mot · H9022552 · 2021-10-01 00:00:00 — Det är visserligen alltid viktigt att kunna ompröva och återkalla tillstånd, såsom föreslagit ovan genom att utvisning på grund av asocialitet återinförs, men för den reglerade invandringens skull, och för att spara resurser, är det alltid bäst att göra en gedigen prövning av eventuella tillståndsskäl, och även av utlänningen själv, innan denne överhuvudtaget kommit till . Detta gäller även vandelsfrågan. Möjligheten att beakta en utlännings vandel i samband med prövningen av utlänningens ansökan om uppehållstillstånd har som tidigare nämnts minskat drastiskt . Det handlar dels om att bredden i omständigheter som får beaktas minskat, men också att graden av eventuellt eller allvar som krävs för ett avslag, ökat. Resultatet är att uppehållstillstånd endast kan vägras av ett fåtal skäl, som måste vara mycket allvarliga. Precis som redan anförts är det orimligt att utlänningar som inte klarar av att uppfylla vissa grundläggande krav i vårt samhälle likväl kan fortsätta vistas i vårt land. En utlänning som för en ohederlig vandel, som för en kriminell livsstil, ingår i kriminella nätverk, som upprepade gånger döms för brott även om de är ringa, som har missbruksproblem eller livnär sig på ett oärligt sätt, genom prostitution eller tiggeri, som engagerar sig i barbariska kulturyttringar som hedersförtryck, klanvälde, könsstympning, eller utgör en orimlig belastning på de sociala välfärdssystemen, måste kunna vägras uppehållstillstånd. Prövningen av en ansökan om uppehållstillstånd måste därför i högre utsträckning beakta all form av vandel. Det kan främst ske genom utländska utdrag ur misstanke- och belastningsregister, eller liknande formella dokument. Vid behov skulle även en personlig utredning, lämnade referenser, eller på andra sätt komma på fråga. Vandelsfrågan får inte åsidosättas. får inte tillåtas bli en för kriminella och asociala utlänningar. En rad myndigheter, främst och , tar upp olika former av biometriuppgifter från utlänningar som vistas eller vill resa in i . Be-roende på vilka uppgifter som avses, och i vilka situationer de upptagits, gäller olika regler för deras lagring och användande. I likhet med vad anförde i sitt yttrande över betänkande Klarlagd identitet (SOU 2017:93), anser att det är av högsta vikt att rättsvårdande myndigheter får möjlighet att ta upp, lagra och få åtkomst till dessa uppgifter i så stor utsträckning som möjligt. Det nämnda betänkandet förslår redan vissa åtgärder för att förbättra myndigheternas möjlighet att uppta, lagra och få åtkomst till biometriuppgifter. Det lagförslag som sent omsider följde på utredningens betänkande var dock en besvikelse, i det att endast begränsade förbättringar föreslogs, och flera viktiga reformer lämnades därhän. inställning är att möjligheten för biometriupptagning inom utlänningsärenden drastiskt bör öka. Ansvariga myndigheter, främst och , bör få ytterligare möjligheter att uppta, lagra och få åtkomst till fler typer av biometriska uppgifter i samband med olika delar av utlänningars kontakter med myndigheter, inklusive ansökningsförfaranden, utredningar, kontroller eller inresa till och utresa från . Den tidigare nämnda föreslog också att bör verka för att en centraliserad EU-databas skapas med information om bland annat uppehållstillstånd och uppehållstillståndskort. anförde i sitt remissyttrande att det borde övervägas att inrätta ett nationellt fingeravtrycksregister för innehavare av uppehållstillstånd. Detta skulle effektivisera och rättssäkra processen vid förlängning av gällande tillstånd liksom ersättandet av ett förlustanmält uppehållstillståndskort. Det skulle också avsevärt försvåra för enskilda individer att verka i i multipla identiteter. Även och Säkerhetspolisen förordade en sådan lösning. I ett flertal europeiska länder finns redan en sådan ordning. anser att frågan är såväl angelägen som brådskande och därför bör utredas. ansluter sig till både utredningen och de nämnda remissinstansernas uppfattning i denna fråga. bör därmed inte bara verka för att en alleuropeisk databas upprättas, men också att får till stånd en egen sådan databas. Ett sådant användande av biometriuppgifter, och en sådan databas, skulle i ett slag omöjliggöra stora delar av den illegala migration som sker i , och skulle vara en dödsstöt mot skuggsamhället. Svenska folket skulle kunna vara säkra att de man möter på gatan också har rätt att vistas i . Förslagsvis skulle detta kunna genomföras genom att existerande bestämmelser om att biometriska uppgifter ska förstöras efter att ett uppehållstillståndskort tillverkats, tags bort. I stället skulle sådana uppgifter alltså sparas både på kortet och i den nationella databasen. Även i fall där uppehållstillståndskort inte är aktuella bör fler biometriuppgifter sparas, lagras, och komma till användning. Multipla identiteter och bristande kunskap om såväl asylsökande som illegala migranter utgör ett stort problem. Dessutom är en påfallande andel av den ökande och grova brottsligheten relaterad till migrationen till . EU samlar inom ramen för Eurodac fingeravtryck och vissa andra uppgifter, men den registerföring som sker inom ramen för asylprocesserna är inte tillräcklig. Asylsökande och andra som söker uppehållstillstånd i bör i anslutning till ansökan åläggas att bidra med DNA och andra biometriska data till ett nytt sökbart register. Registerdata bör sparas till dess att den sökande erhåller medborgarskap i , eller om den sökande är EES-medborgare, till dess att personen lämnat . Registret bör användas både av myndigheter som hanterar utlänningsärenden, för att t.ex. identifiera sökanden som tidigare utvisats eller avvisats från , och av brottsbekämpande myndigheter. Hur en sådan ordning skulle fungera, och huruvida dagens uppdelning av ansvaret mellan och alltjämt ska gälla när det gäller biometriska uppgifter, måste särskilt utredas. Såsom tidigare anfört är detta brådskande, varför regeringen måste ta ställning till en utredning om detta. Att ett uppehållstillstånd beviljats i enlighet med lag och under korrekta former innebär inte att grunden för uppehållstillståndet kvarstår efteråt. Det är inte ovanligt att utlänningar som beviljats uppehållstillstånd på grund av anknytning till en partner avslutar relationen efter ankomsten. Likaså förekommer det att skyddsbehövande reser hem till landet mot vilket man beviljats asyl. Detta är förstås oacceptabelt och måste medföra att uppehållstillståndet återkallas eller att det ursprungliga beslutet upphävs och att utlänningen utvisas. Det finns bestämmelser om återkallandet av uppehållstillstånd. Reglerna är dock skrivna så att det ofta krävs synnerliga skäl för att återkalla ett tillstånd. Detta, tillsammans med bristande riktlinjer från regeringen, gör att inte prioriterar vare sig kontroller eller återkallanden i sig. Enligt uppgifter bland medarbetare på betraktas det ofta som meningslöst att ens lägga upp ett ärende om återkallelse, trots att det kan förefalla uppenbart att utlänningen i fråga förverkat sin rätt att vistas i . I och med ändringarna i utlänningsrätten av , varigenom uppehållstillstånd enligt huvudregeln ska vara tidsbegränsade istället för permanenta, har situationen i viss mån förbättras. De särskilda krav som gäller för just återkallelse av permanenta uppehållstillstånd kommer inte ha samma negativa påverka som de haft. Likväl gäller flera andra krav alldeles oavsett om tillståndet är permanent eller tidsbegränsat. anser att återkallandet av uppehållstillstånd måste bli vanligare. Detta bör först och främst göras genom att lagstiftningen förändras så att det blir lättare att återkalla uppehållstillstånd. Det ska inte längre krävas synnerliga skäl för att återkalla ett uppehållstillstånd om utlänningen inte längre uppfyller kraven för tillståndet eller lämnat oriktiga uppgifter eller medvetet har förtigit omständigheter som varit av betydelse för att få tillståndet. Vidare bör regeringen ge i uppdrag att prioritera handläggningen av dessa ärenden, i synnerhet vad gäller förebyggande kontroll. Mer resurser till för återkallelser Regeringen har genomfört en rad neddragningar av anslag, som fått till följd att nödvändiga reformer inte kunnat genomföras och att kompetens och nödvändig personal sagts upp. Myndigheten har tvingats påpeka att anslagen inte varit tillräckliga, exempelvis i juliprognosen, där myndigheten påpekade att försvarsverksamheten skulle behöva minska på grund av bristande anslag. Givet vad som redan sagts om bristande prioritering för återkallandeärenden är det viktigt att regeringen utöver övriga reformer anslår särskilda medel enkom för att identifiera potentiella återkallelseärenden och handlägga dem. Förbättrad kommunikation mellan myndigheter Ett stort problem när det gäller kontroller och återkallanden av tillstånd är att kommunikationen mellan myndigheterna är dålig. Otaliga utredningar (såsom SOU 2017:93) och rapporter (såsom RiR 2020:07) har beskrivit hur exempelvis och har svårt att kommunicera, främst på grund av omfattande sekretessbestämmelser och icke-kompatibla system. Detta gör att nödvändiga uppgifter inte kommer fram eller att enkla förfrågningar kräver ett omfattande merarbete. Uppgifter från medarbetare på båda myndigheterna tyder på att problemet är välkänt, och att vissa driftiga individer på eget bevåg tvingats kringgå bestämmelser för att få till stånd ett fungerande samarbete. anser att stuprörsmentaliteten bland myndigheter och tjänstemän måste upphöra och att sekretessbestämmelser inte längre ska hindra kommunikationen mellan myndigheterna. Regeringen bör återkomma till med förslag om hur rådande sekretessbarriärer i exempelvis utlänningsdatalagen kan utmönstras, så att tjänstemän på olika myndigheter i högre grad ska få tillgång till relevant och nödvändig information, i synnerhet när det gäller kontroll av utlänningars rätt att vistas i . Begränsningar kring främlingspass och resedokument Främlingspass och resedokument är två passhandlingar som kan bevilja en utlänning, normalt sett en skyddsbehövande. Medan främlingspass är någonting infört på nationell nivå, regleras resedokument i Flyktingkonventionen. Dessa handlingar är internationella resehandlingar, och särskilt resedokument accepteras av nästintill alla stater. Den tidigare nämnda har visat att svenska resehandlingar är åtråvärda på den svarta marknaden, och mycket fusk förekommer kring utfärdandet och användandet av dessa handlingar. Den nämnda utredningen föreslog därför vissa nya strängare bestämmelser kring främlingspass och resedokument, som regeringen sedan förelagt genom proposition. Förslagen var dock i huvudsak meningslösa. Rätten till resedokument begränsades endast för en extremt liten grupp, och även när det gäller främlingspass omfattas endast en mindre grupp av de strängare reglerna. Konsekvensen är i praktiken att en utlänning kan ansöka om och erhålla exempelvis ett nytt resedokument om utlänningen skulle vilja det, utan att det går att neka utlänningen detta. En sökande skulle rentav kunna angiva i ansökan att han personligen förstört sitt resedokument, utan anledning, och ändå beviljas ett nytt. Allt detta förefaller orimligt, nästintill stötande mot rättskänslan. Det måste finnas en rimlig gräns. Rätten att erhålla såväl resedokument som främlingspass måste begränsas, så att inte längre blir ett nyckelland i internationell handel med resehandlingar. Att erhålla en resehandling måste betraktas som ett privilegium, och det kan inte anses acceptabelt att en enskild behöver ansöka om flera nya sådana på ett fåtal år. Även andra bestämmelser kring resehandlingarna måste göras strängare, så att det blir lättare att vid behov bevilja handlingar med kortare giltighetstid, eller med begränsningar i giltighetsområde, exempelvis endast vissa länder. Allt detta bör skyndsamt utredas, i synnerhet förenligheten med och folkrätten. Den dåvarande regeringen beslutade att i praktiken släppa kravet på att EES-med-borgare skulle registrera sig hos vid en vistelse som översteg . Argumentet var att kravet för EES-medborgare att låta folkbokföra sig hos om de avsåg bosätta sig i redan innebar ett registreringskrav och att ett krav att också besöka skulle vara oproportionerligt. Följden av reformen blev att endast i liten omfattning vet hur många och vilka EES-medborgare som vistas i riket. Detta gäller särskilt i fall då en EES-medborgare inte avser bosätta sig i och därför inte har någon anledning att besöka . Därför vill återinföra kravet på registrering, för en bättre översikt av invandringen från andra EU-länder. Genom registreringen kommer också att ha möjlighet att kontrollera vistelsetid i landet och utvisa de personer som missbrukar den fria rörligheten. Huruvida det är eller som ska registrera EES-medborgare bör särskilt utredas. Straffa missbruk av fri rörlighet Det är tydligt att majoriteten av de missbruk som uppdagas gällande EES-medborgares fria rörlighet härrör från vissa enskilda stater, däribland och . Det kan inte accepteras att dessa stater underlåter att ta ansvar för sina medborgares förehavanden. EU bör därför sätta press på dessa stater, så att de följer sina åtaganden inom ramen för den fria rörligheten. förmåga att självmant sätta press på enskilda medlemsstater är begränsad. Däremot är det rimligt att gränspolisen inom ramen för de återinförda gränskontroller som föreslår ovan, särskilt arbetar med missbruk av den fria rörligheten som härrör just från vissa enskilda medlemsstater. Detsamma gäller den återinförda registrering som föreslogs. Alla möjligheter som EU:s direktiv om den fria rörligheter beskriver, alltså nödvändiga åtgärder och sanktioner mot missbruk, bör komma till användning. Skärpta krav för VABO Den rättsliga figuren ställning som varaktigt bosatt (VABO) infördes i efter ett EU-direktiv. En tredjelandsmedborgare med VABO erhåller rätt till fri rörlighet på ungefär samma sätt som en EU-medborgare. Utöver detta ska VABO förenas med ett uppehållstillstånd om . I beslutade regeringen att förena VABO med permanent uppehållstillstånd (PUT). I och med de nya reglerna i utlänningsrätten som trädde i kraft , omfattas nu möjligheten att erhålla PUT genom bestämmelserna om VABO av samma krav som PUT i övrigt, alltså vissa krav på främst försörjningsförmåga. motsätter sig förekomsten av permanenta uppehållstillstånd överhuvudtaget och föreslår istället att ställning som varaktigt bosatt ska förenas med ett tidsbegränsat uppehållstillstånd. Dess varaktighet ska efter minimikrav vara . Den fria rörligheten och begränsad svensk välfärd EU:s fria rörlighet innebär visserligen vissa fördelar för och dess medborgare, men skillnaderna inom unionen, främst i nivån på välfärden, innebär också orimliga bieffekter. Att EU-medborgare med uppehållsrätt i kan uppbära svenska bidrag för barn bosatta i hemlandet är naturligtvis helt oförenligt med själva grunden för EU-samarbetet. Direktivet om den fria rörligheten nämner specifikt vikten av att ”personer som omfattas av rätten till bosättning inte utgör en orimlig börda för den mottagande medlemsstatens sociala biståndssystem”. Det står klart att det är regeringens dåliga hantering av frågan som leder till detta de facto-missbruk av den svenska välfärden. menar att regeringen skyndsamt måste tillse, genom regleringsbrev och lagstiftning, att sådana missbruk inte kan förekomma. i (SD) [1] SOU 1993:120, s. 18. [2] SOU 1993:120, s. 30. [3] RiR 2020:7, s. 48–49. [4] årsredovisning 2020, s. 55.