frsrdg · H904JO1 · 2021-11-10 00:00:00 — av innebörden av begreppet ”vårdinrättning” är begränsat till den psykiatriska slutenvårdsenhet där patienten befinner sig. Jag delar den uppfattningen. Tvångsanvändning utanför vårdinrättningen mot en patient som omfattas av Räckvidden av ett kvarhållningsbeslut är alltså begränsad till den vårdinrätt- ning där beslutet fattats. Beslutet ger därför inte vårdpersonal befogenhet att hålla kvar en patient utanför den aktuella vårdinrättningen, t.ex. under transport till en annan vårdinrättning. Tvångsanvändning enligt 6 a § LPT är inte heller tillåten utanför vårdinrättningen. SLSO har argumenterat för att bestämmelsen om laga befogenhet i 24 kap. 2 § är tillämplig vid regionens egna transporter av patienter som omfattas av kvarhållningsbeslut och att vårdpersonalen därmed får hindra pati- enten från att rymma, även med tvång om det är försvarligt. Till stöd för den uppfattningen har SLSO anfört följande: Frågan gäller en situation där vårdintyg utfärdats, vilket innebär att en lä- kare bedömt att det sannolikt finns grundad anledning att anta att vården inte kan ges med patientens samtycke. Kvarhållningsbeslut har utfärdats, vilket innebär att läkare bedömt att patienten inte frivilligt kommer att stanna kvar på vårdinrättningen för att frågan om intag- ning ska kunna avgöras. Läkare har enligt 47 § andra stycket 2 LPT haft möjlighet att, om det behövs, begära handräckning från Polisen för den ak- Sammantaget innebär dessa omständigheter enligt SLSO att patienten är att anse som frihetsberövad, även om patienten ännu inte är intagen i den mening som avses i LPT. En förutsättning för tillämpning av bestämmelsen om laga befogenhet är dock att den intagne är frihetsberövad (se bl.a. m.fl., m.m. [Version 16, ], kommentaren till 24 kap. 2 §). Ett verkställande av en handräckningsbegäran innebär att personen anses frihetsberövad (se JO 2019/20 s. 141). Mot bakgrund av kvarhållningsbeslutets geografiska räckvidd är min uppfattning att en patient som endast omfattas av ett sådant beslut och således ännu inte är intagen för vård enligt LPT, inte genom kvarhållningsbe- slutet kan anses frihetsberövad när patienten lämnar den vårdinrättning där be- Om polishandräckning inte har begärts i en sådan situation, utan H Ä L S O - O C H S J U K V Å R D 2 0 2 1 / 2 2 : J O 1 patienten transporteras utanför vårdinrättningen av vårdpersonalen, kan därför bestämmelsen om laga befogenhet enligt min mening inte vara tillämplig. Vårdpersonalen är i en sådan situation i stället hänvisad enbart till bestämmel- serna om nöd och nödvärn i 24 kap. 1 och 4 §§ . Handräckning med hjälp av Kriminalvården Som redan framgått har läkare möjlighet att med stöd av 47 § andra stycket LPT under vissa förutsättningar begära hjälp från eller Kri- minalvården för bl.a. transport av patienter. Under en sådan handräcknings- transport har polisen och kriminalvårdspersonalen vissa särskilda vålds- och tvångsbefogenheter, t.ex. användning av fängsel (se bl.a. 47 och 47 a §§ LPT samt 24 kap. 2 § ). För att Kriminalvården ska anlitas fordras enligt bestämmelsen en begäran av chefsläkaren för att förflytta en patient som är intagen på en sjukvårdsinrättning med stöd av LPT (47 § andra stycket 6 LPT). En grundläggande förutsättning för handräckning av Kriminalvården är alltså enligt bestämmelsen att patienten är intagen på en sjukvårdsinrättning med stöd av LPT. Enligt min mening innebär detta att ett beslut om intagning för vård enligt LPT måste ha fattats. Av förarbetena till bestämmelsen i 47 § LPT framgår bl.a. att syftet med regleringen är att Kriminalvården ska hjälpa till vid transporter i handräckningsärenden om redan frihetsberövade personer som vistas i den beställande myndighetens eller annan myndighets lokaler, inte sådana uppdrag som innebär att ett frihetsberövande först måste verkställas in- nan transporten sker (se prop. 2016/17:57 s. 41). I de fall där en läkare bedömer att en transport av en patient som inte är intagen enligt LPT inte kan genomföras utan tvångsansvändning ska läkaren alltså begära handräckning av . SLSO:s tillämpning av de aktuella bestämmelserna Jag har ovan konstaterat att ett kvarhållningsbeslut enbart är giltigt vid den psy- kiatriska slutenvårdsenhet där patienten befinner sig. Syftet med beslutet är att ge intagningsläkaren för bedömning av patienten i förhållande till för- utsättningarna för tvångsvård. Av förarbetena till aktuella bestämmelser i framgår bl.a. följande (se prop. 1999/2000:44 s. 59): Med beaktande av de höga rättssäkerhetskrav som måste tillgodoses vid intagning för psykiatrisk tvångsvård anser regeringen att tvångsbehandling och andra tvångsåtgärder i undantagsfall ska få vidtas med stöd av LPT och LRV i akuta situationer som uppstår innan behörig läkare har fattat beslut om intagning. Tvångsåtgärder ska dock få vidtas med stöd av LPT och LRV först sedan patienten med laga rätt hålls kvar på en sjukvårdsinrättning för prövning av frågan om intagning för tvångsvård. Regeringen vill betona att sjukvårdshuvudmännen har ett vittgående an- svar för att organisera hälso- och sjukvården på ett sådant sätt och att ha sådana rutiner att intagningsbeslut kan fattas efter det att patienten har ankommit till sjukvårdsinrättningen. Det framstår som rimligt att lagstiftarens avsikt varit att kvarhållningsbeslutet ska fattas på den vårdinrättning där även frågan om intagning ska prövas. En sådan tolkning är också förenlig med bestämmelsens lydelse. Min bedömning av gällande lagstiftning är således att ett kvarhållningsbeslut över huvud taget 2 021 /2 2:JO1 H Ä L S O - O C H S J U K V Å R D inte bör fattas vid en vårdinrättning om inte avsikten är att även intagningsbe- slutet ska fattas där. Utredningen har alltså visat att SLSO tillämpar en ordning där kvarhåll- ningsbeslut fattas på länsakuten vid , trots att det sällan är där frågan om intagning prövas, och där beslutet anses giltigt även vid en annan vårdinrättning inom regionen. Som framgått är denna ordning enligt min be- dömning inte förenlig med de aktuella bestämmelserna i . medför att patienter tvångsvis kan komma att hållas kvar på en vårdinrättning och där underkastas tvångsåtgärder utan att det finns erforderligt lagstöd. finns även anledning att ifrågasätta hur rättssäkerheten påverkas när den mot- tagande vårdinrättningen tvingas avgöra intagningsfrågan på betydligt kortare tid än den 24-timmarsfrist som anges i lagstiftningen och när patienter i behov av tvångsvård måste transporteras mellan olika sjukhus. Jag är mycket kritisk till de uppmärksammade bristerna i SLSO:s sätt att organisera den psykiatriska Vidare har SLSO gett uttryck för uppfattningen att ett kvarhållande utgör ett sådant frihetsberövande som kan utgöra en grund för en begäran av handräck- Jag har ovan konstaterat att en sådan tolkning inte är förenlig med den aktuella bestämmelsen i 47 § andra stycket LPT, utan att chefsöverläkaren i dessa situationer i stället är hänvisad till att begära po- SLSO handlar alltså också i denna fråga på ett sätt som står i strid med gällande lagstiftning. Det är givetvis viktigt att en myndighet tilläm- par rätt bestämmelser och vänder sig till den aktör som anges i lagstiftningen. Jag är kritisk till SLSO:s hantering även i detta avseende. Min granskning har visat att den psykiatriska tvångsvården inom Region holm är organiserad på ett sätt som medför risk för otillåtna inskränkningar av patienternas grundläggande fri- och rättigheter. Vidare har jag konstaterat att handräckning begärs av Kriminalvården på felaktiga grunder samt att bestäm- melsen om laga befogenhet felaktigt anses tillämplig vid vissa av regionens Detta är givetvis oacceptabelt och SLSO förtjänar sammanta- get allvarlig kritik för sin hantering av dessa frågor. Styrelsen för SLSO har i remissvaret uttalat en avsikt att se över sina rikt- linjer ”för att ta reda på om kvarhållningsbeslutet ska vara mer knutet till varje separat sjukvårdsinrättning inom SLSO”. Mot bakgrund av vad som har kom- mit fram i ärendet är detta inte tillräckligt. Jag förutsätter att SLSO omgående vidtar åtgärder för att säkerställa att samtliga steg i intagningsprocessen hante- ras på ett rättssäkert och korrekt sätt inom regionen. En annan slutsats som jag drar efter min genomgång av dessa frågor är att bestämmelserna i är utformade utifrån förutsättningen att beslut om kvar- hållning och intagning fattas på samma sjukvårdsinrättning. Om en region – som i det här fallet – väljer att organisera den psykiatriska tvångsvården på ett annat sätt kan det uppstå situationer som inte kan hanteras tillfredsställande med nuvarande lagstiftning. Detta riskerar inte bara att utsätta patienter för otillåtna tvångsåtgärder utan kan även innebära att patienter inte får den vård H Ä L S O - O C H S J U K V Å R D 2 0 2 1 / 2 2 : J O 1 som de faktiskt är i behov av. Frågor om hur rättssäkerheten påverkas av det sätt på vilket den psykiatriska tvångsvården är organiserad har uppkommit även i samband med en Opcat-inspektion av (JO:s ärende dnr O 6-2019). Det är inte JO:s uppgift att avgöra hur landets regioner ska organisera den psykiatriska tvångsvården. JO har dock till uppgift att främja rättssäkerheten och se till att medborgarnas grundläggande fri- och rättigheter respekteras i den offentliga förvaltningen. Ombudsmännen ska även verka för att brister i lag- stiftningen avhjälps. I det här fallet kan jag konstatera att de aktuella bestäm- melserna i LPT är utformade på ett otydligt sätt som riskerar att försvåra en enhetlig och rättssäker tillämpning. Ärendet har även visat att det finns behov av att överväga hur den psykiatriska tvångsvården behöver vara organiserad för att säkerställa en rättssäker intagningsprocess samt tillgodose patientens behov av trygghet och säkerhet i vården. Mot bakgrund av de påtalade oklarheterna i de aktuella bestämmelserna i väcker jag härmed, enligt 4 § lagen (1986:765) med instruktion för Riks- dagens ombudsmän, frågan om en översyn av den lagstiftning som berörts. Jag överlämnar därför en kopia av detta beslut till regeringen. Jag finner även anledning att skicka en kopia av detta beslut till Socialsty- relsen, Inspektionen för vård och omsorg samt Kommuner och Regi- oner för kännedom. Allvarlig kritik mot en chefsöverläkare för att sekretessbelagda uppgifter om en patient har lämnats till och (Dnr 1936-2019) Beslutet i korthet: Vid en kroppsbesiktning av en patient på en rättspsyki- atrisk klinik påträffades en större mängd kontanter. Chefsöverläkaren gjorde en polisanmälan om försök till främjande av flykt och lät även underrätta om fyndet av pengarna samt lämnade i båda fallen ut vissa uppgifter om patientens personliga förhållanden. ChefsJO konstaterar att de uppgifter om patienten som lämnades till och omfattades av sekretess samt att patienten inte hade lämnat sitt samtycke till att uppgifterna lämnades ut. ChefsJO redogör i beslutet för ett antal sekretessbrytande bestämmelser som innebär att hälso- och sjukvårdspersonal under vissa förutsättningar får lämna sekretessbelagda uppgifter till andra myndigheter, bl.a. om uppgiften angår misstanke om brott av en viss allvarlighetsgrad eller om det är nödvändigt för att den utlämnande myndigheten ska kunna fullgöra sin verksamhet. ChefsJO konstaterar att försök till främjande av flykt inte är ett brott av det slag att uppgifterna kunde lämnas till polisen med stöd av de sekretessbrytande bestämmelserna och att det inte heller varit nödvändigt att lämna ut de aktuella uppgifterna för att kliniken skulle 2 021 /2 2:JO1 H Ä L S O - O C H S J U K V Å R D kunna fullgöra sin verksamhet. Det har således inte funnits någon sekretess- brytande bestämmelse som var tillämplig när uppgifterna lämnades ut. Vidare uttalar chefsJO att hon har förståelse för att sekretesslagstift- ningen ibland kan vålla bekymmer hos vårdpersonal. I det här fallet hade chefsöverläkaren gjort vissa ansträngningar för att ta reda på vilka lagliga möjligheter som fanns att lämna ut de aktuella uppgifterna. Hans efter- forskningar ledde dock inte till något klart besked i sekretessfrågan. ChefsJO framhåller hälso- och sjukvårdssekretessens betydelse för förtro- endet för vården och anser att chefsöverläkaren förtjänar allvarlig kritik för att han beslutade att uppgifterna skulle lämnas trots att han var fullt medveten om att det kunde innebära en överträdelse av sekretessbestäm- melserna. I ett beslut anförde chefsJO följande: En patient, , var –2019 intagen för rättspsykiatrisk vård med sär- skild utskrivningsprövning på Rättspsykiatriska regionkliniken i inom Region . påträffade personalen vid kliniken en större mängd kontanter på patienten. Pengarna omhändertogs med stöd av 8 § lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård, LRV, och 21 § lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård, LPT. gjorde klinikens chefsöverläkare en polisanmälan riktad mot en annan patient på kliniken, om försök till främjande av flykt. informerades Kronofogden om fyndet av pengarna. Kronofog- den fattade beslut om utmätning och beslagtog kontanterna. informerade chefsöverläkaren om kontakterna med de andra myndigheterna och uppgav att uppgiftslämnandet kunde ha inneburit en överträdelse av sekretessen. Detta antecknades även i patientens journal. polisanmälde AA chefsöverläkaren för tjänstefel och sekre- tessbrott. Polisen beslutade att inte inleda någon förundersökning om den polisanmälan som chefsöverläkaren gjort om försök till främjande av flykt. Beslutet motiverades med att uppgifterna i ärendet inte gav anledning att anta att brott som hör under allmänt åtal hade förövats. I en anmälan som kom in till JO framförde AA klagomål mot chefsöverläkaren för hans agerande. I anmälan uppgav han bl.a. att saken även hade polisanmälts. Till anmälan fogades ett utdrag ur patientens journal av vilket det bl.a. fram- gick att det var chefsöverläkaren själv som hade gjort polisanmälan och kon- taktat , att chefsöverläkaren noterat att han i båda fal- len kunde ha överträtt offentlighets- och sekretesslagen (2009:400) samt att kliniken beslutat att genomföra en händelseanalys av det inträffade. H Ä L S O - O C H S J U K V Å R D 2 0 2 1 / 2 2 : J O 1 Den aktuella händelseanalysen begärdes in från kliniken och granskades. Handlingar begärdes även in från och Inspektionen för vård och omsorg (). Av dessa handlingar framgick bl.a. att förundersök- ningen med anledning av patientens polisanmälan hade lagts ned efter att vissa utredningsåtgärder vidtagits. Nedläggningsbeslutet motive- rades med följande: ”Det saknas numera anledning att anta att brott som hör under allmänt åtal har förövats.” Vidare framgick det att patienten hade anmält händelserna till men att beslutat att inte utreda saken eftersom ”inte har skyldighet att utreda denna typ av klagomål enligt patientsäkerhetsla- gen (2010:659)”. Muntliga upplysningar begärdes in från , och då fram- kom det att det inte hade begärts någon överprövning av nedläggningsbeslutet. Eftersom det som kommit fram genom utredningen gav mig anledning att anta att chefsöverläkaren hade gjort sig skyldig till brott mot tystnadsplikt enligt 20 kap. 3 § beslutade jag att inleda en förunder- sökning om sådant brott och gav en åklagare i uppdrag att verkställa utred- ningen. Inom ramen för förundersökningen hördes chefsöverläkaren och en annan person som skäligen misstänkta för brott mot tystnadsplikt. Därutöver begärdes vissa handlingar in från . ansåg jag att det inte längre fanns anledning att full- följa förundersökningen och beslutade därför att lägga ned den. Jag upplyste om att jag skulle fortsätta att granska handläggningen inom ramen för detta ärende. Begäran om yttrande från regionen JO begärde därefter att i Region skulle yttra sig över det som hade kommit fram i ärendet. I sitt yttrande till JO framförde följande: Yttrande över remiss från ombudsmän (), dnr 1936-2019 Rättspsykiatriska regionkliniken samt berörd befattningshavare har beretts tillfälle att lämna synpunkter på den aktuella handläggningen. Rättspsykia- triska regionklinikens synpunkter bifogas till detta yttrande. Vad gäller de synpunkter som angår ett eventuellt utlämnande av sekre- tessbelagd information till får följande anföras. Regionen delar Rättspsykiatriska regionklinikens bedömning av att vissa omständigheter talar för att 10 kap. 2 § offentlighets- och sekretessla- gen (2009:400) skulle kunna vara tillämplig i det aktuella ärendet. Bestäm- melsen anvisar en möjlighet för myndigheterna att under särskilda förut- sättningar lämna uppgifter till andra myndigheter utan hinder av sekretess. Den kan således vara tillämplig i fall där någon av de övriga undantagsreg- lerna inte gäller. I det aktuella ärendet kan det inte uteslutas att ett utläm- 2 021 /2 2:JO1 H Ä L S O - O C H S J U K V Å R D nande av de omhändertagna kontanterna till patientens mamma skulle ha kunnat medföra ett framtida brott, nämligen främjande av flykt (17 kap. 12 § ). Ett utlämnande till en annan myndighet var därför nöd- vändigt för att Rättspsykiatriska regionkliniken skulle kunna fullgöra sin verksamhet. Regionen har inget ytterligare att tillföra till vad Rättspsykiatriska regi- onkliniken anför beträffande de synpunkter som framförs i AA:s anmälan till JO. Utifrån vad som ovan angivits är det Regionens uppfattning att verksam- heten som bedrivs vid Rättspsykiatriska regionkliniken inte brustit i de av- seenden som anmälaren gör gällande. Till yttrandet bifogades ett yttrande från kliniken, genom förvaltningschefen, av vilket bl.a. följande framkom: Bakgrundsuppgifter som kan vara relevanta för ärendets handläggning av den aktuella vårdtiden tillbringade patienten vid andra kliniker. avvek han vid fyra tillfällen, och han lag- fördes två gånger för brott av liknande slag som dem han tidigare dömts för. överfördes patienten till härvarande klinik. har han avvikit en gång, och en gång har han dömts för brott av liknande slag som de han tidigare dömts för. Vad gäller avvikningen noteras att patienten er- höll ett pass – vilket enligt passlagens bestämmelser inte skulle ha varit möjligt – och sedan avvek från ett personalledsagat besök hos modern; detta säger något om hans förmåga att planera och genomföra en avvikning. Han tog sig till där han greps och placerades i häkte innan han återfördes till härvarande klinik. Vad patienten haft för sig i är inte närmare känt för mig, men kliniken har fått ett protokoll från tredje domstol för grova brottmål där han beskrivs som ”den misstänkte”. Sammanfattningsvis kan således konstateras att patienten under den hit- tillsvarande vårdtiden avvikit fem gånger och lagförts för brott , jag bedömer att dessa bakgrundsuppgifter är väsentliga i sammanhanget. Ärendet och dess handläggning mottog patienten ett besök av sin mor. Med anled- ning av misstanke om att patienten bar på sig otillåten egendom fattade hans överläkare beslut om ytlig kroppsbesiktning enligt 8 § lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård (LRV) jämförd med 23 § lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård (LPT). Därvid uppdagades att patienten i sina kal- songer förvarade kuvert som innehöll fyra sedelbuntar som enligt märk- ningen innehöll vardera, samt en femte omärkt sedelbunt som också föreföll innehålla . Enligt en journalan- teckning avböjde patienten erbjudande om att förvara sedelbuntarna i av- delningens kassaskåp, han uppgav också att han brukat ha dem i sin ficka samt att han tänkt ge dem till modern vid besöket men att han glömde bort det på grund av att det blev för stressigt. beslutade patientens överläkare att de fyra märkta sedelbuntarna skulle omhändertas enligt 8 § LRV jämförd med 21 § LPT. Därvid dokumenterades att buntarna innehöll femhundrakronorssed- lar som såg ut att vara i nyskick. genomfördes en strukturerad riskskattning med det evidensbaserade bedömningsinstrumentet . H Ä L S O - O C H S J U K V Å R D 2 0 2 1 / 2 2 : J O 1 skattningar med detta instrument bedömdes det föreligga en hög risk för återfall av liknande allvarligt slag som den patienten är dömd för. genomfördes en bedömning av patientens rym- ningsbenägenhet enligt 6 kap. 1 § föreskrifter (SOSFS 2006:9) om säkerhet vid sjukvårdsinrättningar som ger psykiatrisk tvångs- vård eller rättspsykiatrisk vård samt vid enheter för rättspsykiatrisk under- sökning. Avvikningsrisken bedömdes vara mycket hög, även vid de fem föregående bedömningarna uppskattades den som hög. Värt att notera är också att patienten varit mån om att få besöka en viss optiker. Den sammanvägda bedömningen, vilken jag delar, var att patientens in- nehav av en stor mängd kontanter utgjorde en del i en avvikningsplanering, och att den mycket höga avvikningsrisken således var konkret och beak- tansvärd. Vidare förelåg en hög risk för återfall i brottslighet av allvarligt slag i form av … Att kontanterna omhändertagits utgjorde dock en väsent- lig riskhanteringsåtgärd. framkom att patientens mor skulle komma på besök och därvid ta med sig de omhändertagna kontanterna. Den riskhan- teringsåtgärd som omhändertagandet utgjorde skulle därvid gå om intet; modern framstår som aningslös och välvillig i sin inställning till patienten, och kontanterna påträffades ju i anslutning till ett av hennes tidigare besök. Ärendet bedömdes nu som så komplicerat att klinikens chefsöverläkare bistod vid handläggningen. gjorde chefsöverläkare en polisanmälan gäl- lande främjande av flykt. Eftersom patienten saknat egna friförmåner framstod det som sannolikt att någon annan person förmedlat de kontanter han bar på sig. Polisanmälan riktade sig mot denna person snarare än mot patienten, men polisen efterfrågade och fick patientens namn och personnummer. lät chefsöverläkare kontakta Kronofogden och informera om att man vid en ytlig kroppsbesiktning påträffat en större mängd kontanter, och att omhändertagits med stöd av 8 § LRV jämställd med 21 § LPT. fattade Kronofogden beslut om utmätning och kom och hämtade de omhändertagna kontanterna. samtalade chefsöverläkare med patienten och infor- merade om uppgifterna som lämnats till Polisen och Kronofogden, om att uppgiftslämnandet kan ha inneburit en sekretessöverträdelse, och om möj- ligheten att anmäla denna eventuella överträdelse. Patienten är alltså föremål för sluten rättspsykiatrisk vård med särskild ut- skrivningsprövning. Som nämnts fattade patientens överläkare beslut om ytlig kroppsbesiktning enligt 8 § LRV jämställd med 23 § LPT, varvid en stor mängd kontanter påträffades. Kontanterna bedömdes utgöra en otill- låten egendom enligt 8 § LRV jämförd med 21 § 1 st. 5 p. LPT, samt JO 1996/97 s. 301. beslutade samma överläkare att om- händerta av dessa kontanter med stöd av 8 § LRV jäm- ställd med 21 § 2 st. LPT. Lagen beskriver inte närmare hur omhändertagen egendom av detta slag sedan ska hanteras. När det gäller frågan om huruvida uppgiftslämnandet till Polisen och Kronofogden medförde en sekretessöverträdelse torde 10 kap. 2 § offent- lighets- och sekretesslagen (2009:400) (OSL) kunna beaktas. Enligt denna bestämmelse utgör sekretess inget hinder för att uppgift lämnas till myn- dighet om det är nödvändigt för att den utlämnande myndigheten ska kunna fullgöra sin verksamhet. När det gäller sluten rättspsykiatrisk vård med sär- skild utskrivningsprövning syftar denna verksamhet dels till att tillgodose patientens vårdbehov och dels till att värna det skydd för samhället som är 2 021 /2 2:JO1 H Ä L S O - O C H S J U K V Å R D ändamålet med vården. Även om bestämmelsen förvisso ska tillämpas re- striktivt och inte av effektivitetsskäl, så menar jag att en underlåtenhet att lämna ut uppgifterna inneburit en så hög och omedelbar risk för avvikning och återfall i … att klinikens verksamhet inte kunnat fullgöras. Enligt 25 kap. 10 § 1 p. OSL gäller inte sekretess vid beslut som avser frihetsberövande åtgärd enligt lagstiftningen om rättspsykiatrisk vård. Chefsöverläkare har i sin journalanteckning från beskrivit att uppgifter lämnats ut om att kontanter som påträffats vid ytlig kroppsbesiktning sedan omhändertagits.