mot · H9023909 · 2021-10-05 00:00:00 — Det kräver liten dokumentation och byråkrati, de är lättbegripliga för de som kommer att styras av dem, och de lämnar mindre utrymme för styrning mot fel mål. Det ska ta sikte på att styra ledningen för olika verksamheter istället för enskilda medarbetare. Avsikten ska vara att skapa riktning för hela verksamheter, till exempel krav på viss tillgänglighet och kunskapsstyrning baserad på nationella riktlinjer för de högre ledningarna. Chefer och sjukhusledningar finns till för att leda medarbetare i verksamheterna, och de ska ha mandatet att få göra sina jobb. Politiker ska vara tydliga med vilka resultat de förväntar sig. Men på vilket sätt en vårdcentral eller sjukhus uppnår de kvalitets- eller tillgänglighetsmål som har satts upp är inte deras roll eller kompetens. Denna stora frihet för professionen att nå upp till mål ska kombineras med enkla men tydliga utvärderingar av måluppfyllelse på en mer övergripande nivå. Politiker sitter på kunskap om hälso- och sjukvården som en hel organisation, och välfärdens medarbetare sitter på kunskap om sina egna arbetsuppgifter, sitt omsorgsteam eller vårdcentral. För att få en styrning av vården som fungerar i praktiken måste medarbetarna och verksamheterna involveras mer på ett tidigt stadium genom förankring och dialog när styr- och ersättningssystem tas fram. Likaså behöver både patienter och brukare få möjlighet att medverka. De grundläggande värdena för hälso- och sjukvården och äldreomsorgen är fastslagen i Hälso- och sjukvårdslagen och Socialtjänstlagen. Det är lagarna som ska vara vägledande och styrande för de olika verksamheterna och inte egna lokala nytolkningar. Det finns också mycket god kunskap från forskningen om vilka principer offentliga verksamheter bör följa för att ge god välfärd till alla medborgare. De sju principer som har förts fram av Tillitsdelegationen anser ska vara vägledande för utformningen av styrningen . De formuleras på följande sätt: Tillit: utgå från att den anställde vill väl och vill sköta sitt jobb. Brukarfokus: fokusera på verksamhetens kärnuppdrag. Öppenhet: dela information och tillåt oliktänkande. Stöd: administration utformat för att underlätta kärnuppdrag. Delegering: flytta beslut nedåt i hierarkin. Samverkan: riv stuprör och samarbeta över organisationsgränser. Kunskap: underlätta kunskapsinhämtning och kunskapsöverföring. kommer att verka för att dessa principer ska ligga till grund för den statliga styrning av hälso- och sjukvården som finns , och arbeta för införandet av tillitsbaserad styrning i alla kommuner och regioner. Långsiktighet i statliga satsningar och styrning En välfärd som fungerar kräver mångåriga och stabila förutsättningar. Det är viktigt i normalfall, men ännu viktigare när välfärden står inför en period av utveckling och omställning som kommer att pågå . Det som kallas för ”Nära vård” är en pågående och grundläggande omställning i alla regioner som har som mål att vården ska flytta sitt fokus från organisationsstrukturer till att mer organisera vården utifrån personer, relationer och ta sin utgångspunkt i patientmötet. Skiftet har också som mål att göra vården mer hälsofrämjande istället för reaktiv – invånare ska kunna få hjälp att behålla sin hälsa istället för att bara få hjälp när de väl blir sjuka. sker en stor del av statens styrning genom att teckna överenskommelser med SKR, kommunernas och regionernas samarbetsorganisation, om gemensamma satsningar. Men de flesta överenskommelser sträcker sig bara . Styrningen av välfärden får en projektkaraktär och arbetet hinner knappt påbörjas innan pengarna försvinner och strukturer och arbetssätt måste avvecklas. Denna kortsiktighet är särskilt onödig eftersom nästan alla utmaningar för hälso- och sjukvården och äldreomsorgen i sig är långsiktiga. anser därför att staten ska möjliggöra långsiktig omställning genom att arbeta med överenskommelser som sträcker sig . vill underlätta för och uppmuntra alla vård- och omsorgsgivare att samverka och samarbeta mer, för brukare och patienters skull. Människor ordnar inte sina liv efter den offentliga sektorns administrativa gränser eller vart de är folkbokförda. Folk spenderar tid i sina sommarstugor, många barn delar sin tid mellan föräldrar på olika orter och hundratusentals människor arbetspendlar och spenderar stora delar av sina liv i andra kommuner och regioner än den de bor i. Dessa administrativa gränser påverkar också äldre, en grupp som kommer att växa mycket , vars hälsa ofta hänger på att den kommunala omsorgen har ett gott samarbete med regionens sjukvård. Ska vård och omsorg som drivs av allt mellan kommuner, regioner, ideella och privata aktörer fungera måste alla vård och omsorgsgivare samverka och samarbeta över sina olika administrativa gränser. Fokus ska vara på invånarens behov av vård och omsorg i hela landet. Det behöver införas förpliktande samverkansöverenskommelser mellan kommuner och regioner för hur vården av äldre ska fungera, missbruksvården och hur man tillsammans ska möta psykisk ohälsa bland barn och unga. Samverkansöverenskommelser är ett viktigt och nödvändigt styrinstrument för framtiden, särskilt för att säkerställa en god vård och omsorg för äldre. vill se en lagändring som säkerställer att alla kommuner har en bindande samverkansöverenskommelse med regionen om hur personer som bor i särskilt boende eller i hemsjukvård ska få tillgång till läkarvård och medicinsk behandling. Sjuksköterskor och undersköterskor ska ges förutsättningar att kunna ta ett större ansvar genom till exempel ett större mandat att kunna ge vård till äldre i särskilt boende. Det handlar om välutbildad, kvalificerad personal som kan göra stor skillnad, snabbt och på ett tryggt sätt för de boende. I den samverkansöverenskommelse som kommuner och regioner ska ha för att utveckla primärvården i varje region är det viktigt att vara överens om hur läkarmedverkan ska se ut i den kommunala primärvården, men det är också betydelsefullt att regionerna ställer till förfogande läkarkompetens för ledning och planering av den kommunala primärvården. Förändrad roll för myndigheter Det är viktigt att det finns en vakthund för personlig integritet i . Det är den rollen () har, och ska fortsätta ha, men myndigheten bör få ett utvecklat uppdrag. har en lagstiftning som på ett felaktigt och onödigt sätt ställer integritet mot möjligheten att ge människor bättre vård. Alla ambitioner att förbättra vården genom ett bättre användande av digitala verktyg måste gå hand i hand med både modernisering av lagar, så att digitaliseringen underlättas och den personliga integriteten värnas. Med införandet av en ramlagstiftning för integritet för hela vård- och omsorgssektorn får en ny och viktig roll att spela. Myndigheten ska agera kravställare, granskare och kunskapsbank för det digitala ekosystemets kvalitet och säkerhet. Arbetet blir att säkra att krypteringar är tillräckliga, att system inte kan läcka information eller kommas åt av utomstående. Krisberedskap och lagerhållning en del av en nationell styrning Hälso- och sjukvården behöver bli mer motståndskraftig under kriser som pandemier och ytterst under krig. Under pandemin har personalen inom hälso- och sjukvården gjort och gör fortfarande enorma ansträngningar. Men beredskapen har inte alltid varit tillräcklig. Det är tydligt att alltid måste ha tillgång till viktiga varor och tjänster, inte minst inom hälso- och sjukvården. ska vi inte behöva stå utan livsviktiga produkter vid stängda gränser eller globala brister. ska börja bygga upp nationella reserver av kritiska varor och produkter och en logistik som gör det möjligt att förse vård och omsorg med nödvändigheter under kriser. Det är ett ansvar för stat, hälso- och sjukvården och näringslivet tillsammans. Grunden i krisberedskapen, ansvarsprincipen - det man ansvarar för i normalfallet ansvarar man också för i en kris behöver utvecklas för att bättre spegla behov och ansvar i hela hotskalan och tydligare visa att staten har det yttersta ansvaret för vårt lands säkerhet och för alla som bor här. Staten kan få en större roll att spela för försörjningsberedskapen, och att det säkerställs att förstärkningsresurserna finns tillgängliga över hela landet. behöver också en viss egen nationell produktionsförmåga för viktiga varor. Vi vill därför att staten tecknar vad vi kallar strategiska försörjningsavtal med samhällsviktiga företag för att säkra produktion av särskilt viktiga varor i händelse av stora kriser och höjd beredskap. Det kan handla om företag som tillverkar dessa varor, eller företag som har förmågan att snabbt ställa om sin produktion. Hälso- och sjukvården ska ha en egen försörjningsberedskap och annan planering. Motståndskraft bygger på att regionerna har personalplanering, katastrofmedicinsk beredskap och en utbildad och utövad krisorganisation. Men det måste bli tydligare hur ansvarsfördelningen ska se ut och vilka förväntningar som finns på alla aktörer. I det fall kraven på regionernas egen lagerhållning ökar ska också staten betala för det, som ytterst ansvarig för medborgarnas säkerhet. Alireza Akhondi (C) Aphram (C) Per Schöldberg (C) Per Åsling (C)