· H810580 · 2021-04-06 18:20:27 — Momodou har frågat mig om jag avser att ta några initiativ för att bekämpa förekomsten av institutionell rasism och diskriminering inom offentlig verksamhet och om jag avser att ta några initiativ för att tillsätta en kriskommission mot diskriminering. Låt mig allra först vara glasklar. Rasismen har ingen plats i . Den ska bekämpas med samhällets fulla kraft och inom alla samhällsområden. Ingen ska behöva utsättas för rasism eller diskriminering. Rasism och diskriminering är skadliga både för de enskilda som utsätts och för samhället som helhet. Det leder till att människor förvägras jämlika livschanser men riskerar också att urholka demokratin genom att människor tystnar eller förlorar tilliten till exempelvis myndigheter. Vikten av att synliggöra och arbeta mot strukturell rasism framgår av regeringens nationella plan mot rasism, liknande former av fientlighet och hatbrott. Forum för levande historia arbetar med att utbilda offentliganställda om hur man genom arbete mot rasism kan kvalitetssäkra offentliga verksamheters bemötande av allmänheten. fick myndigheten även i uppdrag att genomföra en kartläggning av kunskap om människors erfarenheter av rasism i kontakter med svenska myndigheter och andra offentliga verksamheter på nationell, regional och lokal nivå. Det finns ingen samlad bild av vilken kunskap som finns om människors erfarenheter av rasism i kontakter med svenska myndigheter och andra offentliga verksamheter. Det nämnda uppdraget blir därför ett viktigt första steg i ett fortsatt arbete för att stödja myndigheter att säkerställa ett likvärdigt och rättssäkert bemötande av enskilda och att förhindra att människors tillgång till välfärd påverkas av faktorer såsom etnisk tillhörighet. En effektiv och heltäckande diskrimineringslag med en effektiv tillsyn i de fall lagstiftningen inte följs är en viktig förutsättning för ett samhälle där människor behandlas jämlikt och har tillgång till samma livschanser. Skyddet mot diskriminering i offentlig verksamhet ser olika ut. Vid vissa myndigheter, däribland rättsvårdande myndigheter, finns ett svagare diskrimineringsskydd för enskilda än vid andra myndigheter. Regeringen har därför gett utredningen om vissa frågor i diskrimineringslagen i uppdrag att ta ställning till hur diskrimineringsskyddet i viss offentlig verksamhet kan ändras för att skyddet mot diskriminering ska bli så heltäckande som möjligt. Utredningen ska lämna sitt betänkande . Alla arbetsgivare ska arbeta främjande och förebyggande mot diskriminering och på annat sätt verka för lika rättigheter och möjligheter oavsett bland annat etnisk tillhörighet. har tillsyn över att lagen följs. I ombudsmannens uppdrag ingår till exempel att följa forskning och utvecklingsarbete, hos regeringen föreslå författningsändringar eller andra åtgärder som kan motverka diskriminering och ta initiativ till andra lämpliga åtgärder. Regeringen är alltid beredd att överväga om det krävs fler insatser och nya angreppsätt för att motverka rasism och diskriminering men har inga planer på att tillsätta en kriskommission mot diskriminering. Låt mig börja med att tacka statsrådet för svaret och för de satsningar och åtgärder som ministern nämnde i sitt svar. Men det är många med mig som kan vittna om att dessa är långt ifrån tillräckliga för att motverka den strukturella och institutionella rasism som drabbar människor i . Den drabbar afrosvenskar, muslimer och andra rasifierade grupper i . Rasismen skördar liv. Människor dör på grund av rasismen i . Låt mig också konstatera att vi bor i samma land men på olika villkor. Det spelar roll vad man heter. Det spelar roll om man heter , som jag heter, om man heter , är och har slöja, eller om man heter . Det spelar roll vilken hudfärg man har, och det spelar roll vilken trosuppfattning man har och hur man väljer att bära den. Tillåt mig att ge några konkreta exempel. Det kan inte ha undgått någon att läsa om 16-årige tragiska bortgång till följd av att han nekades akut ambulansvård. När han blev sjuk ringde föräldrarna. Ambulansen kom, och ambulanspersonalen tittade på honom och bedömde att han inte var så sjuk som han "låtsades" vara. De lämnade honom där, och han dog. Han var bara . Kwaku beredde sig på att börja gymnasiet; han hade sitt liv framför sig, men han dog. Man kan undra om föräldrarna hade förlorat Kwaku om han inte hade varit en svart pojke på i . Det är den fråga man måste ställa sig. Låt mig också ge ett annat exempel. Förstagångsföderskan , , skulle föda barn. I samband med förlossningen förlorade hon nästan sitt liv på grund av den allvarliga smärta hon fick. påpekade gång på gång att hon upplevde hemska smärtor, men i stället för att bli undersökt och få vård fick hon höra nedsättande kommentarer kopplade till hennes etnicitet. hamnade i septisk chock. Det är ett livshotande tillstånd, och alla organ sviktade. fick en infektion i livmodern. Nio påsar blod gick åt, och drabbades av hjärtstopp inte en gång utan två gånger. En afrosvensk muslimsk man, som vi har läst om , som själv var läkare, hade under en fotbollsmatch krockat och skadat sig. ringde man efter ambulans. När ambulansen som skickades ut med högsta prioritet anlände till bostaden var mannen medvetslös. Ambulanssjuksköterskan bedömde att mannen spelade medvetslös och att det var en "kulturell" svimning, varför tillståndet prioriterades ned. avled mannen till följd av hjärnblödning. Exemplen är många och tyvärr ofta osynliggjorda, men det är dags att vi talar högt om dem . Det är inte heller fråga om enskilda fall och undantag, utan de vittnar om ett strukturellt problem. Det är kollektiva erfarenheter av människor som är rasifierade i det här landet. Det går inte att blunda för att rasism och diskriminering på såväl individuell som strukturell nivå präglar det svenska samhället: i skolan, på bostadsmarknaden, i vården, inom polisen och även i arbetslivet. De kan inte heller reduceras till eller definieras som enskilda isolerade incidenter och erfarenheter. De är på riktigt, och de påverkar människor. Därför vill jag gärna veta vad den ansvariga ministern tänker göra, inte bara med ord utan i handling, för att motverka denna tragedi, denna pandemi, som påverkar så många människor i det här landet. Det blåser rasistiska vindar, och det som förr stoppades till viss del av en välbyggd samhällsgrund blåser igenom de krackelerande väggarna. Sprickorna fanns där tidigare, men de har vuxit så pass att vinden känns överallt - till och med i den här kammaren. Statsrådet hänvisar till att man har gett Forum för levande historia uppdraget att kartlägga människors erfarenheter av rasism. Vi menar att det är långt ifrån tillräckligt. Det finns otaliga rapporter som pekar på strukturell rasism som rasifierade får utstå. Jag tror att man skulle kunna använda dessa rapporter som underlag, och då skulle man redan nu kunna göra förändringar för att bryta ned strukturerna. De skulle kunna vara en del av kriskommissionens underlag. I det avseendet skulle jag vilja lyfta småföretagarnas situation. Det handlar bland annat om att själva företagandet är en väg som många väljer när man möts av osäkra anställningar, outnyttjande av kompetens och i vissa fall arbetslöshet, det vill säga om man inte hade mötts av den rasistiska strukturen på arbetsmarknaden kanske man hade valt en annan väg än att vara småföretagare. Där har man i politiken snarare än att åtgärda de rasistiska strukturerna hänskjutit ansvaret till individen. Regeringarna har ofta pekat på att man ska öka företagandet bland utrikes födda så att man minskar arbetslösheten. Man pekar på att rasifierade företagare kommer att anställa fler rasifierade. Företagandet blir en vinn-vinnsituation i statistiken. Men som rasifierad företagare möter man hinder, precis som i andra delar av samhället. Det är känt att många rasifierade företagare möter hinder i form av nekande av banklån i högre grad. Det finns skillnader i hur banklånet beviljas när det gäller krav och ränta. Det är i och för sig sant att rasifierade företagare i högre grad anställer rasifierade. Men det visar att det behövs en ordentlig satsning inom näringslivet på hur man anställer och vilka man anställer om vi inte vill försöka fortsätta att öka på vi-och-dom-samhället. Ansvaret måste läggas på majoritetssamhället, men vi behöver vara mycket tydligare med vad det innebär att diskriminera och vilka konsekvenser det ger. Vi kan inte lägga ansvaret på individen när det gäller att konfrontera den strukturella rasismen. En annan fråga jag vill passa på att lyfta är det diskriminerande pensionssystemet. Vi är många barn till utrikes födda pensionärer som ser hur våra föräldrar lever i fattigdom på grund av pensionssystemet. Det blir ett genomgående systematiskt fel. Dels hinner några inte arbeta till sig en värdig pension, dels möts man av diskriminering på arbetsmarknaden. Det tas inte hänsyn till yrke och kompetens, och det avspeglar sig såklart i pensionen. Precis som i andra delar av samhället är det både den strukturella rasismen och den patriarkala strukturen som är högst närvarande i de orättvisa pensionerna. Det är vår roll som politiker att ställa det här till rätta. Hur många generationer ska behöva leva som fattigpensionärer? Tack, statsrådet, för svaret! Jag tycker att det är positivt att statsrådet är beredd att överväga om det krävs fler insatser för att motverka rasism och diskriminering. Vi är övertygade om att det behövs fler. Men jag måste säga att det är beklagligt att statsrådet avslutar med att säga att hon inte har några planer på att tillsätta en kriskommission mot diskriminering. Å ena sidan hör vi statsrådet säga att ingen ska behöva utsättas för rasism och diskriminering, å andra sidan säger hon att det inte behövs en kriskommission. Men vi vet ju hur utbredd rasismen i är; det har varenda rapport, mycket forskning och flera tusen vittnesmål gång på gång slagit fast! Vi hörde det också här i inledningen. Det är därför vi står här och kräver en kriskommission. Rasismen är en nationell kris. och resten av präglas av strukturell och institutionell rasism, och det krävs tydliga, konkreta och riktade åtgärder. Vi bor i samma land men lever under olika villkor, och dessa är livsavgörande. En antirasistisk politik måste se detta och vilja göra något åt det på alla nivåer. Jag vill också säga att det här inte handlar om enskilda personer som kan kallas rasister eller inte, utan det handlar om ett helt system med rasistiska föreställningar som lever kvar sedan kolonialismens uppkomst. Därför måste rasismen sättas i sin historiska kontext. Det handlar om västvärldens ekonomiska och sociala exploatering och hur den yttrar sig . Det handlar om makt och strukturer som gör att personer konsekvent, medvetet eller omedvetet, missgynnas på grund av sin hudfärg eller etnicitet inom arbetslivet, på bostadsmarknaden, i skolan och så vidare. Att den här debatten inte förs på bredare front är ett bevis i sig för hos vem makten ligger. När det kommer till just makten handlar det också om vem som tillhör de övre klasspositionerna och som kan exploatera och påverka klassvillkoren, som är utmärkande för rasismen. Detta får mig också att tänka på maktbalansen mellan arbetsgivare och anställda, som den här regeringen mycket tydligt vill tippa över till arbetsgivarens håll genom att vilja slå sönder anställningsskyddet - det anställningsskydd som vi både fackligt och politiskt har kämpat för. Det kommer att leda till otrygga och tysta arbetsplatser. Det leder till splittring och ökade klasskillnader. För när ojämlikheten ökar gror och reproduceras också rasistiska föreställningar om icke-vita - just för att exploatera, just för att ge sämre villkor och löner och för att bryta ut och sortera ut människor på arbetsmarknaden. Historiskt sett har våra framgångar grundat sig på att aldrig låta löntagarkollektivet splittras. Vi har mött förtrycket med solidaritet, genom att ta kampen för allas rätt till trygghet på arbetsplatserna och med den gemenskap som arbetare behöver på arbetsplatserna. När tryggheten slås sönder riskerar också splittringen att öka och orättvisorna att cementeras på arbetsmarknaden. Hur går det här ihop med statsrådets ord om att ingen ska behöva utsättas för rasism och diskriminering? På vilket sätt vill regeringen skydda arbetare när ni i praktiken vill slå sönder den här tryggheten för löntagarkollektivet? Detta ökar endast polariseringen på arbetsmarknaden. Jag vill tacka ministern för svaret. I den här debatten kan det framstå som att vi är förbannade, att vi är trötta och att vi är frustrerade. Och det är precis det som är meningen, för vi är förbannade, vi är trötta på det här och vi är väldigt frustrerade. när vi pratar om rasismen i tenderar diskussionen att hamna i . Det är en kamp som vi fyra som är med i debatten , och jag vet även , är med i. Vi tar tydlig ställning mot det rasistiska parti som vi har i riksdag. Men problematiken med rasism är betydligt större än så. Den har funnits betydligt längre än så, och den kommer tyvärr - om vi inte gör någonting politiskt - att finnas framöver. När vi pratar om historien glömmer vi ibland del i den transatlantiska slavhandeln. Vi glömmer hur har behandlat, och faktiskt än behandlar, den samiska urbefolkningen. Rasismen och föraktet mot samer har förekommit i . Senast fick kritik för att man helt enkelt inte respekterar urbefolkningens rättigheter i vårt land. har gång på gång riktat skarp kritik som handlar om att på olika sätt bryter mot urfolkens rättigheter. Hatet mot samerna ökar, och diskrimineringen av dem ökar. De får sämre villkor för sin rennäring och fiskenäring. De får sämre skolgång. Det här är frågor som vi har tagit upp gång på gång, men ingenting händer. När jag ändå är inne på frågan om skolgång vill jag prata om skolan i ett större perspektiv. När stiftelsen släppte sin senaste rapport konstaterade man att den vanligaste förekomsten av trakasserier i skolan var av rasistisk karaktär. Det handlade om etnicitet, och det handlade om hudfärg. Än har regeringen ingen arbetsplan för hur vi ska tackla den strukturella rasism som förekommer i vår skola. Föräldrar till afrosvenska barn har genom föreningen för föräldrar till afrosvenska barn tagit initiativ till att samla in tiotusentals namn landet över för att visa på att nog är nog. Man sa: Det räcker , våra barn ska inte ska bli behandlade rasistiskt i skolan! Regeringen valde att göra exakt ingenting. Vi ser också hur marknadslogiken och hela affärssystemet kring svensk skola leder till fruktansvärda uppdelningar bland elever. Vi ser till och med hur detta har lett till en uppdelning där föräldrar går ut och samlar namnunderskrifter för att deras barn inte ska gå i samma skola som barn med utländsk bakgrund. Vad är detta om inte rasifiering? Och vad är detta om inte en katastrof för en demokrati som ? När vi pratar om detta kan man ju tänka att har tagit ställning mot rasism och att uttalar att den står emot ett fascistiskt parti i riksdag, men vad händer med den strukturella rasismen inom alla dessa områden? Det finns fler områden. Vi kan ta polisen, eller rättsväsendet, som ett exempel. När ungdomar i förorten blir tvångsvisiterade och utkörda till skogen flera mil hemifrån och tvingas att promenera tillbaka, vem ställer vi till svars då? Ingen - är det inte en enda polis som har behövt åka dit för de här sakerna. Regeringen har ett ansvar, och det är ett ansvar som ni inte har tagit . Vi kräver helt enkelt en politisk förändring i dessa frågor. Det var många frågor - jag ska försöka att få något slags struktur på mitt svar. Först vill jag säga att jag delar den bild som interpellanten och frågeställarna målar upp av den strukturella rasismen och av den diskriminering som sker, så vi är inte oense när det gäller problembeskrivningen. Jag skulle också vilja säga att vi har mycket kvar att göra och att jag välkomnar denna diskussion. Jag tycker att den är viktig och tror att vi behöver ha den, både för att synliggöra och ta diskussionen om de problem som uppstår och för att ha en bra debatt och diskussion om vad som behöver göras. Vi arbetar utifrån den strategi som finns inom fem olika områden med att motverka rasismen. Vi arbetar strukturerat med kunskap, utbildning och forskning för att lägga ut uppdrag. Vi har tidigare lagt ut uppdrag om antisemitism till . Vi har precis fått tillbaka rapporten om islamofobi, och vi har lagt ut uppdraget om afrofobi. Vi kommer att behöva fortsätta att bena ut detta. Det är viktigt att se både likheterna och skillnaderna i hur rasism i tar sig uttryck, för det har betydelse för vad vi kan göra och hur vi kan komma åt problemen. Vi arbetar med förbättrad samordning och uppföljning för att få myndigheterna att arbeta tillsammans, för att få fler myndigheter att kroka arm och för att kunna ge fler uppdrag och ta vara på den kunskap som kommer fram. Inte minst handlar det om att till exempel behöver arbeta ytterligare - och ska arbeta ytterligare - med den utbildning och det medvetandegörande som behövs för att vi ska komma åt de missförhållanden som dyker upp där. Vi var inne på ökat företagande som ett sätt att komma bort från diskriminering på arbetsplatsen. Jag skulle säga att jag ser positivt på ett ökat företagande bland utrikes födda men inte som svar på diskrimineringen på arbetsplatserna. Betänkandet i samband med utredningen gällande är just nu ute på remiss. Ett av förslagen är att ge fackförbunden rätt att väcka frågan om vite direkt i nämnden. Jag tror att detta är ett bra förslag och hoppas att vi ska kunna gå vidare med det, just för att stärka möjligheten att inte bara ha en lagstiftning mot diskriminering och om aktiva åtgärder utan också lägga tryck bakom så att de förebyggande insatser som varje arbetsgivare i är skyldig att arbeta med också får tryck bakom sig. Jag vill också nämna uppdrag när det gäller att kartlägga, undersöka och samla in vad barn och unga upplever i form av rasism. Vi vet att den ser ut på väldigt olika sätt. I har vi situationer där offer och förövare möter varandra i ombytta roller. Det är otroligt viktigt att vi möter och aldrig väjer för den rasism som sker i våra skolor om våra barn ska ha möjlighet att få en likvärdig utbildning, för precis som flera av frågeställarna har lyft fram har vi inte jämlika villkor . Makten är inte jämnt fördelad i - hur mycket skit högertrollen än kastar på mig på Twitter för det uttalandet är det fortfarande så att makten inte är jämnt fördelad. Ska vi komma till rätta med detta behöver vi kunskap om hur det ser ut, och vi behöver sedan också förstå vad vi behöver göra åt det. Tack så mycket, ministern, för svaret! Alla dessa satsningar är väldigt välkomna. Jag tycker att det är väldigt viktigt att man gör de här satsningarna och ger alla de uppdrag som nämndes. Jag hade en väldigt bra dialog med ministerns föregångare , och jag hoppas att vi kommer att fortsätta ha den typen av dialog i just dessa frågor. Det som gör att vi står här är, precis som min kollega nämnde tidigare, att vi är frustrerade. Vi är arga och helt desperata, för vi ser att människor dör. Det handlar om liv och död . Vi kan inte säga att vi måste ha en lång utredning och vänta på att det ska beredas. Vi måste agera , för det är kris. Det är därför föreslår en kriskommission som ska sätta sig ned och samordnat titta på offentlig verksamhet. Vi ska inte ha små uppdrag här och där, och vi ska inte ha det så att vi inte vet hur länge det kommer att ta innan uppdragen kommer och så att det hela sedan ska beredas. Dessa olika processer kan ta väldigt . Det här är en verklighet för många människor, och därför måste vi agera. Precis som nämndes handlar det inte om isolerade incidenter utan om kollektiv erfarenhet. Det är många människor i det här landet som vaknar, går till jobbet och utsätts för detta. Låt mig komma med några exempel. När det gäller rasismen inom vården, som jag nämnde, gav jag ett enskilt exempel. I ett nytt upprop kräver över 1 000 läkare och läkarstudenter att vi ska agera och vidta åtgärder mot rasism inom vården. Vittnesmålen om rasismen inom svensk sjukvård är många och väldokumenterade; det vet vi. Patienterna far illa, och de dör på grund av sin hudfärg. Läkare utsätts för rasism av både patienter och kollegor. Patienterna väljer bort läkare på grund av deras namn eller utseende. Detta står i uppropet, som publicerades på debattsida. Det spelar ingen roll om det handlar om patienter eller läkare. Man utbildar sig. Man får höra att invandrare inte utbildar sig och att invandrare är lata, så man går och utbildar sig och blir läkare. Men inte ens då får man möjlighet att jobba som läkare utan att bli diskriminerad. Patienter behöver vård, och det pratas om jämlik vård. Men inte ens då får man vård, utan man riskerar att dö - inte på grund av komplikationer till följd av sjukdomen utan på grund av människors fördomar mot en på grund av ens hudfärg. Detta kan inte vara acceptabelt i ett demokratiskt samhälle. Vi kan inte vänta; vi måste agera . Vi måste ta till riktiga, verkliga åtgärder och handlingar - inte snygga ord och retorik som alla kan hålla med om. Vi kan alla säga att alla människor är lika mycket värda, och vi kan alla säga att vi är antirasister. Men det är inte det som gör skillnad, utan det som gör skillnad är vad vi faktiskt gör. Det är därför vi står här och frågar den ansvariga ministern: Vad tänker den ansvariga ministern göra? Om hon inte vet vad hon ska göra har vi ett förslag om en kriskommission - inte bara en kommission utan en kriskommission - som ska arbeta snabbt och ta reda på omfattningen och förekomsten av institutionell rasism i offentlig verksamhet. ska också ta fram förslag på åtgärder för att människor som lever i det här landet ska leva här på lika villkor, oavsett hur man ser ut, oavsett om man är man eller kvinna, oavsett om man är eller icke-muslim och oavsett om man är svart eller vit. Det är detta man begär, och det tycker jag är rimligt att begära i ett demokratiskt samhälle som . Vad avser ministern att göra för att bekämpa förekomsten av institutionell rasism i offentlig verksamhet? Avser ministern att ta det förslag som vi har lagt fram och se till att det finns en kommission som ska titta på inte bara sjukvården utan även polisen och rasprofilering inom skolan och på arbetsmarknaden? Det är väldigt viktigt att man gör detta samordnat, så att man vet hur det ser ut och lägger fram konkreta åtgärder. Vi är generationer som har fått leva med detta. Mina föräldrar stod ut i förhoppning om att jag och mina systrar inte skulle få uppleva det. är det våra barn som får leva under de rasistiska strukturerna. Fler och fler städer segregeras utifrån vi och de. Det är vi som kallas för de etniska svenskarna, och det är de som är de rasifierade, sådana som jag och mina kamrater. Segregationen dras som en knivskarp linje genom stadens gränser. Den går från en tunnelbanestation till en annan. När det pratas om det här pratas det oftast inte om de strukturella hinder som finns i samhället. Det har blivit rätt lätt att peka på ansvaret för segregeringen, och det ansvaret ska bäras av oss som bor ute i orterna. Det är vi som inte tar ansvar för vår ekonomiska utveckling, det är vi som inte tar ansvar för att välja rätt skola till våra barn, det är vi som inte tar ansvar för vår hälsa och det är vi som inte tar ansvar för språket, säger rasisterna. Få gånger pratas det om avsaknaden av bostadspolitik, ett bra skolsystem som mina kamrater pekar på, de osäkra anställningarna som erbjuds eller varför det är skillnad på vården som vi får, för det är skillnad. Det är skillnad på tillgängligheten, på vilka diagnoser som ställs, om det skrivs in i journalen att man har kulturell svimning eller inte och om patienten får fullvärdig information eller inte. Rasistiska strukturer påverkar människors materiella villkor, trygghet, delaktighet, inflytande, mänskliga rättigheter och tillgång till makt.