mot · H9023801 · 2021-10-05 00:00:00 — Elevhälsan ansvarar för både den fysiska och den psykiska hälsan hos barn och har i sin roll stora möjligheter att påverka och vända den pågående trenden med ökad psykisk ohälsa inom gruppen. Med anledning av detta finns det goda skäl att utreda hur elevhälsan kan stärkas och ges bättre förutsättningar att möta och, vid behov, behandla elever som mår psykiskt dåligt. Det finns således skäl att utreda möjligheten att införa kontinuerliga bedömningar av psykisk och psykosocial hälsa inom grund- och gymnasieskolan för att kunna fånga upp elever som behöver stöd och behandling. En annan viktig aspekt är att befintliga behandlingsresurser inte ska begränsas till enbart barn- och ungdomspsykiatrin (BUP). Långa köer till BUP kan motverkas om behandlingskompetens i högsta utsträckning kan finnas tillgänglig på plats i våra skolor. Det är därför ytterst aktuellt att utreda detta. Ökad kunskap om psykisk ohälsa är grundläggande och skapar goda förutsättningar för en förbättrad problemlösningsförmåga och en utvecklad emotionell intelligens. Effekten av evidensbaserade kunskapsinsatser, som exempelvis programmet YAM (Youth Aware of Mental Health) har visat sig vara mycket framgångsrika. Att ge skolelever verktyg att hantera och få förståelse för sina egna och andras känslor är enligt resultaten en mycket effektiv metod. Preventiva och hälsofrämjande insatser med syftet att stärka den psykiska hälsan och minska antalet självmord måste lyftas fram. Om vi ger våra unga verktyg för att utveckla sina emotionella färdigheter och kunskaper om psykisk hälsa har de bättre resurser till att möta svårigheter i livet. Utökat stöd till att genomföra kunskapsbyggande insatser är därför en aktuell fråga och vi ser behov av att utreda möjligheten att integrera kunskap om psykisk hälsa och ohälsa i läroplanen. Den psykiska ohälsan är vanligt förekommande hos hbt+-personer. Forskning visar exempelvis att depressioner och ångestproblematik är högre i samkönade äktenskap, i jämförelse med olikkönade äktenskap (, 2016). Forskning och befolkningsundersökningar visar att den psykiska hälsan är ojämlikt fördelad mellan olika grupper i samhället. Exempelvis är transpersoner en särskilt utsatt grupp när det gäller psykisk ohälsa, suicidalitet och självskada. Det visar enkätstudie bland transpersoner, med syftet att undersöka hälsan och hälsans bestämningsfaktorer i gruppen. Av de 796 transpersoner, mellan 15–, som deltog i enkätundersökningen, angav majoriteten att de har ett bra eller mycket bra allmänt hälsotillstånd, men en hög andel uppgav suicidtankar eller suicidförsök. Totalt rapporterade att de minst en gång allvarligt övervägt att ta sitt liv. Bland unga transpersoner i åldern 15–var denna andel , jämfört bland unga generellt, i gruppen 16–, enligt den nationella hälsoenkäten. Internationella studier bekräftar även bilden av en högre prevalens av psykisk ohälsa, suicidalitet och självskada bland transpersoner. menar att det krävs mer specifika insatser för att främja hbt+-personers psykiska hälsa. De särskilda behov som föreligger måste tas i beaktande och insatserna behöver likaså bli bredare än enbart utbildningsinsatser, vilket insatserna till största del kretsar kring . Det är likaså avgörande med förebyggande insatser som kan minimera risken för psykisk ohälsa innan den utvecklats. Könsdysfori är ett tillstånd som orsakar psykiskt lidande. Tillståndet grundar sig i att den upplevda könsidentiteten inte stämmer överens med det kön som fastställts hos personen vid födseln. Vi har sett en explosionsartad ökning vad gäller unga personer som upplever att de har fel kön. Könsdysfori behandlas med medicinsk vård, i syfte att anpassa kropp efter upplevd könsidentitet. Vad avser fysisk könskorrigering och hormonbehandlingar måste både biverkningar och effekter av behandlingen analyseras noga. Målsättningen måste vara ett psykiskt och fysiskt välmående genom livet. Oåterkalleliga ingrepp ska alltid hanteras utifrån en försiktighetsprincip. Vi anser att riskerna med hormonbehandlingar måste utredas närmare och således att behandling med hormoner likaså bör klassificeras som ett oåterkalleligt ingrepp i och med att det kan leda till bestående fysiska och kroppsliga förändringar. saknas många delar inom den könsbekräftande vården, och vi menar att den vetenskapliga evidensen måste vara en stark grund för all vård och behandling som genomförs. För att genomgå en fysisk könskorrigering ska kravet vara bland annat psykisk stabilitet. Det är ett livsförändrande ingrepp som därför också kräver att personen är mentalt mogen och har stor förståelse för efterföljande konsekvenser, samt biverkningar. Att få må bra och trivas i sin kropp är mycket viktigt. Därför är det också ytterst relevant att den könsbekräftande vården och behandlingen ser till helheten utifrån ett långsiktigt perspektiv. Med anledning av detta menar vi att biverkningsfri behandling, såsom samtalsterapi, ska vara den första behandlingsåtgärden vid könsdysfori. Terapeutisk behandling och en seriös psykologisk utredning, vilken tar hänsyn till faktorer som exempelvis annan psykisk sjukdom, måste också vara fundamentala delar i vårdprocessen. För att den könsbekräftande vården ska bli mer jämlik krävs likvärdig vård och behandling i hela landet. Vi menar därför att nationella riktlinjer ska arbetas fram och att dessa ska fokusera på förebyggande insatser samt psykologiskt stöd för hbt+-personer. är det våra regioner som ansvarar för rättspsykiatrin. Dessa består av fem regionkliniker och 25 större vårdenheter spridda över landet. Samtliga har olika förutsättningar och resurser för att ge patienterna en säker, trygg och likvärdig rättspsykiatrisk vård. De bedrivs på olika villkor och med skiftande resurser. Vissa regioner säljer bort hela uppdraget eller delar av uppdraget till andra regioner. I andra är den rättspsykiatriska vården helt integrerad med den vanliga psykiatrin. Personalens kompetens och erfarenhet inom området skiftar och synen på vård och behandling skiljer sig åt. menar att målsättningen ska vara att sträva efter en jämlik vård i hela landet, inte en vård där det exempelvis under vissa perioder kan vara svårt att hitta en lämplig vårdplats med rätt säkerhetsnivå. Inte heller en vård där möjligheten att söka och finna lediga platser bygger på lösa principer om uppbyggda personliga relationer och kunskaper om enskilda klinikers goda vilja. Undersökningar om rättspsykiatrins kapacitet varierar. Vid en del enheter har det satsats på detta , medan läget på andra håll är oklart. Behovet av investeringar i vårdplatser behöver överblickas, inte kontinuerligt uppskattas i hopp om att verksamheten överlever. hanteras frågan om risk- och farlighetsbedömningar på olika sätt. Det är inte heller alla enheter som arbetar med strukturerade evidensbaserade metoder. Det ovan nämnda är endast ett axplock av den problematik som föreligger. Den rättspsykiatriska vården står inför en rad utmaningar och vi menar att det inte är möjligt att sträva efter en likvärdig rättspsykiatri utan att ett större ansvar tas på nationell nivå. Vi föreslår därför att ett pilotprojekt ska initieras, där någon eller några vårdenheter tas över av staten, för att senare utvärdera kostnader, konsekvenser och vårdkvalitet. Syftet med pilotprojektet är att kunna bedöma huruvida samtliga regionkliniker och vårdenheter bör bedrivas av staten . Vi ser likaså behov av att tillsätta en nationell samordnare med uppdrag att kontrollera vårdenheternas vårdkapacitet och resurser. Den nationella samordnaren ska även ansvara för att säkerställa att den vård som erbjuds inom rättspsykiatrin är evidensbaserad. Uppmärksamhets- och hyperaktivitetsproblem (adhd, attention deficit hyperactivity disorder), autism, Aspergers syndrom och Tourettes syndrom kallas i samlat för neuropsykiatriska tillstånd, alternativt neuropsykiatriska funktionsnedsättningar (NPF). I denna grupp ingår oftast specifika och generella inlärningsstörningar. Vanligtvis är det psykiatrin som diagnostiserar neuropsykiatriska tillstånd. Dock behöver tillståndet inte alltid innebära ett lidande som resulterar i att det klassas som en sjukdom eller störning. NPF innebär att sårbarheten för utveckling av andra psykiska symptom förhöjs kraftigt. Den beräknade förekomsten av adhd i samhället är hos vuxna och hos barn, som för förekomsten av autism beräknas vara , enligt data från (2014). Statistik från och samhällsmedicin visar att av tonårspojkarna hade en adhd-diagnos och hade diagnosen autism. Det här är också siffror som varierar runt om i landet. När vårdens resurser inte räcker till finns det en risk för att utredning av intellektuella funktioner rationaliseras bort på grund av en önskan om att snabba på utredningsprocessen. Långa väntetider till utredning är givetvis inte hållbart och måste åtgärdas. Dock får det aldrig innebära försämrad patientsäkerhet. Utredningar som fokuserar på att bekräfta eller bestrida den remitterande vårdpersonalens hypotes ökar risken för överdiagnostik. Personer med andra svårigheter och icke-patologiska utmaningar kan exempelvis bedömas som funktionsnedsatta på grund av tidsbrist. Tidsbesparingar kan även leda till att effektiv behandling uteblir och att felaktig medicinering sätts in, vilket i sin tur kan skapa allvarliga komplikationer. Av dessa skäl är det angeläget att säkerställa en standardiserad och kvalitativ utredningsprocess för att diagnostisera personer med neuropsykiatriska funktionsnedsättningar. För en jämlik och effektiv behandling vid neuropsykiatrisk diagnos krävs det också nationella riktlinjer. En ökad kunskap om neuropsykiatriska diagnoser kan motverka onödig särbehandling och förbättra det vardagliga livet för personer med NPF. Riktade kunskapsinsatser bör av den anledningen likaså utredas närmare. behöver ta krafttag för att motverka förekomsten av självmord. menar att insatserna måste stå i proportion till det faktiska samhälls- och folkhälsoproblem som självmord innebär. tar cirka 1 500 personer sitt liv i . Det innebär att fyra personer avslutar sitt liv , att omkring 15 000 personer försöker att ta sitt liv, och att runt 150 000 personer har allvarliga självmordstankar. antog en nollvision för suicid. Trots det faktum att nollvisionen antogs har ingen regering hitintills valt att göra tillräckligt seriösa insatser för att minska suicidtalen. För att på riktigt verka för en förändring krävs tydliga åtgärder och en reell politisk vilja. För att nollvisionen inte ska fortsätta att vara enbart en vision behöver vi strukturera upp och planera det fortsatta arbetet för att motverka suicid. Det gör vi inte minst genom konkreta delmål och resultatuppföljning. behöver likaså tillsätta en nationell samordnare som har ett samlat ansvar för det suicidpreventiva arbetet. I samband med att tog beslut om nollvisionen antogs likaså ett niopunktsprogram för suicidprevention. behöver det niopunktsprogrammet revideras och förnyas. Vi måste likaså se över hur vi bättre kan samordna både vård, uppföljning och krishantering när det gäller suicid. Därför är det aktuellt att se över och pröva arbetet med regionala kriscenter för en mer lokal och ändamålsinriktad hantering. Hos suicidala personer är återfallsrisken märkbart förhöjd efter ett suicidförsök. Därför är det oerhört viktigt att hälso- och sjukvården har säkra strukturer för att följa upp den här riskgruppen. Vi behöver få till riktlinjer och metoder som ska vara obligatoriska när det gäller uppföljning av självmordsnära patienter, och dessa riktlinjer menar vi ska standardiseras inom svensk hälso- och sjukvård. Uppföljningen ska innebära att varje patient får en adekvat och individanpassad efterföljande vård från och med utskrivningsdagen. kan självmord lätt förhindras, genom att tillfällen försvinner och impulsiva handlingar bromsas. Den psykiska ohälsan bland unga har ökat så kraftigt att den nu är ett av våra största folkhälsoproblem. Psykisk ohälsa ligger bakom av alla självmord som begås i . Vikten av en god och tillgänglig psykiatrisk vård, särskilt för barn och ungdomar, kan därför inte nog belysas och det krävs omfattande insatser för att stärka vården. Dessutom fordras förstärkningar inom skolpsykiatrin och kuratorsverksamheten, inte minst då många unga drar sig för att söka extern psykiatrisk vård. All personal som arbetar med någon form av vård eller omsorg bör likaså gå en kortare utbildning för att lära sig känna igen signaler och tidigt upptäcka eventuell självmordsbenägenhet. Trots kännedom om den förhöjda risken finns ingen standardiserad uppföljning av riskgruppen självmordsnära inom svensk hälso- och sjukvård. skrivs patienter som har försökt att begå självmord, i många fall ut snabbt, utan några seriösa behandlingsåtgärder. Den vanligaste åtgärden är förskrivning av psykofarmaka. Uppföljning av självmordsnära patienter bör vara en självklar del i den egna vårdprocessen. Hälso- och sjukvården kan motverka upprepade suicidförsök om rätt behandlingsmetoder tillämpas vid rätt tillfälle. Därför ska hälso- och sjukvårdspersonal som möter den här utsatta riskgruppen arbeta utifrån tydliga riktlinjer och en väl utarbetad behandlingspraxis. Av dessa skäl föreslår vi att en utredning ska tillsättas för att se på behovet av att inrätta en nationell modell för standardiserad uppföljning av självmordsnära patienter. Suicid är en tragedi som också drabbar de anhöriga väldigt hårt. Därför är det otroligt viktigt att ge nödvändigt stöd till de efterlevande. Att förlora en närstående är alltid ett trauma, men då personen i fråga själv valt att avsluta sitt liv är situationen än mer chockerande och väcker än fler känslor och frågor. Vi behöver kartlägga vilka insatser som behövs för att kunna möta de efterlevandes behov och för att stödja och vägleda de anhöriga tillbaka till vardagslivet. Kartläggningen kan i sin tur underlätta för framtagandet av riktlinjer för såväl direkt som uppföljande kontakt med anhöriga, vilket behöver arbetas fram och implementeras i vården. avskaffades hälso- och sjukvårdens anmälningsplikt efter suicid. var det obligatoriskt att göra en anmälan till Inspektionen för vård och omsorg (), för utomstående utredning enligt lex . Den tidigare anmälningsplikten innebar en utförd anmälan efter den senaste kontakten med vården. Detta oavsett om självmordet ansågs vara en vårdskada eller inte. Anmälningsplikten togs bort i och med att ändrade sina föreskrifter och regelförändringen genomfördes eftersom det inte fanns stöd i lagen för en anmälningsplikt. Den nya föreskriften anmälan inte behöver ske per automatik, utan enbart när vårdgivaren upptäckt brister i den utförda vården. Efter upphörandet av regeländringen har nu följt upp hur detta har påverkat antalet anmälningar . I uppföljningen kunde man se att antalet anmälningar hade minskat markant. till var antalet anmälningar 413, och var antalet anmälda fall 82 stycken. Viktigt att ha i åtanke är således att antalet självmord inte har minskat, utan problematiken med höga suicidtal kvarstår. anser att anmälningsplikt är en viktig åtgärd som ska återinföras inom hälso- och sjukvården samt vid självmord. I finns ett arbetssätt som tillämpas vid självmord som begåtts, där man tillsätter en så kallad . innebär att sjukvård, socialtjänst, skola, polis och civilsamhället gemensamt ska sätta igång en utredning för att komma fram till vad som har hänt och upptäcka relevanta brister i hanteringen. Den typen av utredning kan komma att förhindra framtida självmordsförsök och innebär att varje unikt fall blir en lärdom för framtiden. På så sätt kan man förhindra att misstag upprepas. Arbetssättet med är intressant och en liknande metod bör utredas och införas . Psykisk ohälsa bland äldre lider av alla äldre personer av psykisk ohälsa. är av alla svenskar eller äldre, vilket kommer att göra psykisk ohälsa till en av våra största folksjukdomar. Äldre personer som lider av psykisk ohälsa befinner sig, framför allt inom primärvården och äldreomsorgen, ofta utan tillgång till specialistpsykiatrins kompetens. Det kan vara svårt att uppmärksamma symtom på psykisk ohälsa hos äldre personer, som inte sällan har flera andra sjukdomar . Sjukdomsbilden hos äldre är ofta annorlunda än hos yngre. Eftersom äldre har mer diffusa symtom är risken också större att en psykiatrisk diagnos förbises. Bland äldre personer som begått självmord har sökt sjukvård en månad före dödsfallet. För att utveckla det psykiatriska stödet till äldre personer med psykisk ohälsa är det viktigt att primärvården har tillgång till specialistpsykiatrins kompetens. Det är också viktigt att befintlig personal inom primärvården utbildas och får mer kunskaps om psykisk ohälsa hos gruppen äldre. Därför krävs det riktade utbildningsinsatser. Beredskap för en ökande psykisk ohälsa vid samhällskris och pandemi Social isolering, rädsla, oro och ekonomisk osäkerhet kan leda till negativ utveckling för det mentala hälsotillståndet i samhället. I en nyligen publicerad rapport lyfter () fram särskilt sårbara grupper när det gäller psykisk ohälsa. Barn och ungdomar är exempelvis särskilt drabbade, då den nuvarande krissituationen påverkar vardagliga sociala kontakter, där avskärmning från både vänner och skola kan ha effekt på det psykiska måendet. En annan grupp som lyfts fram som utsatt i rapporten är sjukvårdspersonal. Anledningen till detta är bland annat risken för smitta och de många dödsfall, orsakade av covid-19-viruset, som man konfronteras med i sin yrkesroll. Utöver dessa grupper vet vi att pandemin drabbar våra äldre mycket hårt. Ofrivillig ensamhet och isolering kan leda till en kraftigt försämrad psykisk ohälsa. Vid en långvarig isolering kan konsekvenserna också komma att försvåras. Enligt Nationellt centrum för suicidforskning och prevention (NASP) finns det risk för ett ökat antal självmord och självskador med anledning av pandemin. I dokumenterad forskning finns det ett flertal exempel på att självmord tillfälligt minskar när samhället befinner sig i en kris, exempelvis under krig eller naturkatastrofer. Dock har man kunnat se att de tillfälliga minskningarna kompenseras, och även tenderar att överkompenseras, när den omedelbara krissituationen har gått över. NASP menar därmed att står inför samma typ av risk med anledning av nuvarande covid-19-pandemin och dess efterverkningar. Redan före pandemin var den psykiska ohälsan i samhället ett komplext problem och klassas som en av vår tids stora folkhälsoutmaningar. Med anledning av covid-19-pandemin kan vi räkna med en kraftig ökning av antalet psykiska sjukdomstillstånd. Vi kan även förvänta oss att tillståndet förvärras hos människor som lidit av psykiska besvär innan pandemin. Flera studier påvisar att covid-19 har inneburit stora påfrestningar på den psykiska hälsan globalt. För att möta en förväntad ökning av psykisk ohälsa hos vår befolkning är det därför angeläget att ta fram en beredskapsplan, i form av en nationell handlingsplan, för att kunna agera preventivt och mildra de förväntade effekterna på den psykiska hälsan i samhället, vid såväl samhällskris som pandemi. Psykisk ohälsa innebär enorma samhällskostnader och preventiva insatser kan vara helt avgörande för både hälsoutvecklingen hos vår befolkning och för den fortsatta ekonomiska utvecklingen i landet. Därför är adekvata åtgärder av yttersta vikt. Nationell hjälplinje vid psykisk ohälsa /21 lades den nationella och rikstäckande hjälplinjen ned. Hjälplinjen var en jourtelefonverksamhet som erbjöd samtalsstöd till personer med psykisk ohälsa. Verksamheten bemannades av psykologer, sjuksköterskor och socionomer, som både fungerade som samtalsstöd och likaså hänvisade personer i behov av vård vidare i vårdprocessen. Människor som befann sig i en djup psykologisk kris kunde, tack vare Hjälplinjen, få tillgång till ett anonymt och kostnadsfritt professionellt stöd. Den dåvarande verksamheten, som drevs och finansierades av regioner, tog emot omkring 30 000 samtal. Resurserna räckte knappt till för att besvara ens , hälften av samtalen, eftersom efterfrågan var mycket stor. Den totala finansieringen av verksamheten var , alltså en relativt låg kostnad. Under covid-19-pandemin har samtalen till de ideella organisationerna ökat kraftigt. Självmordslinjen, som är en ideell telefon- och chattlinje, har noterat en ökning på om man jämför med . Självmordslinjen klarar inte det ökade trycket och kan enbart ta emot 3 000–4 000 av de samtal som kommer in. var det så många som 27 000 personer som kontaktade Självmordslinjen, vilket betyder att väldigt många samtal inte kunde besvaras. Social distansering och ofrivillig isolering kan vara mycket påfrestande för sårbara individer som exempelvis har problematik med psykisk ohälsa, ångest och självmordstankar. Av de cirka 1 500 personer som tar sitt eget liv är en fjärdedel personer , och forskning pekar på att ensamhet kan innebära en ökad risk för suicid. Personer har påverkats avsevärt av rekommendationer. Den äldre generationen har inte heller alltid samma vana att kommunicera digitalt. För den här åldersgruppen är telefonstöd en viktig tillgång som därför bör säkras. Regeringen har sedermera uppdragit åt att analysera behovet av en nationell stödlinje. I den rapport som därefter har presenterat menar myndigheten att det finns behov av en nationell stödlinje som ska verka stödjande vid psykisk ohälsa. anser därmed att det finns ett behov av en nationell aktör som erbjuder professionellt och anonymt samtalsstöd via telefon, chatt och andra digitala kanaler. Stödlinjen ska enligt fungera som ett viktigt komplement till det utbud av stödfunktioner som civilsamhället erbjuder, samt hälso- och sjukvårdens ordinarie insatser. Myndigheten föreslår att den nya stödlinjen bör få en finansiering om 15–, vilket skulle innebära en klar kapacitetsökning i jämförelse med den nu nerlagda Nationella hjälplinjen. Förslaget från ligger helt i linje med vad har förespråkat och vi ser mycket positivt på att denna viktiga verksamheten nu blir till verklighet. Enligt regeringens beslut ska uppdraget redovisas till () . Vår uppfattning är fortsatt att en nationell stödlinje måste etableras möjligt. Vi avser därför att följa upp det fortsatta arbetet och återkomma med anledning av det. För att säkerställa att får en nationell stödlinje föreslår vi dock att en etableringsplan ska fastslås och att verksamheten ska startas upp . Per Ramhorn (SD)