mot · H9023765 · 2021-10-05 00:00:00 — Sådana basala uppgifter bör dock rimligen ansvariga myndigheter samla in och sammanställa vilket nu alltså kräver efter förslag från . Etablera ett nationellt organ för forskning och erfarenhetsutbyte rörande missbruk och beroende Ledande svenska företrädare för forskning och behandling inom missbruks- och beroendeområdet efterfrågar ett nationellt organ för bland annat fortlöpande metoddiskussioner mellan företrädare för forskning, behandling och brukarorganisationer. [7] ser också detta behov. Svensk missbruks- och beroendevård behöver utvecklas och kvalitetssäkras på ett systematiskt vis och områdets olika aktörer behöver mötas till diskussion och för att utbyta erfarenheter. Detta skulle etableringen av ett nationellt organ kunna bidra till. Ett sådant organ bör vara inriktat på forskning om metoder inom missbruks- och beroendevård och bidra till att svensk missbruks- och beroendevård utvecklas och baseras på evidens och beprövad erfarenhet. I etablerades 2007 SERAF, Senter for rus- og avhengighetsforskning. Bakgrunden var en efterfrågan på ökad forskning inom missbruks- och beroendeområdet samt behov av en solid kompetensmiljö. [8] bedriver SERAF inte bara forskning, utan centret ger också undervisning och vägledning till studenter samt axlar rollen som nätverksbyggare och samlingspunkt för forskningen i inom missbruk och beroendeområdet. SERAF leder också bland annat utvärderingar och forskning kring olika behandlingsförsök. föreslår att regeringen ger i uppdrag att pröva möjligheten genom att utreda att inrätta ett svenskt nationellt organ med forskningsfokus men också med uppdraget att vara ett dialogcentrum där berörda aktörer kan mötas och utbyta erfarenheter och diskutera exempelvis behov av ytterligare forskning. Det är en central utgångspunkt att detta möjliga nationella organ för forskning och erfarenhetsutbyte rörande missbruk och beroende ska rymmas inom den befintliga myndighetsstrukturen. Norska SERAF skulle kunna ge inspiration till hur ett sådant nationellt organ skulle kunna formas och etableras i . Stärk forskningen kring missbruk som tar sin början i läkemedelsbehandling I den hittills största studien av läkemedelsmissbruk i framkommer att fler än av svenskar har missbrukat receptbelagd medicin. [9] har missbrukat ADHD-läkemedel. av fallen får, köper eller stjäl den som missbrukar läkemedlen från familj och vänner, men en ganska hög andel köper narkotikaklassade läkemedel via internet. Missbruket skapar ett beroende med risk för försvårade eller nya psykiatriska problem som följd. , docent i beroendemedicin vid och läkare på i , Psykiatri , är ansvarig för den svenska delen av studien som visar att av svenskarna har missbrukat lugnande medel och starka smärtstillande preparat, som är de läkemedel som huvudsakligen används. Studierna visar att missbruk av beroendeframkallande läkemedel ökar och riskerar att utvecklas till ett stort folkhälsoproblem. Problemet är stort och växande även i vilket kräver vaksamhet och åtgärder. Det kan till exempel handla om fler studier av behandling av läkemedelsberoende, men även forskning om förskrivningsmönster och attityder till förskrivning. föreslår därför att kliniska behandlingsstudier för att utveckla evidensbaserad prevention och behandling av läkemedelsberoende prioriteras. I har lagen om nationell läkemedelslista trätt i kraft. Den Nationella läkemedelslistan kommer stödja möjligheten att få en översikt över förskrivning av läkemedel och därmed minska möjligheten att få ut narkotikaklassade läkemedel från flera olika vårdinstanser. Under Covid19 -pandemin är det många patienter som i väntan på uppskjutna operationer eller andra behandlingar tvingats leva med smärta och risken är stor att både förskrivning och missbruk har ökat . För det första måste naturligtvis vårdköerna motarbetas, men vården kan inte heller i en situation med väntetider friskrivas från ansvar för utskrivning av smärtstillande utan bör uppmärksammas på att väga in detta som en faktor i sin prioritering av patienterna. Det behövs ett fortsatt arbete med en restriktiv och mer välriktad förskrivning av narkotikaklassade preparat, som tar hänsyn till riskerna för individer och deras omgivning. Smärttillstånd och psykiatriska sjukdomar och psykisk ohälsa måste behandlas med evidensbaserade metoder till rätt person, för att undvika risken att vården skapar ett läkemedelsberoende. Utöver att identifiera personer som själva får förskrivet läkemedel med risk för beroende, bör åtgärder också identifieras för de alltför många fall där anhöriga eller personer i omgivningen får tillgång till narkotikaklassade läkemedel via en person som har dessa som behandling. Dagens lagstiftning kräver fara för liv för att LVM (lag om vård av missbrukare) skall bli aktuell. Ett etablerat opioidmissbruk innebär svårbemästrad abstinens och kanske livslång behandling. Den grupp som är aktuell för dessa insatser är få i förhållande till antalet som har ett missbruk av förskriven medicin eller motsvarande tablettmissbruk. Ett sådant missbruk leder inte sällan till frekventa eller långa sjukskrivningar och här behöver metoder att tidigt uppmärksamma signaler på förskrivningar som inte fungerar för individen utvecklas. Tidiga insatsers värde behöver vägas mot de intrång i den personliga integriteten som tvingande insatser innebär. Individer med beroendesjukdom och psykisk sjukdom flyttas mellan regioner och kommuner då psykiatrin inte alltid ger vård till patienter med ett pågående missbruk och kommunens socialtjänst inte framgångsrikt kan behandla beroendet utan att den psykiska sjukdomen behandlas. Att behandla beroende och psykisk sjukdom beskrivs som mest effektivt men i verkligheten finns få vårdsamarbeten som erbjuder detta. Dessutom försvåras uppföljning av att huvudmännen har olika journalsystem, sekretess och gallringsrutiner. Den kommun som finansierar behandling har inte alltid rätt att ta del av behandlingsresultat på grund av sekretess. Därutöver kan individerna naturligtvis byta bostadsort både nationellt och internationellt. Vid val av insats är det inte behandlingsresultat som styr då kunskap om detta saknas. Det är inte rimligt att samtliga 290 kommuner och 21 regioner var för sig skall bygga upp forsknings- och utvecklingsverksamhet med allt var det innebär. Därför föreslår att administrativa och finansiella förutsättningar skapas nationellt för gränsöverskridande forskning inom det kommunala och regionala uppdraget i syfte att utveckla bättre och mer evidensbaserade metoder och insatser. Vi anser vidare att större forskningsanslag behöver anslås för att utveckla och utvärdera metoder för samtidig behandling av missbruk och psykisk sjukdom i samverkan mellan sjukvård och socialtjänst. Viktigt är också att det finns forskningsmedel för att utvärdera metoder för sociala interventioner inom området för förebyggande insatser för beroendesjukdom. En mer tillgänglig beroendevård med en stärkt ställning för den enskilde patienten är det ett stort bekymmer att många personer med en samsjuklighet i form beroendesjukdom i kombination med psykisk ohälsa faller mellan stolarna. Detta på grund av ett delat huvudmannaskap mellan kommunerna och regionerna. Kommunerna har ansvar för beroendeproblematiken och de sociala problemen medan regionerna har ansvar för den psykiatriska vården. Inte sällan leder detta till gränsdragningsproblem som drabbar patienten och som ytterst riskerar att patienten inte får den vård som behövs. Att dagens delade huvudmannaskap skapar allvarliga problem finns det politiskt enighet om. En enig riksdag gjorde 2019 ett tillkännagivande till regeringen om ett samlat huvudmannaskap. Regeringen tillsatte 2020 en utredning, , som förväntas lämna sitt betänkande . Utredningens preliminära ställningstagande är föreslå en huvudmannaskapsförändring där regionerna ska ansvara för medicinsk, psykologisk och psykosocial behandling på samtliga vårdnivåer för samtliga psykiatriska diagnoser, inklusive skadligt bruk och beroende. Hälso- och sjukvården ska också vara skyldig att behandla alla psykiatriska sjukdomstillstånd samordnat och inte kunna ställa krav på drogfrihet. Kommunerna ska ansvara för: uppsökande verksamhet, information om och förmedling till samhällets stöd; stöd för basala behov som försörjning, boende, sysselsättning, trygghet och sociala sammanhang; stöd för att utveckla den enskildes resurser, funktionsförmåga och möjligheter till självständigt liv; stöd till närstående. Utredningen planerar att föreslå att kommunernas och regionernas ansvar för att bedriva en samordnad vård- och stödsamordning regleras i lag. Bland annat att den som är behov av samordnade insatser ska få en särskild vård- och stödsamordnare som ska hålla ihop insatserna, stödja den enskilde att formulera mål, ansvarar för att insatserna planeras samt ha möjlighet att kalla till SIP. Ett samlat huvudmannaskap för vård och behandling av personer med beroendeproblematik kan ge förutsättningarna för en samlad psykiatri- och beroendevård. Ytterst ligger det sedan på den tilltänkta huvudmannen, regionerna, att i praktiken skapa en vård som kan möta den enskildes samlade behov. Även om huvudmannaskapet samlas hos regionerna kommer samverkan mellan regionerna och kommunerna även fortsatt vara nödvändig för att ge den enskilde bästa möjliga behandling och hjälp. Särskilt viktig är samverkan kring barn och unga som placeras. Därför föreslår att det införs obligatoriska samverkansavtal mellan regionerna och kommunerna i respektive län avseende personer som placeras på HVB där kriterierna för placering, vem som fattar beslut om placering, kvalitetskrav som ska ställas på HVB samt fördelningen av kostnaderna mellan huvudmännen framgår. har i uppdrag att analysera för- och nackdelar med en integrerad tvångsvårdslagstiftning och föreslå hur frågan ska hanteras vidare. uppfattning är att en samlad lagstiftningen troligen är att föredra och att förslag på hur en sådan lagstiftning kan utformas behöver tas fram. Det är därför beklagligt att bara har i uppdrag att analysera för- och nackdelar med integrerad tvångsvårdslagstiftning. Mot denna bakgrund föreslår att regeringen ger i tilläggsuppdrag att också låta ta fram förslag för en integrerad tvångsvårdslagstiftning. I det uppdraget bör också ingå att utveckla ytterligare vårdformer för integrerad beroende- och psykiatribehandling. En förstärkt vårdgaranti för personer med beroendesjukdom Ett allvarligt problem inom dagens beroendevård är de ofta långa väntetiderna, framför allt till avgiftningsplatser. En person med beroendesjukdom söker i regel hjälp för sitt beroende när det finns motivation att minska de egna missbruksproblemen eller rent av helt sluta med sitt missbruk. Och motivation är naturligtvis en nyckelfaktor för ett Därför är det viktigt att hjälpen finns på plats så fort som möjligt för den som söker vård och behandling. Hälso- och sjukvårdslagens bestämmelser om vårdgaranti gäller vid missbruk och beroende på precis samma sätt som vid andra tillstånd. Det är inte tillräckligt adekvat. Det är viktigt att snabbt inleda vård och behandling när patienten är motiverad. dagens vårdgaranti då bland annat ger rätt till behandling , räknat från den dag beslut om behandling togs, är helt otillräckligt. har därför föreslagit att regeringen ges i uppdrag att utreda en möjlig förstärkt vårdgaranti som ger personer med beroendeproblematik rätt till vård och behandling betydligt snabbare än . biföll det förslaget . Det är nu angeläget att regeringen följer tillkännagivande. Genomför pilotprojekt med stödpersoner Personer med missbruk och beroende befinner sig i ofta i en socialt utsatt position och upplever därtill stigmatisering och tyvärr alltjämt ofta ett dåligt bemötande i olika myndighetskontakter. För att stärka ställningen för denna utsatta patientgrupp vill som beskrivit tidigare i denna motion bland annat utreda en förstärkt vårdgaranti för personer med beroendesjukdom. Vi vill också införa vårdval LARO i hela liksom ge fler aktörer möjlighet att initiera SIP liksom vara skyldiga att medverka i samverkan kring en enskild person i behov av insatser från flera olika aktörer. Vi vill också pröva möjligheten att ge personer med missbruk och beroendesjukdom rätt att få en stödperson om de så önskar. En stödperson skulle ha i uppgift att främja att en person med missbruk och beroendesjukdom får sina rättigheter och behov tillgodosedda. Konkret skulle en stödperson förslagsvis bland annat arbeta för att informera den enskildes om dennes rättigheter inom såväl vården som samt vid behov också bistå den enskilde med att framföra synpunkter eller klagomål på vården och . Vidare skulle en stödperson också förslagsvis ges en vägledande och just stödjande roll när det gäller att etablera och upprätthålla erforderliga kontakter för den enskilde med socialtjänst och hälso- och sjukvård. Den som tvångsvårdas enligt lagen om psykiatrisk tvångsvård, lagen om rättspsykiatrisk vård eller smittskyddslagen har rätt att få en stödperson. Uppdraget förmedlas av patientnämnden i respektive region och det är patientnämnden som rekryter och ansvarar för att utbilda stödpersoner. Dagens system med stödpersoner för personer som tvångsvårdas eller tvångsisoleras skulle kunna fungera som utgångspunkt för hur en modell med stödpersoner för personer med missbruk och beroende hade kunnat utformas. Vi föreslår att regeringen träffar en överenskommelse med Kommuner och Regioner (SKR) om att genomföra ett pilotprojekt i en region med ett system med stödpersoner för personer med missbruk och beroende. En viktig del av en sådan överenskommelse bör vara hur projektet ska utvärderas. Om projektet visar sig framgångsrikt bör stödpersoner för personer med missbruk och beroende inrättas i hela landet. Bättre vård och behandling av dömda personer Behov av förändring av påföljderna vid narkotikabrott För en person där missbruk anses vara den bakomliggande orsaken till kriminaliteten kan kontraktsvård utdömas istället för fängelse. Det innebär att även den som är dömd för andra brott än narkotikabrott kan bli föremål för kontraktsvård. har dessvärre antalet personer dömda till kontraktsvård minskat. För att kontraktsvård ska vara aktuellt krävs dels att den enskilde samtycker till den behandling som frivården föreslår och dels en samverkan med i hemkommunen. Det innebär dels en utredningssamverkan och dels att kommunen tar över betalningsansvaret efter två tredjedelar av det utmätta fängelsestraffet. Det kan leda till att förutsättningarna för att bli föremål för kontraktsvård kan skilja sig mellan vilken kommun den dömde är bosatt i. Det rimliga vore att kriminalvården tog det fulla betalningsansvaret . Möjligheten till kontraktsvård används dessutom sällan vid låga straffvärden. För att fler dömda som har missbruksproblem ska få tillgång till kontraktsvård bör påföljden i större utsträckning användas vid lägre straffvärden än vad som är fallet vilket vi föreslår i våra motioner Bekämpa brotten och återupprätta tryggheten samt Krafttag mot ungdomsbrottsligheten. I den motionen presenterar vi också ytterligare förslag för att utveckla påföljderna vid narkotikabrott i syfte att säkerställa att personer med missbruk och beroende ges vård och behandling och därmed även bättre möjligheter att lämna kriminaliteten. Tillgången till narkotika har stor betydelse för narkotikamissbrukets omfattning. Vidare är narkotikaförsäljning en stor inkomstkälla för kriminella grupperingar. Samhället bör därför se mycket strängt på smuggling, tillverkning samt distribution och överlåtelse av narkotika. På grund av praxisförändring döms färre för grovt narkotikabrott jämfört med tidigare och det är en lägre andel av de som döms för grova narkotikabrott som får långa fängelsestraff. vill se en återgång till den strängare straff som gällde innan praxisförändringen, ett förslag som också det återfinns i våra motioner Bekämpa brotten och återupprätta tryggheten samt Krafttag mot ungdomsbrottsligheten. För att minska tillgången till narkotika krävs hårdare tag mot narkotikahandeln. Skärpta straff för överlåtelser är en viktig del av detta liksom förstärkta resurser till rättsväsendet och bättre verktyg för polisen i arbetet med att upptäcka och utreda brott. Behov av vård och sociala insatser före och efter dom och straff I snitt kommer var femte häktning löpa över eller mer. [10] Ungefär var fjärde person som sedan får ett fängelsestraff, får det på grund av narkotikabrott och/eller smuggling. uppger Kriminalvården att en majoritet av deras klienter, på såväl anstalter som inom frivården, har missbruksproblem och att narkotikamissbruk är vanligast förekommande. [11] Häktningstiden utgör en stor del av den tid en person sitter frihetsberövad och att det är också där många kan vara mottagliga för påverkan. Vi föreslår därför i vår motion En effektiv kriminalvård att det bör övervägas om det vore lämpligt att i vissa situationer påbörja behandlingsprogram . De flesta som häktas har ett ordnat boende och en kommuntillhörighet. För att förebygga fortsatt missbruk mellan häktestid och dom och straffpåföljd och i förlängningen efter avtjänat straff, är det viktigt att vårdkedjan är sammanhållen . är det vanligt att personer med mer allvarlig missbruksproblematik, och därmed större behov av vård, ofta flyttar mellan kommuner, inte har bostad och inte har en fortlöpande vårdkontakt. i den kommun som personen är hemmahörande, kan ha en skyldighet att stötta med befintlig bostad när den enskilde ska avtjäna fängelsestraff. Om personen inte har bostad är det ofta först när han eller hon har avtjänat ett fängelsestraff som Kriminalvården hjälper till med kontakt med senaste bosättningskommuns socialtjänst om stöd för bostad eller ekonomiskt bistånd. För att nå varaktigt resultat med missbruksbehandling är det därför viktigt att hela denna kedja ses över. Vård som kan påbörjas och fortsätta med en långsiktig plan tillsammans med kommunens socialtjänst har större chans att lyckas. Bostadssökande, eventuell stödlägenhet eller andra bostadssociala stöd behöver etableras och ske i samverkan med vårdinsatserna. Mot denna bakgrund föreslår att möjligheten att skapa en sammanhållen vård utreds för personer som är eller har varit frihetsberövade. En sådan utredning behöver göras i syfte att definiera och överbrygga glappen avseende missbruksbehandling mellan Kriminalvård, kommun och region, i kombination med socialt bostadsstöd för relevanta målgrupper, avseende hela processen från häktning till hemgång från fängelsestraff eller frivård. Bättre tillgång till beroendevård för intagna inom Kriminalvården bedriver viss öppen hälso- och sjukvård men Kriminalvården har egentligen inget uppdrag att bedriva hälso- och sjukvård. Ansvaret för det åligger istället den dömdes hemregion utifrån den så kallande normaliseringsprincipen som innebär att kriminalvårdsklienten inte ska särbehandlas avseende tillgång till vård eller annan samhällsservice. Kriminalvården har dock en viktig roll i att identifiera vårdbehov hos sina klienter, så som behov av beroendevård. Kriminalvården bedömer som tidigare nämnt att en majoritet av deras klienter, på såväl anstalter som inom frivården, har missbruksproblem och att narkotikamissbruk är vanligast förekommande. [12] Mot den bakgrunden är det viktigt att Kriminalvården utvecklar sina egna vårdprogram för personer med missbruk och beroende. kan häktestiden i sig vara den större delen av påföljden, och det är av vikt att sådant behandlingsprogram kan inledas redan då. Viktigt är också att Kriminalvården utifrån den enskilde klientens situation har ett gott samarbete med andra centrala aktörer såsom i klientens hemkommun och hemregion. Personer med opioidberoende bör i enlighet med nationella riktlinjer för vård och stöd vid missbruk och beroende erbjudas läkemedelsassisterad behandling (LARO). Detta gäller självfallet också personer inom . Kriminalvårdens samverkan med regionerna behöver utvecklas och förbättras avseende klienter i behov av denna behandlingsform. Detta för att säkerställa att personer som är i LARO kan fortsätta sin behandling även inom , liksom för att klienter inom som är i behov av att påbörja LARO-behandling också får den möjligheten. Detta är viktigt utifrån först och främst ett medicinskt perspektiv men också utifrån ett brottsförebyggande. Personer med ett obehandlat opioidberoende löper nämligen hög risk att återfalla i brott. föreslår att regeringen, i samarbete med Kriminalvården och Kommuner och Regioner (SKR), ser över hur samverkan mellan Kriminalvården och beroendevården kan utvecklas. Översynen bör syfta till att nå en överenskommelse mellan som säkerställer att alla kriminalvårdsklienter, oavsett vilken region och kommun de är hemmahörande i, ges tillgång till vård och behandling utifrån behov och i enlighet med de nationella riktlinjerna för vård och stöd vid missbruk och beroende. Vi föreslår också att regeringen utreder om det vore ändamålsenligt att ge Kriminalvården i uppdrag att också själva bedriva beroendevård och hur ett sådant uppdrag i så fall skulle kunna utformas. Om läkare inom ges rätt att ordinera LARO måste en skyldighet åläggas regionerna att överta ansvaret för behandlingen när klienten lämnar Kriminalvården. Ge Kriminalvården möjlighet att initiera SIP Kriminalvårdens samarbete med regionerna och kommunerna i fråga om missbruks- och beroendevård ser väldigt olika ut över landet och fungerar också olika bra. I praktiken innebär det att tillgången till denna typ av vård och behandling för kriminalvårdsklienter inte är jämlik över landet. I finns ett utvecklat samarbete mellan Kriminalvården och . Detta genom Integrerat team för Opiatberoende Kriminalvårdsklienter (ITOK). Den typen av samarbeten behövs i hela . För att minska risken att klienter återfaller i missbruk och kriminalitet är Kriminalvårdens samverkan med andra aktörer inför utslussning viktig. Ett verktyg för att säkerställa samverkan kring en individ i behov av insatser från olika huvudmän är en samordnad individuell plan (SIP). Såväl hälso- och sjukvårdslagen som socialtjänstlagen innehåller bestämmelse om att regionen eller kommunen ska upprätta en SIP när deras insatser bedöms behöva samordnas. En SIP involverar främst och hälso- och sjukvården men ofta också fler aktörer så som arbetsförmedling, försäkringskassa och kriminalvård. Dagens lagstiftning medger dock endast att och hälso- och sjukvården tar initiativ till att upprätta SIP. Lagstiftningen behöver i denna del förändras och därför föreslår vi att möjligheten att initiera SIP utvecklas. Vi menar att fler aktörer bör ges rätt att ta initiativ till SIP liksom vara skyldiga att medverka till SIP. Kriminalvården och (SiS) är två aktörer som bör få denna rätt. Detta i syfte att säkerställa att personer i behov av samordnade stöd-, vård- och behandlingsinsatser efter frigivning från Kriminalvården eller avslutad vård- och behandling inom SiS också får det. Ingen ska dö av en överdos Ta fram och genomför en nationell överdosstrategi Den vanligaste orsaken till narkotikarelaterade dödsfall är överdoser. har målmedvetet och framgångsrikt arbetat för att minska antalet överdoser. Norge sjösatte en överdosstrategi 2014 med insatser i ett nätverk av pilotkommuner, vilket resulterade i att antalet överdosfall minskade med mellan 2016 Arbetet fortsätter nu i utifrån en ny fyraårig nationell överdosstrategi. bör lära och inspireras av . vill att ska ha en nollvision avseende narkotikarelaterade dödsfall. anser att en svensk nationell överdosstratregi bör tas fram och genomföras som del i arbetet med att nå en sådan vision. Den narkotikarelaterade dödligheten i är inte bara skyhög – den varierar också kraftigt mellan länen. Enligt inträffade totalt 900 dödsfall i läkemedels- och narkotikaförgiftningar bland invånare i eller Dödligheten varierade kraftigt mellan länen, från som lägst 8,1 dödsfall och som