mot · H9023842 · 2021-10-05 00:00:00 — Utöver att bidra till förbättrade möjligheter för att utöva gränskontroll och genomföra verkställighet av av- och utvisningsbeslut syftar följande föreslag till att skydda legaliteten i asylsystemet och säkerställa ett bättre användande av berörda myndigheters resurser. Den som inte uppfyller kraven för att resa in i nekas inresa. Beslutet att neka inresa måste förenas med ett beslut om avvisning, vilket är en onödig åtgärd i juridisk mening för en redan hårt ansatt gränspolissektion. Det bör i stället vara ett beslut. Vidare bör ett beslut om avvisning vid nekad inresa kunna förenas med ett återreseförbud. Likaså bör ett återreseförbud kunna meddelas om en person med gällande av- eller utvisningsbeslut återvänder till . Att bryta mot ett återreseförbud beslutat av eller bör vara straffbart och inte som , enbart innebära att på nytt kan verkställa personen. Både vid gräns- och inre kontroller är det vanligt förekommande att en utlänning, i syfte att legalisera sin vistelse här i landet, anför skyddsskäl när delger avvisningsbeslut. Detta eftersom en asylansökan ger rätt att vistas i landet . Det kan således röra sig om rent missbruk av asylrätten. Om utlänningen söker asyl, eller har en nära familjemedlem som söker asyl i , är det - inte - som har att pröva frågan om avvisning. Dessa ogrundade ansökningar tar resurser från svenska myndigheter samt berättigar sökande till bidrag enligt lag om mottagande av asylsökande m.fl. (LMA). Därtill finns alltid en risk att personer som inte har någon egentlig avsikt att fullfölja sin asylansökan avviker efter att de kommit in i landet. Även med beaktande av de rättssäkerhetsaspekter som ligger bakom rådande reglering, och som fortsatt gör sig gällande, anser att det finns skäl att se över möjlighet till direktavvisning även när asylskäl åberopas som är uppenbart ogrundade. En vanlig ordning efter att överlämnat ett ärende till är att avvisningsbeslut upphävs, varpå på nytt prövar fråga om avvisning. I de fall avvisningsbeslut är förenat med ett återreseförbud, vilket är vanligt när beslut fattats vid en inre gränskontroll, hävs även det. Om vid sin efterföljande prövning har möjlighet att fatta ett beslut om avvisning med omedelbar verkställighet är huvudregeln att beslutet ska förenas med återreseförbud. I andra situationer har att ta ställning till om ett återreseförbud ska meddelas. Därmed är det inte nödvändigtvis så att en person som meddelat ett återreseförbud slutligen får ett återreseförbud efter att prövat personens asylansökan. Detta gör att en person inte har något att förlora på att söka asyl. Snarare kan det finnas ett incitament att göra så när förenat ett beslut om avvisning med återreseförbud. vill därför införa en bestämmelse som innebär att beslut om avvisning endast ska kunna upphävas genom ett beviljat uppehållstillstånd, eller om en överinstans beslutar att upphäva beslutet i samband med prövning av överklagande. Det finns även anledning att göra en utvärdering av den instansordning som gäller för avvisningsbeslut fattade av liksom möjlighet att överklaga och vara part i sådana processer. Med nuvarande reglering är exempelvis inte utlänningens motpart i migrationsdomstol i mål om avvisning och återreseförbud där beslut meddelats av i samband med ett beslut om avvisning. Istället är det . Detta försvårar bland annat möjlighet att tillvarata sina intressen, föra talan eller redogöra för omständigheter kring grundbeslutet. 2020 var andelen självmant utresta i relation till andelen överlämnade ärenden till , vilket var ungefär samma nivå som 2019 och 2018, (årsredovisning 2020, s. 44). Utöver dessa överlämnade ärenden har bland annat ansvar för att verkställa personer som utvisats på grund av brott. Med tanke på den övergripande målsättningen att påtagligt öka antalet verkställa utvisningsbeslut är det avgörande att myndigheten ges förutsättningar att kunna öka effektiviteten och kapaciteten i detta arbete. Som påpekas ovan angående självmant återvändande behöver ge identitetsfrågor större betydelse. Här behövs även ett fungerande samarbete mellan och . instämmer i rekommendation att och ska verka för ökad samsyn rörande bedömning och klassificering av verkställbarhet och identitet. Myndigheternas separata bedömningar av verkställbarhet och identitetshandlingar bidrar till friktion mellan myndigheterna, och kan leda till att ärenden inte alltid hanteras av den myndighet som har bäst förutsättningar att verkställa beslutet (RIR 2020:7 s. 8 och 56). En annan aspekt i detta är att prioriterar ner ärenden där identitetshandlingar saknas, vilket riskerar skapa incitament för asylsökande att undanhålla identitet. Därmed kan det ge motsatta effekter för asylpolitiken och återvändandeverksamheten i helhet (RIR 2020:7 s. 58). Vad i övrigt gäller samarbetet mellan och berörs det i avsnittet ansvarsfördelning och myndighetssamverkan. Krav på mottagarländer och diplomatiska garantier förutsättningar att lyckas med verkställighetsarbetet beror i många fall på mottagarlandets inställning till att i vissa fall ta emot sina medborgare, snarare än faktorer som själv förfogar över. Mottagar- eller verkställighetsländers krav på frivillighet och samarbetsförmåga försvårar genomförandet av verkställighet med tvång, se årsredovisning 2020 s. 56 och betänkandet Utvisning på grund av brott - ett skärpt regelverk, SOU 2021:61, s. 24. Det är ett antal länder som är återkommande i dessa sammanhang. är ett av dem. Trots att det finns ett avtal mellan och , där det framgår att landet ska återta alla sina medborgare som saknar tillstånd att vistas i EU, har inte kunnat genomföra utvisningar till av personer som inte medverkat till att återvända. och är andra länder som endast återtar medborgare som återvänder frivilligt, men det finns fler. Bortsett från det faktum att verkställighet omöjliggörs i dessa fall kan detta fungera som en så kallad pull-faktor och försvåra arbetet med självmant återvändande – har man väl tagit sig ut ur hemlandet vet personer att bara de motsätter sig verkställighet kommer de inte behöva åka tillbaka. Här ligger ett stort ansvar på regeringen att finna lösningar, såväl i fråga om att i enskilda ärenden ingå överenskommelser om återtagande av den egna medborgaren som att verka för att får på plats fler återtagandeavtal med ursprungsländer. Vad gäller återtagandeavtal bör de ingås bilateralt, tillsammans med våra nordiska grannländer och genom EU-samarbetet. Utöver avtalens utformning är det avgörande att de följs upp och kommer till praktisk användning. Att behovet av sådana här åtgärder är viktiga bekräftas av att det även i betänkandet Utvisning på grund av brott - ett skärpt regelverk bedöms att bör verka för att fler återtagandeavtal och andra överenskommelser om återtagande kommer till stånd, se s. 344. Vidare anser att det bör vara en självklarhet att ska ställa krav på ursprungsländer som tar emot svenskt bistånd att samarbeta vid återtagande av sina medborgare. Konsekvensen av att vägra ta emot sin medborgare som nekats rätt att vistas i bör vara att hela eller delar av biståndet dras in. bör inom EU-samarbetet driva för att EU:s biståndspolitik ska vara nära kopplad till att förebygga grundorsakerna till migration samt säkerställa ett effektivt återvändande till ursprungsländerna. låter delar av deras biståndsbudget finansiera återetableringsstöd för personer som nekats uppehållstillstånd och som ska återvända hem. bör överväga en liknande ordning när det är möjligt i enlighet med . En annan viktig fråga är att i större utsträckning bör söka diplomatiska garantier för att säkerställa att personer kan utvisas från utan att det strider mot ett konventionsåtagande. har lyckats förhandla fram olika typer av diplomatiska lösningar i enlighet med praxis från och mot tortyr. bör därmed också kunna förhandla fram diplomatiska garantier. Förvar och andra tvångsåtgärder finns det cirka 520 förvarsplatser fördelade på sex förvar, varav det nordligaste ligger i . Av prognos framgår att 520 förvarsplatser är vad Myndigheten räknar med under hela prognosintervallet, det vill säga (, Verksamhets- och utgiftsprognos ). tar cirka 75–av dessa platser i anspråk och förvarskapacitet är en omständighet som pekar ut som försvårar myndighetens möjligheter att genomföra verkställigheter (Polisens årsredovisning 2020 s. 55). Bristen på förvarsplatser leder till att människor avviker. Enligt och bedömning ligger behovet i på 1 100 – 1 200 platser (, dnr. Brist på förvarsplatser ska inte få till följd att personer som borde tas i förvar inte gör det eller att förvarstagna personer släpps för att lämna plats till andra mer prioriterade ärenden, vilket nu förekommer. har bedömt att återvändandearbetet riskerar att bli dyrare och svårare på grund av begränsade möjligheter att använda förvar (RiR 2020:7 s. 48). Antalet förvarsplatser i måste bli fler och det behövs en förvarsanläggning i norra . Mot denna bakgrund är det oroväckande att regeringen inte visar några tendenser till att vilja utöka antalet förvarsplatser Förvar bör användas i större utsträckning. Regelverket för förvar ska utökas, så att beslut om förvar kan bli aktuellt i fler fall och bör se över lagstiftningen så att de möjligheter till förvar som tillåter tillfullo implementeras i svensk rätt. Det kan handla om att till exempel förlänga de tidsfrister som finns eller möjliggöra placering av en förvarstagen person på häkte, anstalt eller fängelse vid platsbrist på förvaren i fler situationer än vad som tillåts. råder det en platsbrist inom och för detta behövs en kapacitetsgenomlysning för att ta fram en konkret och långsiktig plan för Kriminalvårdens expansioner som motsvarar det faktiska behovet. Att så många människor avviker efter att ha nekats uppehållstillstånd visar dessutom på brister i riskbedömningar. Dessa måste förbättras, vilket i sin tur kommer leda till att förvar och andra tvångsåtgärder blir aktuellt i fler fall. Säkerheten på förvaren måste förstärkas. Personal vittnar om hur droger och vassa föremål enkelt kan smugglas in. Vi vill ge fler och bättre verktyg för att kunna säkerställa säkerheten på förvaren, bland annat genom bättre möjligheter till kroppsvisitation och till att söka igenom förvarstagnas rum. Vidare bör det vara tillåtet att begära identifikation av besökande till den i förvar. Så är inte fallet . Det behövs fler komplement till förvar. vill därför införa anmälningsplikt vid boenden (boendeskyldighet), vilket innebär en restriktion för den enskilde att röra sig fritt. Det kan till exempel handla om att den enskilde behöver anmäla sig eller måste vara på boendet mellan vissa klockslag. Liknande regler finns i , och för att bland annat kunna ha uppsikt över barnfamiljer med en avvikanderisk. Eftersom vill att samtliga med avlägsnandebeslut bor på särskilda avresecenter innebär en sådan tvångsåtgärd inte en kostnad motsvarande förvarsanläggning, utan bör likställas med kostnaden för boende i regi. Elektronisk övervakning, till exempel med fotboja, ska även kunna användas för personer som har ett lagakraftvunnet avvisnings- eller utvisningsbeslut. Det förekommer att personer på ett eller annat sätt försvårar eller förhindrar och verkställighetsarbete. Det kan exempelvis vara genom att motsätta sig testning, så som skett under pandemin, eller genom undanhållande av information på digitala medier. anser att det ska utredas vilka ytterligare åtgärder som behöver vidtas för att förhindra att personer genom sitt agerande omöjliggör verkställighet av av- eller utvisningsbeslut och tillkännager detta för regeringen. Utvisning på grund av brott För är det en självklarhet att om man kommer från ett annat land för att vistas eller bo i ska man följa lagstiftningen här. Inom de ramar som grundlagen, och internationella åtaganden sätter ska den som begår ett brott med straffvärde motsvarande fängelsenivå få avslag på sin asylansökan/nekas uppehållstillstånd, utvisas eller få sitt uppehållstillstånd återkallat. Denna huvudregel ska i utvisningsfallen gälla även om det inte föreligger en återfallsrisk. uppgick antalet utvisningsdomar till i genomsnitt 734 . Utvecklingen av antalet utvisningsdomar följde till större delen inte utvecklingen av hur många utländska medborgare som dömdes för brott. Under 2015-2019 har snittet varit 677 tingsrättsdomar innefattande ett beslut om utvisning. Andelen utländska medborgare som dömdes till utvisning låg därmed i genomsnitt på av det totala antalet dömda utländska medborgare. Som lägst var den 3,8, vilket var . Det är således endast en mindre andel av dömda utländska medborgare som utvisas. En faktor som i hög grad påverkar om en utlänning utvisas på grund av brott är vistelsetiden i och övrig anknytning hit (Brå och SOU 2021:61 s. 168, 171 ff). I praktiken slipper således många utländska medborgare som döms för grova brott, exempelvis sexualbrott och våldsbrott, utvisning. Vad gäller sexualbrotten stod de för av utvisningsdomarna , medan motsvarande siffra under 2015-2019 uppgick till (SOU 2021:61 s. 173). Dagens förutsättningar för utvisning på grund av brott har i huvudsak sett likadana ut . vill att dessa förutsättningar utökas. Det är därför välkommet att betänkandet Utvisning på grund av brott- ett skärpt regelverk, SOU 2021:61, nu har presenterats. Betänkandet innehåller flera förslag som går i rätt riktning. Att det presenterats förslag som skulle medföra en skärpning av reglerna kring betydelsen av en utlännings anknytning till är - om ändå inte tillräckligt – positivt liksom att det påtalas att vissa brottstyper kan tyda på bristande anpassning till svenska normer och förhållanden. har uttalat att den omständigheten att man utsätter en annan människa för brott inskränker på offrets fri- och rättigheter, vilket ska vara en försvårande omständighet när den enskildes anknytning till ska prövas som skäl mot en utvisning. Endast i de fall en utvisning skulle strida mot ett svenskt konventionsåtagande ska anknytning till det svenska samhället eller till personer bosatta i kunna utgöra anledning att den utländska medborgaren inte blir utvisad på grund av brott. En sådan undantagsbestämmelse ska tillämpas restriktivt. När en fråga om utvisning på grund av brott prövas ska rätten ta hänsyn till om utlänningen enligt 12 kapitlet utlänningslagen inte kan sändas till ett visst land eller om det annars finns särskilda hinder mot att beslutet verkställs. Som konstaterat är möjligheten att i samband med avgörandet av ett brottmål beakta eventuella verkställighetshinder som kan föreligga för villkorlig frigivning begränsad, inte minst när ett långt fängelsestraff dömts ut (NJA 2019 s. 47 I-III). Det finns en överhängande risk för att en bedömning av om det finns verkställighetshinder hinner bli inaktuell varför det meningsfulla i att pröva om det finns verkställighetshinder kan ifrågasättas (se även MIG 2015:1). Praxis från (NJA 2019 s. 47 I–III) innebär att utvisning inte ska förordnas vid så kallade bestående hinder. I fråga om generella verkställighetshinder får det därför anses föreligga en presumtion för att domstolen ska besluta om utvisning. Klargörandet i praxis är välkommet och bidrar förhoppningsvis till en minskad risk att domstolar i alltför stor utsträckning på grund av verkställighetshinder vid domstillfället avstår från att besluta om utvisning. anser ändock, till skillnad från vad som föreslås i SOU 2021:61, att frågan om verkställighetshinder snarare bör prövas först i nära anslutning till verkställighet av utvisningsbeslutet, det vill säga efter, eller mot slutet av att strafftiden har avtjänats. Vi vill också att åklagare alltid yrkar på utvisning på grund av brott när de allmänna förutsättningarna för utvisning på grund av brott, vid en preliminär bedömning, är uppfyllda. Eftersom återfallsrisken är av betydelse för bedömningen ska åklagare regelmässigt undersöka förekomst av eventuella utländska brottmålsdomar. vill skärpa regelverket för återreseförbud, varför det är positivt att förslag i sådan riktning föreslås i SOU 2021:61. Begår man ett allvarligt brott, som till exempel en grov våldtäkt eller ett grovt rån och saknar anknytning till är det rimligt med ett återreseförbud på livstid. aktualiseras livstids återreseförbud i regel först vid ett straffvärde eller längre. Det är angeläget att den som begår brott och som följd av detta utvisas inte återvänder till i strid med återreseförbudet. Vi vill att straffminimum för olovlig vistelse i strid med återreseförbud på grund av brott ska höjas till fängelse . Polisen har som målsättning att utvisning på grund av brott ska verkställas som personen friges från ett fängelsestraff. Utöver vad som berörts ovan om informationsöverföring och samarbete mellan och är det positivt att det pågår utvecklingsarbetet inom och samverkansarbeten mellan och Kriminalvården. Det behövs för att få till stånd ett effektivare verkställighetsarbete. Det finns dock fall då verkställighet inte är möjligt i samband med frigivningen. Det kan exempelvis bero på väpnad konflikt i hemlandet eller att hemlandet vägrar ta emot personen. Det rimliga är att den utvisningsdömde som har avtjänat sitt fängelsestraff tas i förvar till dess att han eller hon lämnat landet, oavsett om det finns risk för fortsatt brottslig verksamhet eller inte. Om utvisningen inte kan verkställas på grund av omständigheter utanför den enskildes kontroll bör personen ställas under uppsikt. i (M)