ny LVU, stöd efter vårdnadsöverflyttning, riktlinjer för övervägande av adoption, omplacering av barn, drogtester, uppföljning och stöd efter en placering utanför hemmet, skriftliga uppföljningar, förlängd familjehemsplacering samt ett nationellt register över familjehemmen. har särskilt varit drivande i frågor som rör situationen inom Sis, vilket ledde till att ett enigt socialutskott tog ett utskottsinitiativ där regeringen uppmanades komma med förslag på åtgärder för att förbättra situationen inom Sis. Regeringen överlämnade till följd av detta skrivelsen Vård av unga vid Statens institutionsstyrelses särskilda ungdomshem (2020/21:215) där det framgår en rad åtgärder som är pågående, varav vissa omnämns i denna motion, eller sådana som ska vidtas. Bland annat handlar det om kompetenshöjande insatser, kvalitetssäkring av behandlingsmetoder samt insatser för att förbättra vårdkedjan. Vården för ungdomar med psykiatrisk problematik och flickor ska specialiseras och därmed förbättras. Andra delar handlar om uppföljning, både av vården men även av flickors situation, Sis uppdrag och beslut om tvångsåtgärder, dokumentation och anpassningar av lokaler. har också lämnat direktiv till ytterligare en utredning med syfte att göra en fördjupad analys av det förslag som utredningen om tvångsvård för barn och unga lämnade i sitt slutbetänkande Barns och ungas rätt vid tvångsvård – Förslag till ny LVU (SOU 2015:71) om att barnets bästa ska vara ett självständigt rekvisit vid prövningen av om vård enligt 2 § LVU i familjehem ska upphöra, analysera konsekvenserna för ärendehanteringen i socialnämnden och förfarandet vid domstol, analysera remisskritiken, överväga och lämna förslag på hur en reglering bör utformas som innehåller barnets bästa som ett självständigt rekvisit vid prövningen av om vård enligt 2 § LVU i familjehem ska upphöra samt lämna övriga nödvändiga författningsförslag. Utredaren ska även ta del av norsk, dansk och finsk lagstiftning och analysera det förslag som lämnats i promemorian Barnets bästa när vård enligt LVU upphör (Ds 2021:7). välkomnar alla dessa satsningar, uppdrag och utredningar men anser att det är anmärkningsvärt att åtminstone en del åtgärder inte redan är vidtagna för länge sedan för att ge de allra mest utsatta, dvs. barn och unga i samhällets vård, möjlighet till bättre och mer jämlika livsvillkor. Utifrån vad som är pågående lämnas vissa för viktiga frågor utanför denna motion, men vi ser det ändå som angeläget att lyfta en del särskilt samt lämna ytterligare förslag. 3.1 och barns klagorätt antogs av FN 1989 och trädde i kraft i . blev artiklarna 1–42 i konventionen svensk lag. Dessa artiklar rör såväl medborgerliga och politiska rättigheter som ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter, och det finns tre fakultativa protokoll. Det första handlar om barnets rättigheter vid indragning av barn i väpnade konflikter, det andra om försäljning av barn, barnprostitution och barnpornografi och det tredje ger barn möjlighet till ett individuellt klagomålsförfarande i de fall deras rättigheter har kränkts och de inte har haft möjlighet att få upprättelse i hemlandet. De två första av dessa protokoll har ratificerat men inte det tredje om barns klagomöjligheter. Regeringen tog emot betänkande och svensk rätt (SOU 2020:63), enligt direktiv 2018:20 och tilläggsdirektiv 2019:57, som hade i uppdrag att kartlägga hur svensk praxis stämmer överens med , och enligt finns särskilt behov av analys och översyn av lagstiftningen kring bl.a. barns och ungas klagomöjligheter utifrån att den inte är tillgänglig för barn i . Barn har rätt att delta i den demokratiska processen och utöva sina rättigheter självständigt. har drivit frågan om barns rätt till klagomöjligheter på både lokal och regional nivå men även internationellt. FN har kritiserat och uppmanat regeringen att även ratificera det tredje tilläggsprotokollet. Det skulle möjliggöra för barn att framföra individuella klagomål till i . Regeringen bör ratificera det tredje tilläggsprotokollet till om en klagomekanism. Detta bör ställa sig bakom och ge regeringen till känna. Vidare när det gäller barns klagorätt har även sett ett starkt stöd för detta i attitydundersökningar där sju av tio anger att det är viktigt att barn själva kan framföra klagomål till en myndighet när deras rättighet kränks. konstaterar vidare att det finns många instanser som kan ta upp och driva rättighetskränkningar men de flesta är inte anpassade för barn, och i vissa instanser har barnet inte möjlighet till upprättelse utan kritik och rekommendationer riktas till ansvarig verksamhet. Det finns i princip ingen instans som kan föra barns och ungas talan utifrån rättigheterna i och där barnet kan få möjlighet till upprättelse. Regeringen bör ta initiativ till att utreda möjlighet att ta emot och utreda enskilda klagomål från den grupp den representerar, dvs. barn och unga, i likhet med övriga ombudsmannafunktioner i . Detta bör ställa sig bakom och ge regeringen till känna. Enligt som rättighetsbärare (2020) är det hög tid att vidta åtgärder för att intentionen med som lag faktiskt får genomslag. Detta blir särskilt tydligt och viktigt när det gäller barn i utsatta situationer som inom den sociala barnavården. Enligt artikel 12 tydliggörs barnets rätt att framföra sina åsikter och få dem beaktade, och i (2016:19) konstaterades att ”ett barnrättsbaserat synsätt kräver att varje barn erkänns, respekteras och skyddas som rättighetsbärare med en individuell personlighet, egna behov och intressen samt personlig integritet”. Men för att barn och unga ska kunna ses som rättighetsbärare behöver myndigheter fullgöra sina skyldigheter och i detta avseende har konstaterat stora brister inom bl.a. område. Barns och ungas rätt att komma till tals tillgodoses inte i tillräcklig utsträckning, vilket blir problematiskt då bedömning av barnets bästa som ska ligga till grund för varje beslut som rör barn och unga ju förutsätter att har tillgodosett barnets rätt till information, att komma till tals och att vara delaktig. Regeringen bör ge lämplig myndighet i uppdrag att förtydliga barns och ungas rätt att komma till tals i lagstiftningen och hos utredande myndigheter. Detta bör ställa sig bakom och ge regeringen till känna. 3.2 LVU – rättighetslagstiftning i stället för skyddslagstiftning har tidigare anfört i vår motion LVU bör bli en heltäckande rättighetslagstiftning (2019/20:217) att regeringen bör ta fram lagförslag på hur LVU kan bli en heltäckande rättighetslagstiftning. Att tvångsomhänderta barn och unga är ett stort ingrepp i en persons liv, men ibland nödvändigt ur en skyddsaspekt då barn och unga har rätt till omvårdnad och trygghet och ska skyddas från alla former av våld och vanvård. har uppmanat att utförligt reglera förfaranden som rör omhändertagande av barn från sina familjer och säkerställa att ett omhändertagande alltid noga utreds, är förenligt med barnets bästa och används som en sista utväg. kom slutbetänkandet Barns och ungas rätt vid tvångsvård – Förslag till ny LVU (SOU 2015:71) om att stärka barnrättsperspektivet och rättssäkerheten för de barn och unga som måste tvångsvårdas enligt LVU. Utredningen kom fram till att barnen inom den sociala barnavården måste ha rätt till en säker, trygg och kvalitativ vård som ska ges med omtanke, bygga på respekt och ges utifrån en helhetssyn. Förslagen innebar ett nytt förhållningssätt till barns rättigheter i lagstiftningen och lyfte även att det av rättssäkerhetsskäl är viktigt att en lag som reglerar så ingripande åtgärder som tvångsvård har en tydlig, begriplig och pedagogisk struktur. Att regeringen haft så på sig men valt att inte agera är anmärkningsvärt, och även om det nu pågår en ny utredning med uppdrag att göra en fördjupad analys av förslagen som den s.k. lämnade, är detta en fråga som finner angelägen att lyfta särskilt. Regeringen bör ta fram lagförslag på hur LVU kan bli en heltäckande rättighetslagstiftning med en tydlig, begriplig och pedagogisk struktur. Detta bör ställa sig bakom och ge regeringen till känna. Ett beslut enligt LVU är den mest ingripande av åtgärder som rör barn, unga och deras familjer. För att beslut om tvångsvård enligt LVU ska kunna fattas måste det finnas ett missförhållande som innebär påtaglig risk för att den unges hälsa och utveckling skadas, och vården ska inte kunna genomföras med stöd av samtycke. Om inte alla dessa tre förutsättningar föreligger finns inte lagliga förutsättningar att besluta om tvångsvård enligt LVU. Ett sådant beslut innebär en inskränkning av rätten till skydd för privat- och familjeliv enligt artikel 8 i , och vikten av en rättssäker prövning kan inte nog betonas. En förutsättning för rättssäker prövning i domstol är att de utredningar och bedömningar som ligger till grund för beslut enligt LVU baseras på mycket god kunskap om barns och ungas utveckling och olika behov. Enligt (2014, 2019) är placerade barn och unga med neuropsykiatriska diagnoser överrepresenterade. I (2021) tar författarna upp att enligt en studie som riksförbundet genomförde 2020, uppskattar socialsekreterare att ca hälften, eller fler, av deras klienter kan ha en npf-diagnos. Dock uppgav endast var tredje att de hade utbildning inom neuropsykiatriska funktionsnedsättningar (npf) och svarade att de inte blivit erbjudna någon utbildning inom området. Att kunskapsläget behöver förbättras visas även i av nationella kunskapsstöd inom området neuropsykiatriska funktionsnedsättningar. Behovs- och problemanalys avseende god vård (2019). Där framgår att det saknas nationella riktlinjer för vård och stöd vid neuropsykiatriska funktionsnedsättningar bland barn och unga. Vidare är det tydligt, enligt rapporten från Attention Var ska jag hamna? Röster från placerade barn och unga med neuropsykiatriska funktionsnedsättningar (2021), att samhället ofta brister i sin omsorg. Rapporten, som bygger på dialog med barn och unga själva, visar att när verksamheter har ett genomtänkt och anpassat arbetssätt och när personal har kunskap om npf så gör det stor skillnad. På grund av överrepresentationen av unga med npf bland placerade barn och unga är det extra viktigt att yrkesverksamma som möter målgruppen har kunskap som ger förståelse och ett individanpassat bemötande och bättre insatser. Detta är nödvändigt och i många fall avgörande för att placerade barn och unga och deras föräldrar ska kunna vara delaktiga i behandlingsinsatser och åtgärder. Särskilt viktigt är detta utifrån att de bedömningar som görs av ligger till grund för beslut om LVU. Vid bristande kunskap om t.ex. npf, men även inom andra områden som rör barns olika behov, kan det finnas en risk att barn och unga tvångsomhändertas på felaktiga grunder. I syfte att identifiera kunskapsluckor och som ett led i att öka rättssäkerheten i bedömningar av alla barns och ungdomars behov skulle en översyn av utredningar och beslut om LVU behöva genomföras. Regeringen bör uppdra åt eller annan lämplig myndighet att granska utredningar och beslut om LVU . Detta bör ställa sig bakom och ge regeringen till känna. 4.1 Resurser, tillgänglighet och kompetens I rapporten ungdomens reform – Förslag för en hållbar framtid, som genomfördes av den nationella samordnaren för den sociala barn- och ungdomsvården (2017), framkom att en socialsekreterare i snitt har till kontakt med barn, unga och vårdnadshavare. Endast en liten del av den timmen används för enskilda samtal med barn. Av undersökningen framgår att många av barnen och deras vårdnadshavare önskar att socialsekreterarna skulle ägna mer tid åt att lyssna på dem. Detta gäller oavsett om barnet befinner sig i en utredningsprocess, har öppna insatser eller är placerad i samhällets vård. När barn och unga inte görs delaktiga tenderar fokus läggas på deras beteende i stället för deras rättigheter och behov, och chansen minskar för att insatsen ska ge önskat resultat. Enligt SOU 2020:63 och svensk rätt, framgår att en del socialsekreterare upplever att det är svårt att prata med barn eftersom de saknar vana och erfarenhet. Det saknas också ofta metodstöd eller finns brister med det stöd som finns tillgängligt. På flera håll finns även en osäkerhet kring hur ska tolkas och tillämpas inom den egna verksamheten och i relation till annan lagstiftning inom området. Enligt socialtjänstlagen ska det finnas en särskilt utsedd socialsekreterare som ansvarar för kontakterna med placerade barn och unga. Socialsekreteraren ska besöka barnet regelbundet i den omfattning som är lämpligt utifrån barnets behov och önskemål och som minst . Socialsekreteraren ska handla i barnets intresse och ha huvudansvar för att placeringen fungerar enligt de planer som sätts upp. Dock visar uppföljningar att placerade barn ofta har erfarenhet av bristande kontakt och bemötande med . Enligt Ivos nationella tillsyn av uppföljningar för barn i HVB-hem för svarade av de tillfrågade barnen att de tyckte att det var mycket eller ganska viktigt att ha en nära kontakt med sin socialsekreterare. Vidare visade granskningen att en tredjedel inte hade haft eller fått möjlighet till enskilda samtal med och hälften av barnen hade inte fått regelbundna besök av sin socialsekreterare. Enligt bryr sig – när samhället blir förälder (2019) tycks placerade barn koppla tilliten till socialsekreteraren till egen delaktighet och eget inflytande. Flertal barn och unga vill träffa sin socialsekreterare oftare än vad de nu gör. Regeringen bör göra en översyn för att säkerställa skyldighet att följa upp beslut om placering och ha enskilda samtal med placerade barn och unga. Detta bör ställa sig bakom och ge regeringen till känna. 4.2 ansvar för placerade barns och ungas rätt till umgänge med sin familj