mot · H9023793 · 2021-10-05 00:00:00 — Genom att begränsa förbudet till sammanslutningar av personer som genom brott förföljer en folkgrupp på grund av etniskt ursprung åstadkoms en ändamålsenlig avgränsning av det kriminaliserade området. Vi menar dock, som vi skriver ovan, att grundlagskommittén borde ha fått ett bredare uppdrag att föreslå hur föreningsfriheten ska kunna begränsas för alla sammanslutningar som ägnar sig åt våldsbejakande extremism, inte bara för några av dem. Att delta i våldsbejakande vänsterextrema organisationer eller i ett kriminellt gäng kommer i och med detta fortsatt att vara straffritt. Förbud mot deltagande i kriminella gäng Vi har vid ett flertal tillfällen även påtalat att frågan om en kriminalisering av att delta i ett kriminellt gäng borde ha förts in i grundlagskommitténs arbete. Med hänsyn till den samhällsfara som de kriminella gängen i numera representerar finns anledning att även inkludera deltagande i ett kriminellt gäng i en framtida begränsning av den grundlagsskyddade föreningsfriheten. Föreningsfrihetens syfte har aldrig varit att skydda kriminellas rätt att organisera sig. Enligt vår mening borde grundlagskommitté ha fått direktiv att lämna förslag vad gäller deltagande i kriminella gäng och liknande sammanslutningar som ägnar sig åt grov organiserad brottslighet, vilket tyvärr inte skett. Regeringens ovilja att hörsamma våra krav innebär att en sådan lagstiftning sannolikt kommer fördröjas åtminstone och inte kunna läggas fram förrän . Vi menar nu att grundlagskommitté bör ges ett kompletterande uppdrag att utreda och lägga fram ett förslag som innebär att ett undantag till föreningsfriheten omfattar även kriminella sammanslutningar och gäng. har även lyft frågan om svenska medborgare, som döms för exempelvis terrorbrott, också bör kunna bli av med sina svenska medborgarskap. Det är inte möjligt , utan det förutsätter ändringar av både grundlag och vanlig lag. De internationella konventioner om medborgarskap, som skrivit under, medger återkallelse i två specifika situationer. Dels om någon fått sitt medborgarskap genom att lämna felaktiga uppgifter. Dels om en person har tagit värvning i annan stats tjänst eller begått allvarliga brott mot staten. I det senare fallet gäller ett ovillkorligt krav på att ett återkallat medborgarskap inte får leda till statslöshet. Vi riskerar att undergräva medborgarskapets värde och skapa misstro mot rättsordningen om det inte i efterhand går att ingripa mot ett medborgarskap som grundas på felaktiga eller bedrägliga uppgifter. Samma sak kan sägas om situationen att en person begår grova brott som terrorism, utan att det ytterst finns möjlighet att ingripa mot medborgarskapet i sig. Vi anser därför vi att det finns anledning att se över möjligheterna att ompröva medborgarskapet i de situationer som medges i folkrätten, det vill säga vid lämnande av oriktiga uppgifter i samband med medborgarskapsförvärv respektive vid grova brott mot staten, såsom exempelvis terrorbrott. Även detta anser vi att grundlagskommitté bör få ett kompletterande uppdrag att se över detta. En äganderätts- och näringsfrihetskommission Äganderätten och näringsfriheten är grundläggande beståndsdelar i ett fritt samhälle och är även oundgängliga förutsättningar för välstånd och utveckling. Äganderätten har ett visst grundlagsskydd genom bestämmelserna i 2 kap. 15 § regeringsformen, medan näringsfriheten i viss mån skyddas genom 2 kap. 17 § regeringsformen. Det är, som framgår ovan, lättare att inskränka äganderätten och näringsfriheten än vissa andra fri- och rättigheter i och med att begränsningsreglerna och reglerna om vilandeförklaring inte är tillämpliga på äganderätten och näringsfriheten. Den begränsning som finns i 2 kap. 15 § och 2 kap. 17 § regeringsformen är att de båda rättigheterna enbart får inskränkas för att tillgodose angelägna allmänna intressen, men man behöver till exempel inte göra någon sådan proportionalitetsbedömning som begränsningsreglerna kräver (begränsningen får aldrig gå utöver vad som är nödvändigt med hänsyn till det ändamål som har föranlett den). I praktiken får det anses vara oklart vad som krävs för att ett intresse ska anses vara angeläget och allmänt. Det tycks i hög grad vara upp till den politiska församling eller myndighet som vill tvångsinlösa, eller inskränka rådigheten över, viss privat egendom att efter fritt skön avgöra vad som är ett angeläget allmänt intresse. En särskild fråga gäller gränsdragningen mellan allmänna och privata intressen, exempelvis när en kommun inom ramen för ett planärende vill låta överföra en fastighet från en privatperson till en kommersiell aktör. Även inom jord- och skogsbruket aktualiseras ofta äganderättsfrågor mot bakgrund både av offentliga myndigheters ingripanden med hänvisning till miljö- och bevarandesynpunkter och av att offentliga eller privata aktörer vill ha tillgång till jordbruks- eller skogsmark för att exempelvis bygga vägar och järnvägar, sätta upp mobilmaster eller bygga vindkraftverk. Det här är några exempel på situationer då frågor om äganderättens och näringsfrihetens ställning i dagens aktualiseras. Olika intressen och principer måste alltid vägas mot varandra om de kommer i konflikt när konkreta fall ska avgöras. Men mycket talar för att äganderätten och näringsfriheten får stå tillbaka i alltför hög grad . Mot bakgrund av äganderättens och näringsfrihetens grundläggande betydelse för ett fritt och välmående samhälle framstår det därför som angeläget att nu göra en omfattande kartläggning av hot mot och inskränkningar i äganderätten och näringsfriheten i dagens . Hur tillämpas rekvisitet angeläget allmänt intresse? Hur vanligt är det med expropriation och andra liknande intrång, vilka skäl anförs och vilka skäl godtas? Vilka andra åtgärder hotar äganderätten och näringsfriheten? Vilka av hoten beror på utformningen av lagstiftning och andra regler och vilka hot beror på hur myndigheterna och domstolarna tillämpar reglerna? Hur väl fungerar i praktiken de ersättningsregler som är kopplade till äganderätten i grundlag och vanlig lag? Det är några av de betydelsefulla frågorna som bör besvaras. I betänkande 2018/19:KU27 Fri- och rättigheter, m.m. riktar utskottet ett tillkännagivande till regeringen där man uppmanar regeringen att bilda en parlamentariskt sammansatt kommitté med uppdrag att se över och stärka det grundlagsskyddade egendomsskyddet. Detta står vi bakom men anser att ytterligare åtgärder krävs för att stärka äganderätten och näringsfriheten. Vi föreslår därför att regeringen tillsätter en äganderätts- och näringsfrihetskommission som får i uppgift att brett och djupt kartlägga och analysera situationen. När den har avslutat sitt arbete blir nästa steg att överväga vilka åtgärder som behövs för att förstärka skyddet för äganderätten och näringsfriheten. I 2 kap. 12 § regeringsformen stadgas att lag eller annan föreskrift inte får innebära att någon missgynnas därför att han eller hon tillhör en minoritet med hänsyn till etniskt ursprung, hudfärg eller annat liknande förhållande eller med hänsyn till sexuell läggning. Denna formulering kan jämföras med 1 kap. 1 § diskrimineringslagen (2008:567). Denna lag har till ändamål att motverka diskriminering och på andra sätt främja lika rättigheter och möjligheter oavsett kön, könsöverskridande identitet eller uttryck, etnisk tillhörighet, religion eller annan trosuppfattning, funktionsnedsättning, sexuell läggning eller ålder. Den centrala skillnaden mellan dessa båda bestämmelser är att den förstnämnda uttryckligen säger att diskrimineringsskyddet enbart gäller den som tillhör en minoritet, medan den begränsningen inte finns i diskrimineringslagen. Även den som i till exempel etniskt hänseende tillhör majoritetsbefolkningen, den som vad avser sexuell läggning tillhör majoriteten genom att vara heterosexuell och den som tillhör största religiösa samfund kan alltså utsättas för diskriminering på etnisk, sexuell respektive religiös grund i diskrimineringslagens mening – men vederbörande omfattas alltså inte av diskrimineringsförbudet i regeringsformen. Självklart är det angeläget att ha ett starkt skydd för personer som i något avseende tillhör en minoritet, eftersom diskriminering inte sällan innebär att en majoritet på ett orättfärdigt sätt tar sig rätten att göra något på en minoritets bekostnad. är det viktigt att se vad det är som typiskt sett gör att diskriminering är orättfärdigt: att en individ blir behandlad annorlunda – dvs. sämre – på grund av en egenskap som individen inte själv har kunnat påverka. Kön, könsöverskridande identitet eller uttryck, etnisk tillhörighet, funktionsnedsättning, sexuell läggning eller ålder är givna omständigheter som individen har att förhålla sig till, men inte kan ändra på (annat än i några få undantagsfall), och därför uppfattar vi det som orättfärdigt att hålla faktorer av det slaget mot en individ som något negativt. Men det blir inte mindre orättfärdigt att särbehandla en individ utifrån exempelvis hans eller hennes kön eller etnicitet bara för att han eller hon tillhör en majoritet i det aktuella hänseendet. Särbehandlingen bygger likafullt på en omständighet som individen inte har kunnat påverka. Därmed har diskrimineringslagen en rimligare och rättvisare utgångspunkt än regeringsformen, när det gäller avgränsningen av diskrimineringsskyddet. Vi anser därför att utformningen av diskrimineringsförbudet i 2 kap. 12 § regeringsformen bör övervägas inom ramen grundlagskommitté. Då skulle man även kunna överväga om ytterligare diskrimineringsgrunder bör införas i regeringsformen. Diskrimineringslagen innehåller, som framgår ovan, fler grunder än regeringsformen. Exempelvis menar vi att utredningen bör se över införandet av ett förbud mot diskriminering på grund av politisk åsikt motsvarande det som finns i artikel 14 i , i regeringsformen.