mot · H902411 · 2021-09-27 00:00:00 — Det är helt omöjligt att vetenskapligt värdera denna ”metod” eftersom den, i alla fall enligt handboken, innehåller så olika typer av information på olika nivåer. Det finns flera internationella modeller för att förebygga hot och våld i organisationer. Fördelen med att ha kvar NPNL måste vägas mot de fördelar som skulle uppnås med att använda metoder som utvärderats i betydligt större utsträckning och länge använts i andra länder. Två viktiga europeiska nätverk som ordnar konferenser om metoder för att förebygga hot och våld inom psykiatrin är ENTMA och EVIPRG[6]. En uppenbar nackdel med NPNL är att det blir svårt med kunskapsutbyte i internationella sammanhang. I de andra modellerna ingår också helt andra delar än i NPNL, t.ex. en regelbunden analys av incidentrapporter och avskiljningar, fortbildning av personal och ledarskap för organisatoriska förändringar. Det mest förvånande med att metoden fortfarande används och försvaras är dock att innehållet har dömts ut då metoden anses utgå från ett förlegat synsätt. NPNL innefattar, enligt Barnrättsbyrån, polisiära grepp och tekniker med syfte att åsamka smärta. De inslag av våldsanvändning som ingår i NPNL är inte framgångsrika för att få kontroll över våldsamma situationer. Dessutom finns risk för skada och ytterst kvävning och död genom användandet av vissa grepp. Sis publicerade en rapport[7] för att belysa det aktuella kunskapsläget kring traumatisering hos institutionsvårdade ungdomar, genom en systematiskt genomförd litteraturöversikt. som låg till grund för rapporten var i vilken utsträckning institutionsvårdade ungdomar visar tecken på att vara traumatiserade. Resultaten visade att trauma är en vanligt förekommande orsak till psykisk ohälsa bland institutionsvårdade ungdomar och att brist på kunskap om förekomst av traumatisering bland intagna ungdomar inom Sis kan leda till bristande och ineffektiv behandling. Det föreslogs redan då ett projekt för att utforma och utvärdera ett vårdprogram för behandling av traumatiserade ungdomar men det är först , , som traumamedveten omsorg ska ingå som en del i personalens utbildning. Regeringen bör vidta åtgärder för att innehållet i Sis utbildningsprogram granskas av oberoende forskare med gedigen kunskap, även internationellt, inom fältet. Detta bör ställa sig bakom och ge regeringen till känna. Beträffande behov av kompetens och utvecklingsmöjligheter för personalen anger regeringen i sin skrivelse att s.k. ”effektiva team är mindre stressade, har lägre sjukfrånvaro och känner högre arbetstillfredsställelse samt att de utsätts för färre hot- och våldshändelser”. frågar sig hur regeringen bedömer att personalgrupperna inom Sis ska bli väl fungerande team och hur detta i sin tur ska bidra till förbättrad vårdkvalitet och minskad utsatthet för hot och våld. Vidare tycks regeringen verka nöja sig med detta uttalande från Sis: ”Myndigheten är övertygad om att gemensamma, goda arbetssätt för myndighetens ledningsgrupper kommer att göra stor skillnad för möjligheterna att nå uppsatta mål.” Det framgår inte vad gemensamma och goda arbetssätt innebär och på vilket sätt deras kvalitet och innehåll ska kontrolleras. Utöver detta formulerar regeringen att de anser att en kompetensförsörjningsplan där behoven i verksamheten analyseras och prioriteras är nödvändig. kan inte annat än instämma i att detta verkar behövas men svaret på frågan om vilka åtgärder som faktiskt behövs lyser med sin frånvaro. Dock identifieras ett försiktigt uttryckt behov av ökade kompetenskrav i form av följande mening: ”Behandlingsarbetet kan behöva professionaliseras så att det finns fler medarbetare med psykologisk behandlingskompetens eller terapeutisk utbildning med i utformningen och genomförandet av de mer avancerade behandlande insatserna” samt avslutningsvis ”Regeringen ser vidare positivt på det arbete med kompetenssatsning som påbörjats inom myndigheten.” Det framgår heller inte varför regeringen ser så positivt på denna pågående och planerade kompetenssatsning. Frågan kvarstår med andra ord på vilket sätt dessa satsningar ska förbättra rådande missförhållanden inom Sis. Dessutom väcks frågan om och när utbildningssatsningen faktiskt kommer att genomföras utifrån denna mening: ”Avsikten är att utbildningen ska inrättas i den takt som ekonomin medger det”. Vid utgångspunkt om att målgruppen barn och unga som vårdas inom Sis anges ha den mest komplexa problematiken inom hela den sociala barnavården, borde arbetet med just dem vara det mest avancerade inom socialt arbete med barn och unga. Enligt , fil.dr. i socialt arbete, föranleder detta behov av en grundsyn inom hela organisationen/myndigheten som utgår från en terapeutisk idé. Här finns internationella exempel från t.ex. och på ”trauma-informed care” eller ”secure base care”. För att det ska vara genomförbart behöver personalen dock ha kompetens att utföra den typen av behandlingsarbete och en inställning som rimmar med en sådan grundsyn. I förhållande till detta ligger dock i grunden frågan om samhällets syn på dessa barn och unga. Är de värda att satsa på eller ses de mest som problematiska, störande och potentiellt farliga? För framstår det som helt självklart, med tanke på att de barn och unga som är placerade och hur omfattande och komplexa deras behov beskrivs vara, att Sis behöver rekrytera personal med psykologisk behandlingskompetens eller terapeutisk utbildning. Regeringen bör återkomma med en bedömning av på vilket sätt Sis utbildnings- och rekryteringssatsningar kommer att förbättra vården för placerade barn och ungdomar. Detta bör ställa sig bakom och ge regeringen till känna. Regeringen skriver att de behandlingsmetoder som Sis använder är kunskapsbaserade och adekvata för målgruppen då de ”utgår från principerna om risk, behov och mottaglighet (RBM) samt har sin grund i kognitiv beteendeterapi (KBT) och social inlärningsteori”. Programmen anges även vara strukturerade, följa en tydlig manual och ha en hög intensitet och att Sis har riktlinjer för genomförandet samt centralt metodstöd. Men någon mer utförlig beskrivning av vad behandlingsprogrammen innehåller ges inte och inte heller vilka resultat som kan förväntas eller hur utvärdering sker. Det som däremot står är att det är utmanande för verksamheterna att upprätthålla kvalitet och kontinuitet i behandlingsarbetet mot bakgrund av hög personalomsättning, begränsade rekryteringsmöjligheter och knappa resurser och att arbetet är beroende av att det allians- och relationsskapande bemötandet på avdelningen fungerar. Vidare anges att barnen och ungdomarna måste känna sig trygga och motiverade innan de kan tillgodogöra sig innehållet i de behandlingsprogram som erbjuds. Att arbetet är utmanande ligger ju i sakens natur och därför är det anmärkningsvärt att regeringen inte besvarar på vilket sätt allians och trygghet ska skapas. Det står förvisso att flera ”verksamhetsnära utvecklingsprojekt” pågår som syftar till att fortsätta utveckla vården utifrån bästa tillgängliga kunskap, men ingenstans anges vilka åtgärder som regeringen bedömer måste vidtas för att Sis personal ska utföra sitt uppdrag att ge de placerade barnen och ungdomarna vård och behandling. Det är även oklart i vilken utsträckning de placerade barnen och ungdomarna faktiskt får behandlingsinsatser. Det förefaller vara endast de som vårdats enligt LSU som faktiskt genomgår hela behandlingsprogram. Det tycks även saknas uppgift om vilka habiliterande insatser som ges till de barn och unga som tillhör personkrets 1 enligt LSS och som är placerade inom Sis. Placering på Sis verkar kunna ha negativ effekt kring utbildning, livsinkomst och kriminalitetsrisk. På internationell nivå har det i separata studier, forskningsgenomgångar och metaanalyser framhållits att institutionsbehandling i allmänhet ger dåliga resultat, även om det också finns exempel på positiva resultat. Generellt har forskningsgenomgångar visat att den genomsnittliga effekten av institutionsbehandling är låg, men att det förekommit relativt stora variationer. Det innebär att vissa institutionsformer ger positiva resultat, medan andra i själva verket kan förstärka ungdomarnas problem[8]. Inget av detta problematiseras eller berörs i skrivelsen. Det regeringen däremot anger är hur Sis menar att man ska kvalitetssäkra sina egna behandlingsprogram. Beträffande t.ex. programmens vetenskapliga och metodologiska innehåll och kvalitet ska detta granskas och bedömas av en intern panel vid Sis. tror inte att det är tillräckligt med granskning av en intern panel. För att säkerställa att de behandlingsmetoder som ska användas utgår från bästa möjliga kunskap och beprövad erfarenhet behövs snarare insyn utifrån. Regeringen bör vidta åtgärder för att innehållet i Sis behandlingsprogram granskas samt utvärderas av oberoende forskare med gedigen kunskap inom fältet. Detta bör ställa sig bakom och ge regeringen till känna. ”Det finns ju ett hål i systemet kan man säga. Ungdomar med allvarliga psykiska problem har inget självklart ställe som dom kan placeras på”. Citatet är hämtat från ett av de program som sändes på SVT om flickors utsatthet för övergrepp på Sis där , professor i socialt arbete, intervjuades. Detta menar även . Det råder brist på vård- och behandlingsmöjligheter för barn och unga med stora psykosociala problem och psykiatriska diagnoser. Ett alternativ till institutionsvård som brukar användas för unga med kriminella eller drogrelaterade problem är behandlingsfamilj eller familjehem med förstärkt stöd. Dessa familjer tar bara emot ett barn eller en ungdom i taget och kontakten med andra unga som har liknande problem blir alltså mer begränsad än vid vård på institution. En litteraturöversikt gjord av statens eget expertorgan SBU visar att jämfört med placering på institution leder placering i en sådan behandlingsfamilj till mindre kriminalitet och färre intag på låst avdelning. De unga som bott i behandlingsfamilj verkar också i mindre grad ha psykisk ohälsa och använda mindre narkotika än de som placerats på institution med specifika insatser. anser att placerade barn och unga ska få det bästa samhället har att erbjuda och anser att alternativa placeringsformer bör utvecklas, särskilt för målgruppen unga flickor med psykisk ohälsa. Vi har tidigare lyft frågan om vikten av att utreda hur nya boendeformer med hög personaltäthet och utbildad personal kan utvecklas i stället för institutionsvård. Det finns stora behov av särskilt anpassade placeringsformer för barn och ungdomar med psykosociala problem och behov av nära och utökat vuxenstöd. Nya alternativa placeringsformer för barn och unga med beroende och psykisk ohälsa bör tas fram och behandlingsfamiljer med förstärkt stöd bör prioriteras framför institutionsvård. Regeringen bör ge lämplig myndighet i uppdrag att utreda möjligheten till fler alternativa placeringsformer, särskilt utifrån flickors behov. Detta bör ställa sig bakom och ge regeringen till känna. 9 Barns och ungdomars rätt att framföra synpunkter och klagomål Barn som placeras på institution lever ett väldigt utsatt liv. menar att de tvångsåtgärder som används mot barn och unga ska tas bort och att det i stället ska utvecklas en mer personaltät vård med utbildad personal. Det ska också vara lätt för de placerade unga att klaga vid missförhållanden. Enligt Ivos nationella tillsyn av uppföljningar för placerade barn och unga svarade av de tillfrågade barnen att de tyckte att det var mycket eller ganska viktigt att ha en nära kontakt med sin socialsekreterare. Vidare visade granskningen att en tredjedel inte hade haft eller fått möjlighet till enskilda samtal med och hälften av barnen hade inte fått regelbundna besök av sin socialsekreterare. Enligt [9] vill flertalet placerade barn och unga träffa sin socialsekreterare oftare än vad de nu gör. För är det helt centralt att de unga ska ha kontinuerlig och nära kontakt med sin socialsekreterare. Regeringen bör göra en översyn för att säkerställa skyldighet att följa upp beslut om placering och ha enskilda samtal med placerade barn och unga. Detta bör ställa sig bakom och ge regeringen till känna. Enligt regeringens skrivelse ska det på varje avdelning inom Sis verksamheter hållas ungdomsråd minst var sjätte vecka. är positivt till att dessa råd hålls. Ungdomsråden leds av institutionschefen, biträdande institutionschefen eller rektorn och institutionschefen avgör vilka eventuella åtgärder som behöver vidtas utifrån innehållet i mötesanteckningarna, exempelvis vad som ska beslutas i ledningsgrupp, vad som kan hanteras på andra sätt och vad som ska anses utgöra klagomål och då hanteras enligt gällande rutin. Institutionschefen sammanställer även och analyserar de synpunkter i ungdomsråd som indikerar brister i verksamheten. Dock blir det svårt för placerade barn och ungdomar att framföra synpunkter till den personal de är beroende av. Statskontoret har efter en översyn rekommenderat Sis att inrätta en klagomålsfunktion som är fristående från institutionerna eftersom ungdomar och klienter som kan behöva framföra klagomål står i ett starkt beroendeförhållande till personalen vid den egna institutionen. Statskontoret ansåg av denna anledning att det är rimligt att personer i en sådan utsatt ställning kan vända sig till en fristående funktion för att framföra klagomål. Regeringen bör vidta åtgärder för att placerade barn och ungdomar inom Sis verksamheter på ett tryggt sätt ska ges möjlighet att framföra synpunkter oövervakat till en oberoende part. Detta bör ställa sig bakom och ge regeringen till känna. har tidigare fått kritik för avsaknad av en oberoende klagorättsmekanism för barn placerade på institution och har ställt frågan till hur säkerställer att barn har tillgång till en oberoende klagorätt på institutioner som Sis. I artikel 12 tydliggörs barnets rätt att framföra sina åsikter och få dem beaktade och i (2016:19) konstaterades att ”ett barnrättsbaserat synsätt kräver att varje barn erkänns, respekteras och skyddas som rättighetsbärare med en individuell personlighet, egna behov och intressen samt personlig integritet”. Den interna klagomålshanteringen på Sis eller hanteringen av klagomål hos lever inte upp till kraven om en oberoende klagorätt. Möjligheterna för barn och unga att överklaga beslut om avskiljning har ur ett barnrättsperspektiv stora brister. Barnrättsbyrån kan konstatera att det är mycket svårt för barn att få till juridiska prövningar. Ett avskiljningsbeslut ska överklagas till förvaltningsrätten, men om barnet under avskiljningen utsatts för våld och önskar anmäla det så ska våldet anmälas till polis. Har barnet utsatts för kränkningar från personalen eller andra missförhållanden som har samband med avskiljningen ska dessa anmälas till tillsynsmyndigheterna. Det finns med andra ord ingen instans som kan pröva hela den behandling barnet utsatts för i en avskiljningssituation, trots att det ofta handlar om ett och samma händelseförlopp. Barn har inte kunskap om detta komplexa system, vilket gör det nästan omöjligt för dem att själva hävda sin rätt. Ett stort ansvar vilar på Sis att hänvisa barns klagomål till rätt instanser. För är det en angelägen fråga att utreda vidare hur barn som vill överklaga beslut ska kunna få information och känna sig delaktiga i sin egen process. Regeringen bör tillsätta en utredning om hur rätten till en oberoende klagorättsmekanism ska säkerställas. Detta bör ställa sig bakom och ge regeringen till känna. När gör sina inspektioner är det viktigt att barn och ungdomar faktiskt får delta och ges möjlighet att bl.a. beskriva förekomsten av eventuella restriktioner eller repressalier. För är det angeläget att särskilt utsatta barn och unga får möjlighet att framföra sina åsikter och önskemål genom att göras delaktiga i beslutsprocesser om saker som rör dem. Detta för att öka sin självständighet och få känna att deras röst har betydelse i ett demokratiskt samhälle. Regeringen bör vidta åtgärder för att förtydliga att barn och ungas åsikter måste få framföras vid tillsynsinspektioner. Detta bör ställa sig bakom och ge regeringen till känna. 10 Särskilda befogenheter och tvångsåtgärder I skrivelsen anges att ”Det finns inte någon enkel lösning som svarar mot flickornas samtliga behov och garanterar deras trygghet och säkerhet.” För framstår detta som obegripligt. Varför skulle inte dessa flickors behov av vård och omsorg kunna tillgodoses och hur kan regeringen nöja sig med att deras trygghet och säkerhet inte kan garanteras? Enligt en utredning som Sis genomförde 2020 skulle t.ex. minskad gruppstorlek och förstärkt vårdorganisation av vård i enskildhet eller leda till färre avskiljningar. Frågan som direkt ställer sig blir då varför inte Sis redan har vidtagit nödvändiga åtgärder för att organisera vården så att användandet av dessa särskilda befogenheter ska minska, särskilt med tanke på att det oftast är unga flickor som avskiljs. I synnerhet framstår detta som märkligt då Sis faktiskt har lyckats minska antalet avskiljningar avsevärt på en avdelning där ett par ungdomar som varit föremål för över hundra avskiljningsbeslut tidigare vårdades. Genom att göra anpassningar baserade på kunskapsstöd minskade avskiljningarna till endast två stycken under . Detta lyckade exempel borde ju med fördel kunna spridas inom Sis organisation. Det borde vara möjligt att garantera flickors trygghet och säkerhet om viljan finns och resurser avsätts. Barnrättsbyrån har t.ex. föreslagit att en oberoende observatör ska tillsättas på varje institution som bara har till uppdrag att observera och tillvarata barnens intressen. Enligt vore det en god investering, såväl ur ett ekonomiskt som mänskligt perspektiv. Är det möjligt att satsa betydande summor på projekt för att öka säkerheten, så borde liknande kunna göras i denna fråga. Det är dessutom också en fråga om säkerhet, men ur en annan aspekt. Regeringen bör vidta åtgärder för att Sis ska tillsätta oberoende observatörer på varje institution. Detta bör ställa sig bakom och ge regeringen till känna. Regeringen anger att Sis har initierat en genomlysning av avskiljningarna och att fått ett förstärkt tillsynsuppdrag för att uppmärksamma eventuella skillnader i användandet av avskiljningar utifrån flickornas ålder samt eventuell funktionsnedsättning. Enligt regeringen behöver användande av avskiljningar för flickor särskilt granskas och könsskillnaden i antalet avskiljningar analyseras och åtgärdas. Även om också tycker att det är viktigt att se vilka skillnader som föreligger, borde fokus vara att analysera händelseförloppet som leder till att personalen anser sig nödgad att vidta tvångsåtgärder och använda våld. Detta särskilt utifrån att det enligt Sis egen rapportering av avskiljningsbeslut går att se att personalen hade kunnat agera annorlunda i en majoritet av fallen, för att förhindra att konflikten eskalerade och ledde fram till en avskiljning. I alltför stor utsträckning är det alltså personalens eget agerande, inte barnen och ungdomarna, flickorna och tjejerna, som bidrar till en upptrappning av situationen, med våldsanvändning som följd. i har slagit fast att disciplinära åtgärder som isolering och andra straff som skadar barns fysiska och psykiska hälsa är strikt förbjudna. Barn och unga som är omhändertagna och placerade på särskilda ungdomshem är i en särskilt utsatt situation. De är i en beroendeställning till de vuxna och har små möjligheter att få komma till tals och få sina rättigheter tillgodosedda. har rekommenderat att personal ska utbildas i vårdmetoder som undviker våld eller tvång. Det är viktigt att det finns arbetssätt som förhindrar att kritiska situationer uppstår men vid behov bör det finnas en beredskap och kunskap om hur man ska göra och en tydlighet om vad som är tillåtet och inte. I årsrapporter , 2011 och 2019 återfinns vittnesmål om kollektiva bestraffningar, godtyckliga regler, övervåld samt oberättigade och våldsamma nedläggningar. Enligt en skrivelse från tillsammans med barnrättsorganisationerna Barnrättsbyrån, , , Ecpat och Maskrosbarn[10] uppmanas socialministern att vidta åtgärder för barn placerade i Sis-hem. Bakgrunden är de missförhållanden som beskrivs bl.a. i SVT:s , men även på grund av det ökande antalet avskiljningar, som på en institution med målgruppen barn mellan 11–anges ha ökat . och Barnrättsbyrån som kontaktas av barn och unga beskriver oproportionerligt hårda restriktioner och om personal som uppvisar kränkande och bristande bemötande. Att maktmissbruk och övergrepp förekommer vittnar även tidigare anställda inom Sis om i en debattartikel med den talande titeln ”Hur många larmrapporter om våld på Sis ska behövas?”[11]. Det är viktigt att framhålla att det våld som barn och unga utsätts för i statens egen verksamhet inte handlar om ett par enstaka fall (även om det hade varit illa nog), utan det är ett systematiskt problem som kräver kraftfulla åtgärder från politikens håll. I uppmaningen från barnrättsorganisationerna till socialministern står att det inte är förenligt med de ambitioner står för att barn placerade på en statlig institution utsätts för våld och övergrepp samt att detta strider mot barnets rätt till frihet från våld, enligt artikel 19 i . Även enligt uppgifter från en ännu inte publicerad studie av Barnrättsbyrån i samarbete med , utsätts barn för regelmässig och systematisk våldsanvändning av personal. I av alla avskiljningar används grepp och tekniker enligt NPNL, vilket som vi beskrev tidigare i motionen, per definition innebär användande av våld. I en tredjedel av besluten framkommer att barnen inte varit våldsamma alls, dvs. att rekvisitet för tillämpning av tvångsmedel inte är uppfyllt. I en tredjedel av besluten framkommer att det är personalen som är fysisk först, vilket kan tolkas som att personalen, i en betydande andel, bidrar till en upptrappning av situation (dvs. precis som Sis själva redan konstaterat). fasthållningar utgör en tredjedel av fallen och trots återkommande och allvarlig kritik från JO, senast , fortsätter barn att utsättas för fasthållningar i form av bl.a. nedläggningar mot golv. Allvarligt nog innebär sådana nedläggningar mycket stor risk för skada. har tidigare föreslagit i motion med anledning av proposition Stärkt rättssäkerhet vid genomförande av särskilda befogenheter på särskilda ungdomshem och LVM-hem (motion 2017/18:4046) beträffande särskilda befogenheter inom Sis-institutioner, i enlighet med FN och m.fl., att möjlighet till beslut om avskiljning helt ska avskaffas. Det valde regeringen tyvärr att inte gå vidare med utan nya regler om att korta tiden för avskiljning till fyra infördes 2018. I samband med lagändringen meddelade regeringen dock att man helt ville avskaffa möjligheten till beslut om avskiljning på ungdomshem. I socialutskottets tillkännagivande finns en tydlig uppmaning till regeringen från samtliga partier att tvångsåtgärderna ska bort. Enligt regeringens skrivelse arbetar Sis för att stärka kompetensen angående vilka tvångsåtgärder som får vidtas och olika slags utbildnings- och behandlingsinsatser ska genomföras. Dock meddelas att ”införande av förbud mot avskiljning inte är en framkomlig väg” enligt Sis. Ska detta bara få stå oemotsagt utan respons från regeringen? ser mycket allvarligt på att regeringen inte ämnar vidta ytterligare åtgärder i denna fråga då vi anser att nollvisionen om avskiljningarna ska finnas kvar. I synnerhet då kritiserats av både och mot tortyr för att den svenska lagstiftningen över huvud taget tillåter att barn och unga isoleras och hålls avskilda på bl.a. ungdomshem. Det är mycket anmärkningsvärt att regeringen inte bara backar från sina egna uttalanden, utan dessutom går emot ett enigt socialutskotts vilja. Detta trots att vi ser att dessa inhumana avskiljningar ökat inom Sis –2020 och mot bakgrund av att det oftast är flickor, de yngre barnen och unga med funktionsnedsättningar som avskiljs. Det är oerhört viktigt att en förändring sker.