frsrdg · H904JO1 · 2021-11-10 00:00:00 — Jag beslutade att i ett särskilt ärende utreda vissa rätts- säkerhetsfrågor som aktualiserats med anledning av åklagarens redovisning av sina bedömningar och slutsatser. I beslutet angavs att utredningen inte tar sikte på åklagarens bedömning att AA är misstänkt för brottet, det förhållandet att förundersökningen lades ned eller hur förundersökningen bedrivits . Granskningen har inte avsett uttalanden som gjordes av den polis som med- verkade vid pressträffen och som var spaningsledare i brottsutredningen. 2 021 /2 2:JO1 P O L I S , Å K L A G A R E O C H T U L L uppmanades att ge sin syn på hur åklagarens redogörelse vid pressträffen förhåller sig till objektivitetsprincipen och hänsynsprincipen i 23 kap. 4 § , artikel 6 och 8 i , artikel 3 och 4 i EU:s oskuldspresumtionsdirektiv samt egna fö- reskrifter. skulle också besvara vissa specifika frågor. En fråga var om åklagarens uttalanden – i ljuset av bl.a. uttalanden han tidigare gjort i tv-programmet brott – kunde uppfattas som ett uttalande i skuldfrå- gan. En annan fråga var om det varit lämpligt och rättsligt möjligt att ta till vara AA:s intressen t.ex. genom att en annan åklagare, en advokat eller en annan person gått igenom relevanta delar av förundersökningen för att ge förutsätt- ningar att vid pressträffen lyfta fram omständigheter som talade till AA:s för- del. (vice riksåklagaren ) yttrade sig efter att BB och kammarledningen vid Nationella åklagaravdelningen lämnat upplysningar. och BB lämnade utförliga svar. I detta beslut återges endast delar av dessa, men både yttrandet och upplysning- arna finns tillgängliga hos JO. Av yttrande framgår sammanfattningsvis att myndig- heten anser att åklagarens objektivitet inte kan ifrågasättas vare sig under ut- redningen eller i samband med pressträffen. Myndigheten anser inte heller att åklagaren har brustit i hänsyn eller att enskildas rättigheter har åsidosatts vare sig enligt EU:s oskuldspresumtionsdirektiv eller enligt . Enligt myndigheten kunde det dock med hänsyn till ärendets mycket speciella karaktär ha varit lämpligt att det som genomgicks vid pressträffen även hade framgått av det skriftliga nedläggningsbeslutet. Det hade t.ex. kunnat ske ge- nom en sammanfattning eller att det material som genomgicks vid pressträffen lades som en bilaga till beslutet. JO har tagit del av pressträffen, ett bildspel som visades under pressträffen och en intervju med chefsåklagaren i tv-programmet brott som sändes av . JO har vidare tagit del av en överåkla- gares beslut att inte inleda en förundersökning mot BB om förtal av avliden (se beslut i ärende AM-86565-20). Ett reportage i magasinet Filter och boken mördaren av som gavs ut senare har varit till- gängliga för JO under granskningen. I ett beslut anförde JO Per Lennerbrant följande: P O L I S , Å K L A G A R E O C H T U L L 2 0 2 1 / 2 2 : J O 1 Regeringsformens krav på saklighet och opartiskhet Av 1 kap. 9 § regeringsformen följer att företrädare för det allmänna i sin verk- samhet ska beakta allas likhet inför lagen samt iaktta saklighet och opartiskhet. Kravet på saklighet innebär bl.a. att myndigheters åtgärder och beslut inte får utgå från ovidkommande hänsyn och vara godtyckliga utan ska vara rationella och logiskt motiverade. Kravet på opartiskhet betyder att det allmännas före- trädare ska vara objektiva i sin tjänsteutövning och förhålla sig så att deras opartiskhet inte med fog kan ifrågasättas. JO 2015/16 s. 456 och JO 2020/21 s. Bestämmelsen omfattar inte bara hur en sak rent faktiskt har handlagts och vilka verkliga skäl som ligger bakom ett beslut eller annat handlande från en myndighet. Även hur myndighetens agerande har uppfattats är av betydelse. (Se och , Regeringsformen – en kommentar, fjärde uppl. s. 54 f.) Objektivitets- och hänsynsprincipen i en förundersökning I linje med vad som föreskrivs i 1 kap. 9 § regeringsformen kommer en objek- tivitetsprincip till uttryck i 23 kap. 4 § första stycket . Enligt bestämmelsen ska undersökningsledaren och den som biträder honom eller henne vid en förundersökning söka efter, ta till vara och beakta omständigheter och bevis som talar såväl till den misstänktes fördel som till hans eller hennes nackdel. Även omständigheter som inte entydigt talar till den misstänktes förmån men som skulle kunna vara av betydelse för hans eller hennes försvar ska tas till vara och redovisas (se JO 2007/08 s. 87). När den misstänkte själv inte ver- kar för sitt försvar bör åklagaren ta ett särskilt ansvar för att omständigheter som annars skulle ha lyfts fram av försvararen blir belysta under förundersök- ningen och rättegången (se riksåklagarens Etiska riktlinjer för anställda i åkla- garväsendet, RåR 2014:1, kommentaren till riktlinje 2). Vid sidan av objektivitetsprincipen gäller hänsynsprincipen under en förun- dersökning. Hänsynsprincipen kommer till uttryck i andra stycket av 23 kap. 4 § där det anges att en förundersökning ska bedrivas så att inte någon onödigt utsätts för misstanke eller orsakas kostnad eller olägenhet. Den ska tillämpas i förhållande till såväl misstänkta som andra personer som berörs av en förundersökning. Enligt 1 a § förundersökningskungörelsen har undersökningsledaren ansvar för förundersökningen i dess helhet och ska bl.a. se till att den enskildes rätts- säkerhetsintressen tas till vara. I sammanhanget ska också nämnas att det av riksåklagarens Etiska riktlinjer för anställda i åklagarväsendet följer att åklagaren ska verka för att alla beslut är korrekta och att rättsprocessen genomförs på ett rättssäkert sätt. Åklagarvä- sendets verksamhet ska i alla delar präglas av objektivitet och saklighet. Åkla- garväsendets anställda bör, med respekt för inblandade parters integritet, värna om offentlighet och verka för att insyn ska råda när så är möjligt. Vid kontakter med media bör anställda i åklagarväsendet tänka på att inte uttrycka sig på ett 2 021 /2 2:JO1 P O L I S , Å K L A G A R E O C H T U L L sätt så att objektiviteten och opartiskheten kan ifrågasättas eller så att det kan medföra men för enskilda. (Se RåR 2014:1 riktlinje 1, 2 och 4.) Rätten till en rättvis rättegång och oskuldspresumtionen Grundläggande bestämmelser om rätten till en rättvis rättegång och oskulds- presumtionen finns i regeringsformen, EU:s stadga om de grundläggande rät- tigheterna, och EU:s oskuldspresumtionsdirektiv. I artikel 6 i finns bestämmelser om rätten till en rättvis Enligt artikel 6.2 ska var och en som har blivit anklagad för brott betraktas som oskyldig till dess att hans eller hennes skuld har lagligen fast- Denna oskuldspresumtion är alltså en del av rätten till en rättvis rätte- gång men dess betydelse som utgångspunkt för brottmålsprocessen är av sådan vikt att den förts in som en självständig punkt i artikel 6. En bestämmelse om rättvis rättegång finns också upptagen bland regerings- formens stadganden om grundläggande fri- och rättigheter (se 2 kap. 11 § andra Den innefattar i mångt och mycket samma principer som artikel 6 i men har getts en självständig betydelse i förhållande till konventionen (se prop. 2009/10:80 s. 159 f.). Oskuldspresumtionen kommer även till uttryck i EU:s stadga om de grund- Enligt artikel 48.1 i stadgan ska var och en som har blivit anklagad för en lagöverträdelse betraktas som oskyldig till dess att hans eller hennes skuld lagligen fastställts. I EU:s oskuldspresumtionsdirektiv föreskrivs gemensamma minimiregler i fråga om bl.a. vissa aspekter av oskuldspresumtionen i straffrättsliga förfaran- den (se artikel 1). Medlemsstaterna ska se till att misstänkta och tilltalade be- traktas som oskyldiga till dess att deras skuld har fastställts enligt lag (se arti- kel 3). Medlemsstaterna ska vidta nödvändiga åtgärder för att se till att det i offent- liga uttalanden från myndigheter och rättsliga avgöranden, utöver dem som av- ser frågan om skuld, inte hänvisas till en misstänkt eller tilltalad som om den personen vore skyldig så länge han eller hon inte har bevisats vara skyldig en- ligt lag (se artikel 4.1). Enligt artikel 4.3 får skyldigheten enligt artikel 4.1 inte hindra myndigheter från att offentligt sprida information om ett straffrättsligt förfarande när detta är absolut nödvändigt av skäl som rör brottsutredningen eller ligger i allmän- I direktivets ingress anges att skyldigheten att inte hänvisa till misstänkta eller tilltalade som skyldiga inte bör hindra myndigheter från att offentligt sprida uppgifter om det straffrättsliga förfarandet när detta är absolut nödvän- digt av skäl som rör brottsutredningen, som när videomaterial släpps och när allmänheten ombeds att hjälpa till med att identifiera den som påstås ha begått ett brott, eller när detta sker i allmänhetens intresse, som när invånarna i ett visst område av säkerhetsskäl informeras om ett påstått miljöbrott eller när åklagaren eller en annan behörig myndighet tillhandahåller objektiva uppgifter om utvecklingen av det straffrättsliga förfarandet i avsikt att förhindra att den P O L I S , Å K L A G A R E O C H T U L L 2 0 2 1 / 2 2 : J O 1 allmänna ordningen störs. Användningen av sådana skäl bör begränsas till si- tuationer där detta skulle vara rimligt och proportionellt, med beaktande av samtliga intressen. I alla händelser bör inte det sätt på och det sammanhang i vilket informationen sprids skapa ett intryck av att en person är skyldig innan han eller hon enligt lag har förklarats vara skyldig. (Se beaktandesats 18.) Vid genomförandet av direktivet bedömde regeringen att svensk rätt uppfyller kraven i artikel 4 och att det inte krävdes några lagändringar för att genomföra direktivets bestämmelser om oskuldspresumtionen (se prop. 2017/18:58 s. 11 f.). har i flera fall prövat offentliga tjänstemäns, bl.a. åklagares, uttalanden vid presskonferenser och i medierna i förhållande till oskuldspre- sumtionen i artikel 6.2 i . En utgångspunkt har varit att konventionen ska tillämpas på ett sådant sätt att rättigheten inte endast blir te- oretisk och illusorisk utan även garanteras effektivt i praktiken. Domstolen har uttalat att artikel 6.2 inte hindrar en myndighet från att informera allmänheten om en pågående brottsutredning eftersom yttrandefriheten i artikel 10 i kon- ventionen innefattar friheten att ta emot och sprida uppgifter. Det måste dock ske på ett ansvarsfullt sätt för att respektera oskuldspresumtionen. har betonat att det måste göras en grundläggande skillnad mellan ett uttalande att någon är misstänkt och ett uttalande att någon har gjort sig skyldig till brott. Domstolen har vidare understrukit vikten av ordval i situ- ationer när en offentlig tjänsteman uttalar sig inför allmänheten innan saken prövats av domstol. Prövningen av om ett uttalande har utgjort en kränkning av oskuldspresumtionen måste ske mot bakgrund av omständigheterna i det en- skilda fallet. har funnit att oskuldspresumtionen kränkts när tjänstemän gjort uttalanden som varit ägnade att påverka allmänheten att betrakta den an- klagade som skyldig (”encouraged the public to believe [the suspect] guilty”, översättningen till svenska hämtad från NJA 2013 s. 1055, punkten 11). (Se bl.a. Allenet de Ribemont mot , no. 15175/89, dom den 10 febru- ari 1995, punkterna 35–36, 38 och 41, och Khuzhin m.fl. mot , no. 13470/02, dom , punkterna 93–94 och 96, samt , Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, femte uppl. s. 327 f.) har uttalat att i linje med avgöranden ska det ske en helhetsbedömning av omständigheterna. Bedömningen ska göras objektiverat med utgångspunkt i den aktuella situationen. Vem som har uttalat sig samt i vilket sammanhang det har skett och med vilket syfte har betydelse. En kränkning förutsätter att det rör sig om ett uttalande som ger ett sådant in- tryck av ställningstagande i skuldfrågan, att det på ett beaktansvärt sätt är ägnat att åsidosätta det intresse som rättigheten ska skydda. Vad som är att anse som beaktansvärt beror då främst på vilka verkningar uttalandet är ägnat att få. (Se NJA 2013 s. 1055, punkterna 13 och 14.) 2 021 /2 2:JO1 P O L I S , Å K L A G A R E O C H T U L L promemoria om rätten till en rättvis rättegång I promemoria Artikel 6 i – Rätten till en rättvis rättegång ur ett praktiskt åklagarperspektiv anges att åklagaren kan beskriva en misstanke i media och informera allmänheten om en brottsut- redning och på så sätt främja den öppenhet som bör prägla myndighetens verk- samhet, så gott det nu kan ske med hänsyn till sekretessregler och andra hän- synstaganden, t.ex. respekten för de inblandade. Åklagaren bör dock utifrån oskuldspresumtionen undvika uttalanden som pekar ut den misstänkte som skyldig innan saken fastslagits i domstol. (Se RättsPM 2012:5, s. Rätten till skydd för privatliv I artikel 8 i föreskrivs i punkten 1 att var och en har rätt till respekt för sitt privat- och familjeliv, sitt hem och sin korrespondens. Rätten till skydd för privatliv omfattar en rätt till skydd för en persons rykte, alltså en rätt till skydd mot förtal eller nedsättande uppgifter. Denna rättighet måste ba- lanseras mot yttrandefriheten i artikel 10 i konventionen. Finns det ett tillräck- ligt starkt allmänt intresse av att negativ information eller nedsättande omdö- men om en person publiceras eller på annat sätt vidarebefordras kan yttrande- friheten ta överhanden, vilket innebär att skyddet enligt artikel 8 får vika. Av betydelse är också om det är fråga om en offentlig person och om de uppgifter som lämnats varit sanna eller åtminstone lämnats i god tro. (Se , s. Skyddet i artikel 8 gäller också den personliga integriteten. Det kan därför strida mot artikel 8 att publicera uppgifter som gäller en persons privatliv och som inte kan anses ha ett så starkt allmänt intresse att publicering ändå ter sig försvarlig. I artikel 8 ingår också en allmän rätt att bli lämnad i fred, alltså ett skydd mot alltför närgången uppmärksamhet. (Se , s. Förhållandet mellan oskuldspresumtionen och rätten till skydd för privatliv och rättigheternas tillämplighet för avlidna personer Många av de rättigheter som behandlas i andra artiklar i kan sägas beröra privatlivet. Bestämmelser om sådana särskilt regle- rade rättigheter torde rimligen vara exklusivt tillämpliga inom sina områden, och artikel 8 i konventionen fångar alltså endast upp de aspekter av privatlivet som faller utanför specialbestämmelserna i konventionen. (Se , s. I de avgöranden från som tidigare nämnts hade de offent- liga tjänstemännens uttalanden lämnats i nära anslutning till straffrättsliga för- faranden. prövade uttalandena i förhållande till oskuldspre- sumtionen i artikel 6.2. När det inte pågår, eller har pågått, ett straffrättsligt förfarande är ett uttalande om att någon gjort sig skyldig till ett brott snarare relevant att pröva i förhållande till skyddet för en persons rykte i artikel 8 (se bl.a. Ismoilov m.fl. mot , no. 2947/06, dom , punkten 160). P O L I S , Å K L A G A R E O C H T U L L 2 0 2 1 / 2 2 : J O 1 Artiklarna 6.2 och 8 har olika skyddsintressen. Medan artikel 6.2 syftar till att säkerställa att den enskilde får en rättvis rättegång syftar artikel 8 – såvitt här är av intresse – till att värna den enskildes rykte. Det är möjligt att påståen- den om att någon gjort sig skyldig till brott i ett enskilt fall kan innebära en kränkning av båda artiklarna. (Se NJA 2013 s. 1055, punkten 9.) Både oskuldspresumtionen i artikel 6.2 och rätten till skydd för privatliv i artikel 8 kan vara tillämpliga på uttalanden om avlidna personer (se bl.a. Vu- lakh m.fl. mot , no. 33468/03, dom , punkterna 26–28 och 32–37, och Jelševar m.fl. mot , no. 47318/07, dom , punkten 37). Sekretess till skydd för enskilda i en förundersökning Enligt 35 kap. 1 § första stycket 1 offentlighets- och sekretesslagen (OSL) gäl- ler sekretess för en uppgift i en förundersökning om en enskilds personliga och ekonomiska förhållanden om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon närstående till honom eller henne lider skada eller men. Bestämmelsen är utformad med ett s.k. omvänt skaderekvisit, vilket in- nebär att utgångspunkten är att sekretess gäller för uppgifterna. Sekretess kan gälla också i förhållande till den som är avliden. Skyddet blir dock inte lika omfattande som för den som är i livet. Sekretess anses gälla om uppgiften kan anses kränka den frid som tillkommer den avlidne eller om upp- giften med fog kan uppfattas som sårande för en efterlevande som är närstående till den avlidne. (Se NJA 1987 s. 724 och RÅ 2007 ref. En uppgift om att någon är misstänkt för brott anses i normalfallet vara så pass känslig att den omfattas av sekretess. I den massmedialt uppmärksammade förundersökningen om mordet på statsminister har även uppgifter om att någon är ett vittne eller annars har lämnat upplysningar i utredningen ansetts kunna omfattas av sekretess (se RÅ 1990 ref. 47 och Kammarrätten i dom i mål nr 5005-20, 5077-20 och 5079-20, särskilt avsnitt 2.6.1). Om namnet på en misstänkt eller ett vittne i en förundersökning redan är allmänt känt genom att det har publicerats i massmedierna torde det inte strida mot bestämmelsen att lämna ut namnet (se t.ex. JK:s beslut , dnr 4366-04-40, och Kammarrätten i dom den 25 au- gusti 2010 i mål nr 4037-10). Dokumentation av ett beslut att lägga ned en förundersökning Det finns inte någon författningsreglerad skyldighet att motivera beslut om att lägga ned en förundersökning. Det finns dock en etablerad praxis att åklagare skriftligen motiverar sådana beslut. Det främsta syftet med att mo- tivera beslutet är att ge personer utan direkt insyn i utredningen en upplysning om på vilken grund åklagaren dragit slutsatsen att utredningen inte aktivt ska drivas vidare. Ett beslut att lägga ned en förundersökning måste således vara begripligt och det får inte finnas någon osäkerhet om dess närmare innebörd. (Se m.fl., Förundersökning, femte uppl. s. 503 f. och Fitger m.fl., Rätte- gångsbalken [, ], kommentaren till 23 kap. 4 §.) 2 021 /2 2:JO1 P O L I S , Å K L A G A R E O C H T U L L I ärendehanteringssystem Cåbra tillhandahålls vissa standardiserade kortfattade beslutsmotiveringar. I de allra flesta fall är det till- räckligt att använda en sådan kortfattad standardformulering. väckt stor uppmärksamhet kan det dock vara nödvändigt att lämna en mer ut- förlig motivering till nedläggningsbeslutet. (Se m.fl., a.st., och Fitger m.fl., a.st.) JO ska särskilt se till att medborgarnas grundläggande fri- och rättigheter inte träds för när i den offentliga verksamheten (se 3 § första stycket lagen med instruktion för ombudsmän). Jag inledde detta initiativärende för att närmare granska och belysa vissa rättssäkerhetsaspekter som aktualiserades med anledning av åklagarens redo- visning vid pressträffen om . Även frågor om skydd för den personliga integriteten har aktualiserats. Huvudfrågorna i granskningen är om åklagarens redovisning var förenlig med oskuldspresumtionen och om AA:s intressen togs till vara på ett tillräckligt sätt. Jag kommer även in på frågorna om huruvida det var godtagbart att vittnen nämndes vid namn och om det skriftliga nedläggningsbeslutet var tillräckligt motiverat. Jag inleder dock med min syn på att åklagaren nämnde AA vid namn och som misstänkt för mordet. Det var godtagbart att åklagaren sa att AA var misstänkt AAhördes som vittne i den rättegång som genomfördes där en annan person var åtalad för mordet. AA hade också på eget initiativ medverkat i intervjuer i både tidningar och tv och berättat om iakttagelser han gjort. publicerades ett reportage i magasinet Filter där AA peka- des ut som skyldig till mordet på . Det sas i reportaget också att de nya utredarna i den s.k. Palmegruppen under ledning av chefsåklagaren utredde AA som gärningsman. Flera andra tidningar, bl.a. och Af- tonbladet, skrev om reportaget. gavs boken mördaren av ut, vilken innehöll liknande uppgifter som re- portaget i Filter. publicerades dessutom flera artik- lar om att Palmegruppen vidtog utredningsåtgärder kopplade till AA (se t.ex. och ). Det var således före pressträffen känt att AA förekom i utredningen. Såvitt har kommit fram har AA inga närstående (se Kammarrätten i dom , avsnitt 2.3). Att åklagaren nämnde AA vid namn ger därför inte skäl till något uttalande från min sida med anledning av sekretess- bestämmelsen i 35 kap. 1 § OSL. Med beaktande av det som hade skrivits om AA i det nämnda reportaget och i boken kan jag konstatera att även avidentifierade uppgifter utan svårighet hade kunnat härledas till AA. Det framstår därför som att åklagaren inte när- P O L I S , Å K L A G A R E O C H T U L L 2 0 2 1 / 2 2 : J O 1 mare hade kunnat förklara varför han lade ned förundersökningen utan att av- slöja att det var AA som var misstänkt. och chefsåklaga- ren BB har anfört att det fanns ett stort behov av att informera allmänheten om beslutet att lägga ned förundersökningen och skälen för det. Jag har ingen an- nan uppfattning i den frågan. Det framgår också av åklagarens upplysningar i ärendet hos JO att han övervägde behovet av, och vilka effekter det kunde få, att namnge AA. Mot den bakgrunden anser jag att inte heller hänsynsprincipen eller rätten till skydd för privatliv i artikel 8 i förhindrade att AA nämndes vid namn och som misstänkt för mordet. Det var således godtagbart att det gjordes. Men åklagarens redovisning sedd som en helhet innebar att oskuldspresumtionen kränktes AA hade rätt att betraktas som oskyldig Chefsåklagaren har i sina upplysningar i ärendet hos JO angett att han läm- nade information som låg i allmänhetens intresse och förklarat att han bemö- dade sig om att inte peka ut någon person som skyldig till mordet. Han har vidare uppgett att det, om han misslyckats med detta, enligt hans mening ligger inom ramen för EU:s oskuldspresumtionsdirektiv att lämna uppgifter som han gjorde. Det är vars och ens grundläggande rättighet att betraktas som oskyldig till dess att hans eller hennes skuld har fastställts enligt lag. Det innebär att ingen ska betraktas som skyldig till brott utan att en domstol har konstaterat att per- sonen är skyldig efter ett förfarande i vilket han eller hon har fått tillfälle att försvara sig mot anklagelsen och som även i övrigt motsvarat kraven på en rättvis rättegång. Denna oskuldspresumtion är ett av rättsstatens fundament och utgör en del av rätten till en rättvis rättegång. Begreppet rättvis rättegång täcker hela det straffrättsliga förfarandet och är inte begränsat till rättegången i dom- stol. Oskuldspresumtionen innebär inte ett förbud mot att myndigheter eller tjänstemän informerar om ett straffrättsligt förfarande eller om misstankar mot en viss person, så länge inte någon framställs som skyldig till brott. Bedöm- ningen av om oskuldspresumtionen respekterades ska göras med beaktande av omständigheterna i det enskilda fallet och så att rättigheten inte endast blir te- oretisk eller illusorisk utan garanteras effektivt i praktiken. Den grundläggande rättighet som följer av oskuldspresumtionen kan inte begränsas med hänvisning till att det finns ett stort allmänintresse av att få veta vad som kommit fram i en avslutad brottsutredning eller varför en utredning avslutades. Det finns enligt min uppfattning ingen tvekan om att AA hade rätt att betraktas som oskyldig i den situation som är aktuell här och att åklagaren skulle respektera det. 2 021 /2 2:JO1 P O L I S , Å K L A G A R E O C H T U L L Åklagaren borde ha tonat ned de förväntningar som hade byggts upp om att han vid pressträffen skulle presentera en lösning på mordet Min granskning av om oskuldspresumtionen respekterades har avsett åklaga- rens uttalanden vid pressträffen . För att saken ska ges sin rätta belysning måste en helhetsbedömning göras och det som förekom vid press- träffen behöver sättas in i ett större sammanhang. Det kan därför finnas anled- ning att väga in även annat än det som redovisades vid pressträffen, exempelvis uttalanden som åklagaren gjort vid andra tillfällen. Åklagaren intervjuades i .