frsrdg · H904JO1 · 2021-11-10 00:00:00 — Den omständigheten att försvaret löpande fått del av undersökningsre- sultaten från förundersökningen innebar, som JO berört i beslutet /06 s. 42, att AA och hans försvarare erhållit sådan insikt såväl i hur utred- ningen fortskrider som om häktningsskälens fortsatta bärkraft att åklaga- rens begäran en förlängning medgavs samtliga gånger. Utrymme fanns där- för, som också JO varit inne på, att avstå från en omhäktningsförhandling. Av det material som kom tingsrätten tillhanda framgick således även att AA och dennes försvarare, som framgår av 23 kap. 18 § , fortlöpande fick ta del vad som framkom under förundersökningen. Med hänsyn bl.a. härtill och till vad AA:s försvarare anförde i samband med åklagarens begäran om förlängd tid för åtals väckande stod det klart att nå- got ytterligare inte fanns att avhandla vid en förhandling. Eftersom försva- ren enligt 21 kap. 7 § första stycket med nit och omsorg ska tillvarataga den misstänktes rätt och i detta syfte verka för sakens riktiga belysning saknades anledning att anta att det vid en förhandling skulle komma fram något utöver det som parterna redan under den skriftliga hand- läggningen anfört. Klart var ju dessutom att AA löpande motsatte sig om- händertagande enligt LVU, vilket betonades och förklarades av CC även under slutpläderingen vid huvudförhandlingen, och hade någon förändring därvid skett hade det ankommit på försvararen att förmedla det till tingsrät- ten. Hade sådan information kommit till tingsrättens kännedom hade natur- ligtvis en förhandling i häktningsfrågan – annan betryggande övervakning – ägt rum. Tingsrättens bedömning att omhäktningsförhandlingar kunde underlåtas stöds även av exempel från förarbetena till de aktuella bestämmelserna. Där anges att som skäl för att underlåta sådan förhandling är om det är fråga om grova brott och utredningen är beroende av teknisk undersökning. Precis så var förhållandet i tingsrätts mål B 1326-19. Under förundersök- ningen förekom en synnerligen omfattande teknisk utredning i många av- seenden. Det framgår tydligt vid ett studium av förundersökningsmaterialet varför det saknas anledning att här närmare redogöra för och i vilken om- fattning sådan utredning gjorts. Som JO anfört i det tidigare omnämnda beslutet kan en omhäktningsför- handling nästan aldrig anses uppenbart vara utan betydelse om den häktade framför något konkret skäl till att han motsätter sig en förlängning. D O M S T O L A R 2 0 2 1 / 2 2 : J O 1 uppfattning delas av tingsrätten. Men, som tidigare anförts, så angav AA vid det enda tillfälle han motsatte sig åklagarens begäran om förlängning av tid för åtals väckande inte något – varken konkret eller annat – skäl till varför han motsatte sig förlängning. Hade han det hade tingsrätten, som även rådmannen redogjort för i sitt yttrande, [utelämnat här, JO:s anm.] gjort en annan bedömning och avgjort frågan om förlängd tid för åtals väck- ande vid en omhäktningsförhandling. ”Domaren skall grant veta lagen, där han efter döma skall, ty lagen skall var honom för en rättelse” (sjätte domarregel). En förutsättning för en fungerande rättsordning är just det som anförde i sin sjätte domarregel. gällande rätt sammanfattar detsamma, med andra ord, i 1 kap. 1 § tredje stycket regeringsformen som anger att ”Den offentliga makten utövas under lagarna”. Att domstolen, som JO i många beslut beto- nat, ser till att ha positivt lagstöd för sitt handlande är en självklarhet och utgångspunkt för tingsrättens verksamhet. I detta fall gäller frågan frihetsberövande av en person – –som mot sitt nekande var misstänkt för ett flertal mycket grova brott som lett till omfattande förstörelse av annans egendom, fara för andra männi- skors liv och hälsa samt för omfattande förstörelse av annans egendom. Även om samma grundläggande regler gäller i detta fall liksom i alla andra fall är det särskilt angeläget att de rättssäkerhetsgarantier som gäller enligt lag iakttas. Det som sägs måste ställas i relation till det förhål- landet att de bedömningar som domstolen ska göra i de frågor som detta yttrande behandlar, dvs. straffprocessuella tvångsåtgärder genom frihetsbe- rövande, grundas på olika grader av misstanke och innehåller – låt vara inom begränsade och reglerade ramar – skönsmässiga ställningstaganden. Merparten av dessa ställningstaganden har tingsrätten behandlat ovan och hänvisar således till vad som där anförts. Den fråga som är den mest relevanta i detta fall är om det varit uppenbart att det med hänsyn till utredningen eller av annan anledning saknades an- ledning att hålla häktningsförhandlingar i anslutning till åklagarens åter- kommande begäran om förlängd tid för åtals väckande. Av förarbetsuttalanden och rättspraxis men även den av uppfattning JO i tidigare beslut framfört kan förutsättningarna för att göra denna bedöm- ning sammanfattas enligt följande. 1.Förutsättningarna för att bestämma mellan förhandlingarna, dvs. att göra bedömningen att det är uppenbart obehövligt att hålla en omhäktningsförhandling framgår redan av lagtexten (NJA 1997 s. 368). 2.Domstolen ska genom vad som framkommit under den skriftliga hand- läggningen kunna utöva viss kontroll över förundersökningens bedri- vande och underkasta häktningsfrågan en förnyad prövning (kommentar till ). 3.Domstolens kontroll av att en utredning bedrivs skyndsamt och att häkt- ningsskälen kvarstår ökar allteftersom tiden går (NJA 1997 s. 368). 4.Det i punkten ovan (3) gäller särskilt i de fall den misstänkte yrkat att förhandling ska hållas (NJA 1997 s. 368). 5.En omhäktningsförhandling kan nästan aldrig anses uppenbart vara utan betydelse om den häktade, själv eller genom sin försvarare, fram- för något konkret skäl till att hon eller han motsätter sig en förlängning (beslut av JO 2005/06 s. 38). Som framgått ovan under rubriken ”Tingsrättens yttrande” har samtliga här ovan (1–5) nämnda förhållanden och förutsättningar beaktats respektive iakttagits. Till detta kan läggas, även om det anförts tidigare, att domstolen genom vad åklagaren löpande redogjort för om förundersökningens förlopp 2 021 /2 2:J O1 D O M S T O L A R och genom vad försvararen angett i sina svar på åklagarens begäran om åtals väckande fullgjort sin fortlöpande kontrollskyldighet. Det har således i samtliga fall förelegat förutsättningar för att göra bedömningen att det har varit uppenbart att omhäktningsförhandling kunnat underlåtas. CC och DD gavs möjlighet att yttra sig över remissvaret. I ett beslut anförde JO följande: Bestämmelserna om häktning utgör en del av det regelverk som medger in- skränkningar i den enskildes grundlagsskyddade rätt till personlig frihet (se 2 kap. 8 § regeringsformen och artikel 5 i ). Därmed får varken de materiella eller processuella reglerna tolkas extensivt. Högsta dom- stolen har understrukit att den domare som är ansvarig för ett mål med frihets- berövande har att iaktta särskild noggrannhet vid tillämpningen av regleringen och att han eller hon inte kan t.ex. delegera kontrollen av att det fortfarande finns en laglig grund för häktning (se NJA 2016 s. 453). De grundläggande förutsättningarna för att häkta en person finns i 24 kap. 1 § (RB). Sålunda får den som är på sannolika skäl misstänkt för ett brott, för vilket är föreskrivet fängelse , häktas, om det med hänsyn till brottets beskaffenhet, den misstänktes förhållande eller någon annan omständighet finns risk för att han eller hon 1.avviker eller på något annat sätt undandrar sig lagföring eller straff (s.k. flyktfara), 2.genom att undanröja bevis eller på något annat sätt försvårar sakens utred- ning (s.k. kollusionsfara) eller 3.fortsätter sin brottsliga verksamhet (s.k. recidivrisk). Om det inte är föreskrivet lindrigare straff för brottet än fängelse , ska häktning ske, om det inte är uppenbart att skäl till häktning saknas. Häktning får slutligen endast ske om skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den misstänkte eller för något annat motstå- ende intresse (den s.k. proportionalitetsprincipen). För unga misstänkta gäller härutöver följande. Om det på grund av den miss- tänktes ålder kan befaras att häktning skulle komma att medföra allvarligt men för honom eller henne, får häktning endast ske om det är uppenbart att betryg- gande övervakning inte kan ordnas (24 kap. 4 § första stycket RB). Vidare får den som inte har fyllt häktas endast om det finns synnerliga skäl (23 § lagen [1964:167] med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare, LUL). Den senare bestämmelsen fanns tidigare i RB. I samband med att den fördes över till LUL uttalade föredragande statsråd att häktning av en misstänkt under alltid får antas innebära allvarligt men för vederbörande och därför bör undvikas i största möjliga utsträckning. Häktning i dessa fall ska bara få ske i undantagsfall. (Se prop. Att häktning är psykiskt påfrestande särskilt för barn har uppmärksammats i det beslutade lagstiftningsären- det Effektivare hantering av häktningar och minskad isolering (prop. 2019/20:129 s. 19). Regeringen konstaterade vidare att barn länge har särbe- D O M S T O L A R 2 0 2 1 / 2 2 : J O 1 handlats i straffrättsligt och straffprocessuellt hänseende och att ett skäl som brukar framhållas för denna ordning är att de inte anses ha nått sådan mognad och ansvarsförmåga att de bör behandlas som vuxna. Barn har också ansetts särskilt känsliga för de konsekvenser som olika former av frihetsberövanden kan leda till. Ett uttryck för denna grundsats är regleringen i 24 kap. 4 § första stycket RB. (Se a. prop. s. 40 f.) har framhållit att det finns en betydande fara att häktning orsakar allvarlig psykisk skada på den som är endast och att så unga personer därför bör häktas endast i sällsynta undantagsfall (se NJA 2015 s. 649). Även i ett senare avgörande, där den misstänkte var , har domsto- len understrukit att så unga personer bör häktas enbart i sällsynta undantagsfall (se NJA 2017 s. 701). klargjorde dessutom att om en miss- tänkt under har varit häktad , så påverkar tiden i sig proportional- itetsbedömningen och därmed också bedömningen av om det finns synnerliga skäl för en fortsatt häktning. Ju längre ett frihetsberövande har pågått desto starkare måste alltså skälen vara. När rätten beslutar om häktning ska, om inte åtal redan har väckts, rätten sätta ut den tid inom vilken åtal ska väckas. Tiden får inte bestämmas längre än vad som är oundgängligen nödvändigt. (Se 24 kap. 18 § första stycket RB.) Är den utsatta tiden otillräcklig får rätten medge förlängning av tiden, om detta begärs före tidens utgång. Den misstänkte eller hans försvarare ska om möjligt beredas tillfälle att yttra sig. (Se 24 kap. 18 § andra stycket RB.) Väcks inte åtal ska rätten, så länge den misstänkte är häktad och till dess åtal har väckts, med högst hålla ny förhandling och därvid särskilt se till att utredningen bedrivs så skyndsamt som möjligt. Är det med hänsyn till utredningen eller av annan anledning uppenbart att förhandlingen inom nu angiven tid skulle vara utan betydelse, får rätten bestämma längre tids mellanrum. (Se 24 kap. 18 § tredje stycket RB.) Rätten ska häva ett häktningsbeslut om åklagaren inte har väckt åtal eller begärt förlängning av tiden för åtal inom den tid som rätten beslutat eller om det inte längre finns skäl för beslutet (se 24 kap. 20 § första stycket RB). Regleringen i 18 § innebär att förhandling i häktningsfrågan som regel ska hållas med högst , och det oavsett om fristen överskrids redan från början genom ett beslut om mer än två veckors åtalstid eller om det sker därefter genom förlängning av åtalstiden (se prop. 1986/87:112 s. 54). har framhållit att det redan av lagtexten framgår att förut- sättningarna för att bestämma längre tids mellanrum än mellan häkt- ningsförhandlingarna är mycket begränsade. Domstolen underströk vidare att betydelsen av att rätten kontrollerar att utredningen bedrivs skyndsamt och att häktningsskälen kvarstår ökar allt eftersom tiden går. Detta gäller särskilt när den misstänkte har yrkat att förhandling ska hållas. (Se NJA 1997 s. Vid en omhäktningsförhandling ska domstolen pröva dels om de omstän- digheter som motiverat häktningen fortfarande finns kvar, dels om det i före- kommande fall fortfarande finns skäl att låta åklagaren besluta om restriktioner. Rätten ska alltså pröva om förutsättningarna för en fortsatt häktning är upp- fyllda, men dessutom om utredningen bedrivs med den skyndsamhet som krävs. JO har uttalat att en förhandling kan anses vara uppenbart utan betydelse 2 021 /2 2:J O1 D O M S T O L A R enbart när beslutsunderlaget är sådant att rätten kan göra en bedömning på handlingarna i samtliga nu berörda avseenden (se JO 2005/06 s. 38). Regeln om omhäktningsförhandling har tillkommit i den misstänktes intresse, och den har beskrivits som ett utflöde av de rester av rättens roll som övervakare av åklagarens verksamhet som finns i några bestämmelser i (se , Straffprocessuella tvångsmedel, fjärde uppl. s. 324). Mål om grova våldsbrott där åtalet är beroende av teknisk utredning som inte har hunnit färdigställas eller om den misstänkte uttryckligen förklarat att han eller hon avstår från för- handling har angetts som situationer när rätten kan fatta beslut i häktningsfrå- gan utan att pröva den vid en omhäktningsförhandling (se prop. 1986/87:112 s. 78 och , a.a. s. 325, jfr JO 2005/06 s. 38). Justitiekanslern () har i ett ärende, där en tingsrätt bara hade hållit en omhäktningsförhandling beträffande en misstänkt, ansett att det med fog kunde ifrågasättas om det hade varit möjligt för de olika domare som beslutade om förlängd åtalstid att göra en bedömning på handlingarna i alla relevanta delar under den senare delen av handläggningen. Det gällde sär- skilt med tanke på att åklagarens framställningar över huvud taget inte innehöll uppgifter som tog sikte på frågorna om häktningsskäl fortfarande förelåg och varför det var nödvändigt att fortsatt ha möjlighet att besluta om restriktioner. JK inskärpte vikten av att domstolar tar sitt ansvar för att kontrollera längden på häktningstider och menade att den kontrollen ytterst inte kan ske på annat sätt än genom att omhäktningsförhandlingar äger rum med viss regelbunden- het. (Se JK:s beslut , dnr 2103-18-2.4.) Av utredningen framgår att AA häktades av såsom på san- nolika skäl misstänkt för bl.a. grov mordbrand. Åklagaren fick tillstånd att be- sluta om restriktioner. Under den tiden begärde åklagaren förlängd tid för att väcka åtal nio gånger. Sedan AA genom sin för- svarare fått möjlighet att yttra sig biföll tingsrätten framställningarna på hand- lingarna, alltså utan att hålla omhäktningsförhandling. Som tidigare framgått ska rätten i enlighet med huvudregeln i 24 kap. 18 § tredje stycket RB med högst hålla en ny förhandling i häktningsfrågan. Endast om det med hänsyn till utredningen eller av någon an- nan anledning är uppenbart att en förhandling inom skulle vara utan betydelse får rätten bestämma längre tids mellanrum. Bestämmelsen om om- häktningsförhandling bör enligt min mening ses som en handlingsregel för rät- tens kontinuerliga kontroll av häktningsfrågan. Kontrollen är av grundläggande betydelse för den enskildes rättssäkerhet. En misstänkt ska inte vara häktad längre än vad som är nödvändigt och rätten har en skyldighet att kontinuerligt pröva häktningsfrågan samt häva ett häktningsbeslut om det inte längre finns skäl för det. Det säger sig självt att rätten har bättre förutsättningar att bilda sig en uppfattning om såväl häktningsfrågan som utredningsläget om den håller en förhandling. Åklagaren kan då inom de ramar som gäller för förun- D O M S T O L A R 2 0 2 1 / 2 2 : J O 1 dersökningar och successiv delgivning redovisa hur utredningen fortskrider samt utveckla skälen för sin begäran om åtalsförlängning medan försvararen å sin sida kan ställa motfrågor och förklara sin syn på vad som kommit fram. Och rätten kan ställa kontrollfrågor till åklagaren och följa upp tidigare beskrivna åtgärder. Den redogörelse som åklagaren lämnar in i samband med sin framställan om förlängd tid för att väcka åtal utgör en väsentlig del av underlaget för rättens bedömning av om häktningsfrågan kan prövas på handlingarna och följaktligen av om en förhandling uppenbart skulle vara utan betydelse. I ett beslut relativt uttalade jag mig om bl.a. tvåveckorsfristen i 24 kap. 18 § RB. Åklaga- ren hade i det ärendet lämnat en relativt utförlig redogörelse för utredningsläget i sin framställning om förlängd åtalstid. Det framgick vilka åtgärder som hade vidtagits och vilka som återstod samt när i tiden en viss åtgärd kunde förväntas bli genomförd. Vidare redovisade åklagaren sin bedömning beträffande miss- tankegraden och varför de särskilda häktningsskälen fortfarande förelåg. Jag ansåg att underlaget i och för sig var sådant att rätten kunde göra en prövning på handlingarna i samtliga avseenden som behövdes för att pröva häktnings- frågan. (Se mitt beslut , dnr 676-2019.) Givetvis har även den misstänktes inställning och de skäl han eller hon anför relevans för rättens prövning av huruvida det är uppenbart att en förhandling är utan betydelse. Med hänsyn till rättens ansvar för ett frihetsberövande kan emellertid det förhållandet att den misstänkte avstår från en omhäktningsför- handling inte tillmätas avgörande vikt, särskilt inte om en förundersökning drar ut eller den misstänkte har restriktioner. Jag vill vidare understryka att den misstänkte inte behöver ange någon konkret omständighet för att påkalla förhandling eftersom utgångspunkten är att häktningsfrågan ska prövas vid en omhäktningsförhandling . En annan sak är att om den häktade framför något konkret skäl till att motsätta sig en förlängning av åtalstiden så kan en sådan förhandling nästan aldrig anses vara uppenbart utan betydelse (se JO 2005/06 s. 38). Rätten har under alla förhållanden att vid varje framställ- ning om åtalsförlängning göra en noggrann prövning av omständigheterna i det enskilda fallet. Det finns i detta sammanhang anledning att uppmärksamma att det nog inte är helt ovanligt att en häktningsfråga omprövas av en annan domare än den som höll i den första häktningsförhandlingen. Den domare som har att ta ställning till en begäran om åtalsförlängning, och därmed själva häktningsbeslutet, kan under sådana förhållanden ha sämre insikt i utredningen än den domare som ursprungligen beslutade om häktning. I en sådan situation kan därför utrymmet att avstå från att hålla en förhandling ofta vara mindre. Som framgått av redovisningen för den rättsliga regleringen antas häktning av en person alltid innebära en risk för allvarligt men. Av den an- ledningen ska häktning bara ske i undantagsfall. Redan detta innebär enligt min uppfattning att det bör ställas särskilda krav på rättens hantering av en begäran om förlängd åtalstid i de fall som omfattas av 23 § LUL. Utöver de aspekter som rätten ska beakta i förhållande till en vuxen person, måste rätten dessutom i fråga om en ung person kontinuerligt pröva om det är uppenbart att betryg- gande övervakning inte kan ordnas. Det finns skäl att framhålla att den miss- 2 021 /2 2:J O1 D O M S T O L A R tänkte inte förfogar över den frågan utan att det är rätten som med hänsyn till de särskilda häktningsskälen och övriga omständigheter har att avgöra om t.ex. ett beslut med stöd av lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga som innebär placering på en sluten institution i ett enskilt fall kan utgöra ett alternativ till häktning. Vidare har rätten att avgöra om det fortfarande finns synnerliga skäl för häktning. Av Högsta domstolens avgöranden framgår att när den häktade är en ung person så har häktningstiden betydelse vid rättens bedömning av om åtgärden kan anses proportionerlig och därmed också om det finns synnerliga skäl för fortsatt häktning. När den häktade är ställs det följaktligen särskilda krav på att utredningen bedrivs skyndsamt. I samband med att åklagaren gjorde den första framställ- ningen om förlängd åtalstid begärde AA att det skulle hållas en omhäktnings- förhandling. Han motsatte sig att åtalstiden förlängdes och att åklagaren gavs fortsatt tillstånd att meddela restriktioner. Som tidigare anmärkts hade AA för- nekat brotten i samband med häktningsförhandlingen. I sin skrivelse uppgav åklagaren under rubriken /motivering/kompl uppgifter följande: Förundersökningen kan inte slutföras inom föreskriven tid. Anledningen är att ytterligare ett flertal förhör som ska hållas. Analys av telefontrafik och telefonuppgifter pågår, vilket är ett omfattande arbete. Den tekniska under- sökningen är ännu inte klar med de analyser som pågår på NFC. Förläng- ning begärs därför till . Det finns fortfarande behov av att den misstänkte är ålagd restriktioner. Motiveringen är enligt min mening kortfattad och det framgår t.ex. inte vilka utredningsåtgärder som hade utförts och hur åklagaren räknade med att behöva för att slutföra de utestående undersökningarna. Det framstår därför som tveksamt om det varit möjligt för tingsrätten att på grundval av enbart detta material bilda sig en egen uppfattning om var utredningsarbetet befann sig, och därmed göra en bedömning av hur ytterligare som häktningen kunde förväntas pågå. Misstankarna avsåg dessutom flera brott och AA hade restrik- tioner. Det kan i början av en förundersökning vara av vikt att rätten kontrolle- rar den inledande bedömningen att det föreligger sannolika skäl för brottsmiss- tankarna och att inget kommit fram som talar emot detta. AA var och begärde att det skulle hållas en förhandling. Mot denna bakgrund har jag svårt att se att det kunde anses uppenbart att en omhäktningsförhandling var utan betydelse. Jag noterar att tingsrätten i protokollsbeslutet om åtalsförlängning, , anförde att det var uppenbart att en förhandling ”” skulle vara utan betydelse. Även om AA genom sin försvarare se- nare medgav den begäran om åtalsförlängning som åklagaren då gav in menar jag därför att tingsrätten åtminstone borde ha hållit en om- häktningsförhandling. När det gäller de efterföljande tre framställningarna lämnade åklagaren fort- satt knapphändiga redogörelser för utredningsläget. De uppvisar stora likheter med den framställning som gavs in . Visserligen medgav AA genom sin offentlige försvarare åklagarens begäran, och i samband med framställningen angavs uttryckligen att omhäktningsförhandling var ”up- penbart obehövlig”. Vid det laget prövades emellertid framställningarna av en annan domare än den som hade hållit häktningsförhandlingen och D O M S T O L A R 2 0 2 1 / 2 2 : J O 1 det hade inte förekommit en enda omhäktningsförhandling. Med hänsyn till detta, och till att förutsättningarna att bestämma mellan förhandling- arna är mycket begränsade redan när den häktade är , ifrågasätter jag om det har varit uppenbart att en omhäktningsförhandling va- rit utan betydelse för att pröva häktningsfrågan. Det finns skäl att erinra om att rätten också hade att pröva om förundersökningen drevs framåt i ett med beak- tande av brottsmisstankarna och utredningen godtagbart tempo. Kravet på att tingsrätten höll förhandling har ökat i takt med att utredningen, och därmed häktningen, dragit ut (se NJA 1997 s. 368 och 2017 s. 701). Det underlag som tingsrätten har lagt till grund för sin prövning av de fyra återstående framställningarna om förlängd åtalstid framstår inte som tillräckligt för att helt kunna avstå från att hålla omhäktningsförhandlingar fram till dess åtal väcktes. Det förhållandet att åklagaren delvis utvecklade sina skäl eller att det var samma domare som höll den inledande häktningsförhandlingen som prövade dessa framställningar påverkar inte mitt ställningstagande. Jag noterar också att tingsrätten i samtliga fall endast genom att fylla i en stämpel har be- slutat om ny tid för åtals väckande och om tillstånd för åklagaren att fortsatt meddela beslut om restriktioner. Rättens skäl för varför det varit uppenbart att en förhandling skulle ha varit utan betydelse framgår alltså inte.