frsrdg · H904JO1 · 2021-11-10 00:00:00 — 3.strafftidens längd och återstående verkställighetstid 4.om den intagne ska utvisas eller avvisas efter frigivning eller saknar an- knytning till riket 5.om den intagne är medlem i eller har annan koppling till ett kriminellt nät- verk eller grov organiserad brottslighet och 6.den intagnes personliga förhållanden, såsom missbruk eller psykisk ohälsa (2 kap. 1 § FARK Fängelse). I allmänna råd till 10 § 2 fängelseförordningen anges att en olämplig samman- sättning av intagna kan uppkomma t.ex. när det gäller intagna som är dömda i samma mål eller som är medlemmar i eller har annan koppling till samma eller rivaliserande kriminella nätverk, om en intagen riskerar att utsättas för över- grepp av en annan intagen eller om en intagen kan befaras påverka en annan intagen att allvarligt störa ordningen eller säkerheten. Att behovet av att i övrigt kunna bedriva en ändamålsenlig verksamhet i anstalt särskilt ska beaktas inne- bär bl.a. att hänsyn kan tas till Kriminalvårdens behov av att ha anstalter och avdelningar med olika inriktning, t.ex. behandling eller omvårdnad (se FARK Fängelse). En intagen ska omplaceras till en annan anstalt eller avdelning om graden av övervakning och kontroll där han eller hon är placerad inte motsvarar vad som är nödvändigt för att ordningen eller säkerheten ska kunna upprätthållas (2 kap. 3 § första stycket FARK Fängelse). En intagen får enligt 2 kap. 4 § första stycket fängelselagen placeras på en avdelning med särskilt hög grad av övervakning och kontroll (säkerhetsavdel- ning) om 1.det finns en varaktig risk för att den intagne rymmer eller fritas och det kan antas att han eller hon är särskilt benägen att fortsätta allvarlig brottslig verksamhet eller 2.det finns särskild anledning att anta att det behövs för att hindra den intagne från allvarlig brottslig verksamhet under vistelsen i anstalt. Ett beslut om placering på en säkerhetsavdelning ska omprövas så ofta det finns anledning till det, dock minst en gång (2 kap. 4 § andra stycket fäng- elselagen). Utgångspunkten vid placering i anstalt är alltså att en intagen inte får placeras så att han eller hon underkastas mer ingripande övervakning och kontroll än 2 021 /2 2:JO1 K R I M I N A L V Å R D vad som är nödvändigt för att ordningen eller säkerheten ska kunna upprätthål- las (2 kap. 1 § fängelselagen). Som jag redogjort för är Kriminalvår- dens Fenixbyggnader den mest kontrollerade miljö som en intagen som inte är föremål för en avskildhetsplacering kan placeras i. De byggdes i syfte att in- rymma intagna som har behov av att placeras på säkerhetsavdelning, dvs. en avdelning med särskilt hög grad av övervakning och kontroll (se 2 kap. 4 § fängelselagen). Intagna som är placerade i Fenixbyggnaderna har vidare sämre möjligheter att delta i behandlingsprogram och sysselsättning utanför avdel- ningen samt att genomföra särskilda utslussningsåtgärder. Som jag beskrivit under Bakgrund har JO under uppmärksammat Kriminalvårdens användning av Fenixbyggnaden i anstalten Saltvik och uttalat kritik mot att myndigheten använt lokalerna för att placera andra intagna än de säkerhetsplacerade som byggnaderna var tänkta för. JO:s kritik bottnar i att Fe- nixbyggnaderna utgör en så pass kontrollerad och övervakad miljö att verkstäl- ligheten för intagna som inte omfattas av beslut om säkerhetsplacering blir mer ingripande än nödvändigt (se JO 2016/17 s. 174). Som tidigare framgått har även CPT uttalat sig om situationen för intagna i behov av skydd som placerats i Fenixbyggnaderna. Inom ramen för det här ärendet har JO fortsatt att följa Kriminalvårdens an- vändning av Fenixbyggnaderna med särskilt fokus på intagna med skyddsbe- hov som har placerats där. Fram till fanns särskilda avdelningar för dessa intagna (s.k. skyddsavdelningar) enbart i anstalten Saltviks Fenix- byggnad. Under ärendets handläggning har Kriminalvården dock beslutat att också öppna en skyddsavdelning i anstalten Halls Fenixbyggnad. Vidare har det framkommit, bl.a. vid JO:s inspektioner, att myndigheten i större utsträck- ning än tidigare använder byggnaderna för placeringar av också andra grupper av intagna, exempelvis s.k. normalintagna och intagna vid riksmottagningen (se bl.a. dnr 6328-2019 och O 36-2019 och JO 2020/21 s. 219). Detta har även bekräftats i Kriminalvårdens yttrande till JO. Jag vill redan här framhålla att jag principiellt delar JO:s tidigare uppfattning att Fenixbyggnaderna inte ska användas för placering av andra intagna än de som omfattas av beslut om placering på säkerhetsavdelning enligt 2 kap. 4 § fängelselagen. Det som framkommit vid inspektionerna av Fenixbyggnaderna i anstalterna och har förstärkt bilden av att det är mycket svårt att anpassa verksamheten där på ett sätt som kompenserar för de begränsningar som byggnadernas fysiska utformning innebär. Jag kommer nedan att utveckla mina synpunkter genom att bl.a. uttala mig om de rättsliga förutsättningarna för placering i Fenixbyggnaderna och om de anpassningar som har in- förts för intagna som inte är säkerhetsplacerade. Vidare gör jag vissa uttalanden om införandet av skyddsplatser i Fenixbyggnaden i anstalten . Kriminalvårdens användning av platserna i Fenixbyggnaderna Av Kriminalvårdens redovisning framgår att myndigheten vid tiden för re- missvaret använde de 72 platserna i Fenixbyggnaderna för placering av sex olika grupper av intagna. Förutom platser för säkerhetsplace- rade respektive skyddsplacerade hade myndigheten beslutat att det skulle fin- K R I M I N A L V Å R D 2 0 2 1 / 2 2 : J O 1 nas relationsvåldsplatser, normalplatser, riksmottagningsplatser och häktes- platser i dessa byggnader. Kriminalvårdens uppfattning tycks vara att om myn- digheten inte har fattat beslut om att en viss avdelning i en Fenixbyggnad utgör en säkerhetsavdelning är den inte att anse som en sådan avdelning som avses i 2 kap. 4 § fängelselagen, oavsett graden av säkerhet och kontroll (se t.ex. Kri- minalvårdens yttrande i JO:s ärende dnr 4266-2019 där jag meddelade beslut ). Kriminalvårdens resonemang verkar därtill enbart gälla i vissa avseenden och jag har svårt att se vad det i praktiken innebär annat än att samma fysiska utrymmen endast ges en annan språklig benämning. Myndigheten omplacerade exempelvis en intagen, som omfattades av beslut om säker- hetsplacering enligt 2 kap. 4 § fängelselagen, till ”säkerhetsavdelning i anstal- ten Saltvik” trots att någon sådan då inte fanns. hade Kri- minalvården nämligen beslutat att av de fyra avdelningarna i anstaltens Fe- nixbyggnad skulle tre utgöra skyddsavdelningar och en normalavdelning (se mitt beslut i dnr 87-2020). Jag noterar dessutom att Kri- minalvården fortfarande använder begreppet ”säkerhetsenhet” för att benämna dessa byggnader. Kriminalvården har i remissvaret i det här ärendet framhållit att den mycket ansträngda beläggningssituationen gör att myndigheten måste hantera sitt plats- bestånd på ett flexibelt sätt och därmed placera andra kategorier av intagna än säkerhetsplacerade i Fenixbyggnaderna. Jag inser att beläggningssituationen innebär stora utmaningar för Kriminalvården och att myndigheten har behov av att kunna nyttja sina platser på ett flexibelt sätt. får detta inte gå ut över de intagna. Beläggningssituationen inom myndigheten har varit föremål för utredning hos JO (ärende dnr O 19-2019). I sammanhanget vill jag också nämna att jag kritiserade Krimi- nalvården för att intagna i anstalten som tillhört en riskgrupp för covid-19 erbjudits att vistas på en avdelning i anstaltens Fenixbyggnad, i stället för på en vanlig normalavdelning (se JO 2020/21 s. 219). Kriminalvårdens åtgärd ledde till att de intagna tackade nej till att differentieras från andra intagna, trots att myndigheten gjort en bedömning att det fanns behov av detta, och dessa intagna fick därmed ett sämre skydd än intagna i en liknande situation som var placerade i andra anstalter. De rättsliga förutsättningarna för placering av andra intagna än de med beslut om säkerhetsplacering i Fenixbyggnaderna Kriminalvården har anfört att det rättsliga stödet för att placera intagna med skyddsbehov i Fenixbyggnaderna är den allmänna bestämmelsen i 2 kap. 1 § fängelselagen, eftersom dessa intagna har ett skyddsbehov som enligt myndig- heten endast kan tillgodoses i en sådan byggnad. JO har tidigare haft anledning att uttala sig i denna fråga och anförde då bl.a. följande (se JO 2016/17 s. 174): Det är enligt 2 kap. 1 § fängelselagen möjligt att placera en intagen i en mer kontrollerad miljö i syfte att kunna upprätthålla ordningen och säkerheten. Den uppräkning som finns i 10 § fängelseförordningen om vad som särskilt ska beaktas vid placeringen är i och för sig inte uttömmande. 2 021 /2 2:JO1 K R I M I N A L V Å R D emellertid konstatera att paragrafen huvudsakligen tar sikte på förhållanden i den intagnes beteende som kan motivera att han eller hon placeras under en högre grad av övervakning eller kontroll. Det naturliga är att en intagen som hotar eller är våldsam mot andra intagna blir föremål för en strängare övervakning och kontroll. De intagna som är placerade på skyddsplats på en säkerhetsenhet avvi- ker från detta, eftersom de placeras under strängare kontroll och övervak- ning, inte på grund av sitt eget beteende, utan på grund av risken att andra intagna exempelvis kommer att hota eller skada dem. Detta menar jag är principiellt fel. Kriminalvården måste kunna erbjuda intagna som är i behov av skydd placering som inte är mer kontrollerad och övervakad i förhål- lande till den skyddsbehövande än vad som skulle vara fallet om han eller hon inte var i behov av skydd. Jag instämmer i dessa uttalanden och vill tillägga följande. Visserligen anges det i 10 § fängelseförordningen att behov av att undvika en olämplig samman- sättning av intagna och att i övrigt kunna bedriva en ändamålsenlig verksamhet i anstalt också är faktorer som ska beaktas vid placering av intagna. I förarbe- tena till 2 kap. 1 § fängelselagen anges även att det ligger i sakens natur att placeringen av en intagen också styrs av andra förhållanden som t.ex. resurs- och platstillgång men att det saknas skäl att hänvisa till förhållanden av detta slag i lag (se prop. 2009/10:135 s. 72). Min uppfattning är dock att det inte är rimligt att faktorer som främst hänför sig till Kriminalvårdens organisation och resurser ska kunna ligga till grund för ett beslut om en placering med högre grad av säkerhet och kontroll än vad som annars hade varit fallet för den intagne i fråga. I enlighet med vad JO har uttalat vill jag understryka att det är Kriminalvårdens ansvar och uppgift att ordna placeringar som tillgodoser de intagnas behov av t.ex. skydd utan att de underkastas mer ingripande övervak- ning och kontroll än vad som är nödvändigt. Enligt remissvaret har de intagna som skyddsplaceras i Fenixbyggnaderna mer omfattande skyddsbehov än vad som enligt Kriminalvården är möjligt att tillgodose inom ramen för t.ex. en ro-placering. En placering av en sådan inta- gen på en ro-avdelning skulle därför kunna innebära att den intagne behöver placeras i avskildhet av säkerhetsskäl. Jag vill här framhålla att det givetvis inte är acceptabelt att hålla en intagen placerad i avskildhet på grund av att Kriminalvården inte kan finna en lämplig placering för honom (jfr bl.a. JO 2007/08 s. 215). Om de avdelningar för intagna i behov av skydd som finns utanför Fenixbyggnaderna inte anses tillräckligt säkra är det myndighet- ens ansvar att åtgärda detta. Det är inte ett godtagbart skäl för att i stället placera dessa intagna i Fenixbyggnaderna. För de intagna som har behov av skydd och som placeras i en Fenixbyggnad fattas beslut om placering på ”skyddsplats på säkerhetsenhet” (se Arbetsord- ning för Kriminalvården, gällande från , bil. 1, s. 19). Förutsätt- ningarna för en sådan placering är inte tydligt reglerade i författning och det saknas bestämmelser om regelbunden omprövning av sådana beslut (jfr 2 kap. 4 § andra stycket fängelselagen). Jag noterar visserligen att det i Kriminalvår- dens i anstalt (2012:8) anges att en bedömning av om skyddsbehov kvarstår bör göras regelbundet och för intagna i skyddsavdelning på säkerhetsenhet minst var tolfte månad (s. 14 f.). Vidare anges att enheten för verksamhetsskydd i samband med denna bedömning ska bistå med en struk- K R I M I N A L V Å R D 2 0 2 1 / 2 2 : J O 1 turerad och reviderad hotbildsbedömning som också delges klienten. Jag vill understryka att det är angeläget att Kriminalvården under rådande förhållanden regelbundet omprövar behovet av skydd för intagna placerade på skyddsavdel- ning i en Fenixbyggnad. Enligt min mening är det alltför sällan att ompröv- ningen sker en gång . Kriminalvården har inte närmare redogjort för det rättsliga stödet för placer- ing av andra kategorier av intagna, som varken är säkerhets- eller skyddspla- cerade, i Fenixbyggnaderna. Av remissvaret framgår emellertid att myndig- heten anser att ”de 72 platserna på säkerhetsenheterna lämpar sig för andra grupper av intagna med omfattande skyddsbehov och andra faktorer som medför mycket höga risker” (min kursivering). Vilka andra faktorer det rör sig om för t.ex. normalintagna eller relationsvåldsdömda är dock över huvud taget inte beskrivet. I sammanhanget vill jag peka på vissa uttalanden i förarbetena till 2 kap. 4 § fängelselagen (se prop. 2009/10:135 s. 74 f.). Regeringen anförde följande: För placering av den kategori av intagna som, med hänsyn till samhälls- skyddet, kräver säkerhetsmässigt förstärkta resurser finns särskilda säker- hetsavdelningar inrättade. Sådana avdelningar finns vid an- stalterna Kumla, och . Kriterierna för placering på säkerhetsavdelning motsvarar de kriterier som måste vara uppfyllda för att avskilja en intagen från andra intagna vid risk för fritagningsförsök eller rymning enligt 20 § andra stycket … [lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt, numera upphävd, JO:s anm.]. En förutsättning för att Kriminalvården ska placera en intagen som uppfyller kriterierna på en säkerhetsavdelning, i stället för att avskilja honom eller henne från andra intagna, är dock att det finns anledning att anta att risken kommer att bestå . En intagen får även placeras på en säkerhetsavdelning om det finns sär- skild anledning att anta att det behövs för att hindra honom eller henne från brottslig verksamhet av allvarligt slag under vistelsen i anstalt (20 a § andra stycket). Vilka kriterier bör gälla? I förhållande till övriga anstalter och avdelningar innebär en säkerhetsav- delning en mycket högre grad av övervakning och kontroll. Det ligger också i sakens natur att placering på en säkerhetsavdelning kan innebära en mer begränsad gemensamhet än vad placering på en annan avdelning nor- malt innebär. Det är därför angeläget att kriterierna för placering på en sä- kerhetsavdelning preciseras i lag. Regleringen om placering på en säkerhetsavdelning bör ta sin utgångs- punkt i att samhället ska skyddas mot att grovt kriminella personer rymmer från en anstalt eller fritas med hjälp utifrån. Regleringen bör också ta sin utgångspunkt i att samhället ska skyddas mot att sådana personer planerar och styr brottslig verksamhet inifrån en anstalt eller begår brott där. Den kategori av intagna som åsyftas har, bl.a. med tanke på den organiserade och gränsöverskridande brottslighetens utveckling, ökat i antal under 2000- talet. Enligt min mening talar dessa uttalanden tydligt för att lagstiftarens utgångs- punkt var att enbart säkerhetsplacerade skulle placeras på de avdelningar som finns i Fenixbyggnaderna. 2 021 /2 2:JO1 K R I M I N A L V Å R D Förhållandena för intagna på skyddsavdelning i en Fenixbyggnad JO har i flera ärenden undersökt vilka anpassningar som görs för intagna på skyddsplats i i förhållande till intagna som omfattas av be- slut om placering på säkerhetsavdelning (se det tidigare nämnda beslutet i JO 2016/17 s. 174 samt protokollen i ärende dnr 7573-2017 och 6027-2018). Kriminalvården har i det här ärendet gjort gällande att de skyddsplacerade inte är underkastade samma övervakning och kontroll som de säkerhetsplace- rade samt att de har möjlighet att en gång besöka bollhall eller gym- nastiksal och bibliotek. Därutöver ska de skyddsplacerade i anstalten Saltvik kunna använda en större rastgård samt besöka bastu och kiosk en gång . Vissa skyddsplacerade i den anstalten ska efter en individuell prövning också kunna få tillgång till fler verktyg och redskap vid sysselsättning. Vid JO:s inspektioner gjordes iakttagelser om de intagnas möjligheter att lämna Fenixbyggnaderna som överensstämmer med Kriminal- vårdens uppgifter. Vidare framkom att skyddsplacerade i anstalten Saltvik hade stora möjligheter att gå ut på avdelningens rastgård medan skyddsplacerade i anstalten endast fick gå ut per dag. Intagna med skyddsbehov har olika behov och riskerna för rymning, fritag- ning, fortsatt brottslighet, missbruk och annan misskötsamhet varierar i hög grad mellan dem. Det finns uppgifter om att intagna som skulle kunna verk- ställa sitt fängelsestraff i en anstalt av säkerhetsklass 2 har placerats på skydds- avdelning i en Fenixbyggnad (se t.ex. protokollet i JO:s ärende dnr 1844-2013). finns det andra intagna som näst intill uppfyller kraven för en regel- rätt säkerhetsplacering. Jag har exempelvis noterat att det vid nämnda inspekt- ioner inom ramen för det här ärendet framkom att flera av de skyddsplacerade intagna med hänsyn till individuella förhållanden var föremål för ingripande kontrollåtgärder i form av bl.a. bevakade telefonsamtal och besök samt att de- ras försändelser granskades regelmässigt. Förhållandena för dessa intagna – i synnerhet i anstalten – skilde sig därför inte nämnvärt från förhållandena för de intagna som var placerade på anstalternas säkerhetsavdelningar. Det framkom även uppgifter om att vissa intagnas behov av övervakning och kon- troll ”spillde över” på andra intagna på samma avdelning i form av t.ex. tätare visitationer och begränsad köksutrustning (se protokollet i ärende dnr 6328- 2019). En ytterligare omständighet i sammanhanget är att en intagen som är place- rad i Fenixbyggnaderna är fullt medveten om för vilket syfte dessa byggnader är byggda. Som jag tidigare konstaterat benämner Kriminalvården byggnaden som säkerhetsenhet, vilket de skyddsplacerade där förstås också känner till. Vid samtal med ett antal intagna som varit placerade i anstalten Saltviks Fenixbygg- nad i samband med en ombyggnation framkom vidare att de upplevde mer övervakning och kontroll i de aktuella lokalerna än på den nor- malavdelning i anstalten där de vanligtvis var placerade. Mina slutsatser är därmed att de skyddsplacerade i anstalten Saltviks Fenix- byggnad är föremål för ungefär samma anpassningar som vid JO:s tidigare ut- redningar, medan de som är placerade i anstalten Halls Fenixbyggnad har be- tydligt sämre möjligheter att bl.a. få lämna avdelningen och vistas utomhus. K R I M I N A L V Å R D 2 0 2 1 / 2 2 : J O 1 Som JO tidigare uttalat är de anpassningar som införts i anstalten Saltvik inte på något sätt tillräckliga för att kompensera för de begränsningar som miljön i en Fenixbyggnad innebär. Jag finner det mycket anmärkningsvärt att Kriminal- vården inte har vidtagit ytterligare åtgärder i detta avseende. Införandet av skyddsplatser i anstalten Kriminalvården beslutade alltså att införa skyddsplatser även i anstalten Halls Fenixbyggnad. Vid den inspektion av anstalten som gjordes framkom att det här hade inneburit vissa svårigheter (se proto- kollet i ärende dnr 5852-2019). Vid inspektionen hade anstalten tre säker- hetsavdelningar och en skyddsavdelning i sin Fenixbyggnad. Det framkom bl.a. att skyddsplaceringarna hade medfört en del frågor som personalen inte var förberedd på eller van att hantera. Jag har i ett annat ärende också kritiserat det inledningsvis fanns bristande rutiner för hantering av för- sändelser till de skyddsplacerade intagna (se mitt beslut i ärende dnr 330-2020). Som redogjorts för har anstalten i lägre grad än anstalten Saltvik anpassat sin verksamhet för de skyddsplacerade. De intagna som är skyddsplacerade i anstalten Halls Fenixbyggnad har t.ex. inte samma möjlig- heter att lämna sin avdelning för att besöka en större rastgård. Detta beror delvis på praktiska förutsättningar men även på att aktiviteterna för de skyddsplace- rade i anstalten måste anpassas efter den ordinarie verksamhet som bedrivs där, dvs. den vid de tre säkerhetsavdelningarna. Ett exempel är att de intagnas promenadtider ändras eftersom säkerhetsavdelningarna inte kan ha fasta tider, trots att det inte finns några säkerhetsmässiga hinder mot att ha fasta promenadtider för skyddsavdelningen. Anstaltsledningen förklarade under in- spektionen att anstalten har försökt att göra skyddsavdelningen ”så lik en nor- malavdelning som möjligt, men placerad på säkerhetsenheten”. Enligt flera in- tagna hade personalen i anstalten en hårdare attityd och ett mer byråkra- tiskt förhållningssätt än personalen i anstalten Saltvik. JO har tidigare gjort vissa uttalanden i frågan om lämpligheten av att ha olika kategorier av intagna i samma Fenixbyggnad och anfört följande (se JO 2016/17 s. 174): Av betydelse är även att det är samma personalgrupp som ansvarar för den enda säkerhetsavdelning som finns i anstalten Saltvik och de tre skyddsavdelningarna. Den personal som arbetar på säkerhetsenhet- erna har sökt till denna verksamhet och har genomgått en särskild utbild- ning. Syftet är så vitt jag kan förstå att personal härigenom ska få den kun- skap och beredskap som krävs för att kunna möta och hantera intagna som Kriminalvården bedömt som särskilt krävande. Även om det kan finnas en ambition att personalen ska ha olika säker- hetstänk beroende av om de befinner sig på säkerhetsavdelningen eller nå- gon av de tre skyddsavdelningarna, finns det en gräns för hur stor skillnad som kan göras mellan de olika avdelningarna med hänsyn till bl.a. att det är samma fysiska miljö som avdelningarna befinner sig i. Det finns därmed en risk för att det ”säkerhetstänk” som formar verksamheten på säkerhets- avdelningen spiller över på avdelningarna med skyddsplatser. 2 021 /2 2:JO1 K R I M I N A L V Å R D Samma resonemang gör sig gällande när det gäller de skyddsplatser som har inrättats i anstalten Halls Fenixbyggnad. Jag kan mot den bakgrunden konstatera att Kriminalvårdens beslut att om- vandla en av avdelningarna i anstalten Halls Fenixbyggnad till en skyddsavdel- ning har inneburit svårigheter. Det är uppenbart att anstalten inte har samma möjligheter som anstalten Saltvik att anpassa verksamheten och att en intagen som är skyddsplacerad där är föremål för fler begränsningar i sin frihet än en som har motsvarande placering i anstalten Saltvik. Jag är kritisk till att Kriminalvården under dessa förhållanden beslutade att inrätta skyddsplatser även i anstalten . Möjligheter att kompensera för Fenixbyggnadernas slutna miljö Det är uppenbart att det är långt ifrån enkelt, om ens möjligt, att genomföra anpassningar av och i Fenixbyggnaderna för att på ett godtagbart sätt kunna inrymma vanlig anstaltsverksamhet i säkerhetsklass 1. Anstalten Saltvik har gjort vissa sådana försök. Vid den senaste inspektionen i septem- ber 2019 framkom bl.a. att anstalten hade äskat pengar för att kunna bygga en större promenadgård i anslutning till Fenixbyggnaden. Utifrån vad som går att utläsa av Kriminalvårdens remissvar tycks någon sådan investering dessvärre inte vara aktuell. Enligt min mening skulle det krävas avsevärda förändringar av såväl verk- samheten som den fysiska miljön för att i tillräcklig grad kompensera för de negativa konsekvenser det innebär för en intagen som inte är säkerhetsplacerad att vara placerad i en Fenixbyggnad. Sådana intagna bör t.ex. ha samma möj- ligheter som andra intagna att delta i behandlingsprogram, sysselsättning och aktiviteter utanför avdelningen och därmed lämna den slutna miljö som avdel- ningarna i Fenixbyggnaderna utgör.