frsrdg · H904JO1 · 2021-11-10 00:00:00 — JO gjort bedömningen att kontakten med överförmyndarnämnden var befogad med hänvisning till en analog tillämpning av reglerna i 4 kap. 3 § 2 hälso- och sjukvårdsförordningen (2017:80), HSF, och till att det mot bakgrund av hälso- och sjukvårdspersonalens vårdansvar var ett nödvändigt utlämnande. Styrelsen har dock beklagat att mer sekretesskyddad information än nödvändigt lämna- des genom den aktuella anmälan. Ärendet aktualiserar frågor om hälso- och sjukvårdens möjligheter att un- derrätta överförmyndaren i vissa frågor som rör godmanskap och förvaltarskap samt hur dessa förhåller sig till hälso- och sjukvårdssekretessen. Underrättelse enligt hälso- och sjukvårdsförordningen Bestämmelser som reglerar hälso- och sjukvårdens möjligheter att anmäla en patients behov av god man och därmed sammanhängande frågor finns bl.a. i 4 kap. 3 § 2 HSF. Där framgår att verksamhetschefen ska ansvara för att över- förmyndaren underrättas när en intagen person kan antas behöva en god man eller förvaltare enligt samt när ett förvaltaruppdrag bör upphöra. Paragrafen avser alltså endast personer som är inlagda på en sjukvårdsinrätt- ning och är således inte tillämplig i det här fallet. I ett tidigare ärende hos JO väckte frågan om det inte borde införas en skyldighet för en läkare i öppenvården att, i likhet med vad som gäller inom den slutna vården, anmäla behov av god man för en patient (se JO 2000/01 s. 512). Frågan aktualiserades mot bakgrund av att personal inom den öppna hälso- och sjukvården i ökande omfattning torde komma i kontakt med patienter som är i behov av god man. JO delade uppfattning i frågan och fann det därför befogat att överlämna en kopia av beslutet till för kännedom. Några bestämmelser som reglerar detta har emel- lertid ännu inte införts. Förhållandet till hälso- och sjukvårdssekretessen I fråga om de uppgifter i anmälan som gäller huvudmannen har vårdgivaren haft skyldighet att beakta den sekretess som enligt 25 kap. 1 § offentlighets- och sekretesslagen (2009:400), OSL, gäller inom hälso- och sjukvården. Enligt bestämmelsen gäller sekretess för en uppgift om en enskilds hälsotillstånd eller andra personliga förhållanden, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon närstående till denne lider men. Sekretessen gäller enligt 8 kap. 1 § OSL även i förhållande till andra myndigheter om inte något undantag som föreskrivs i OSL eller i lag eller förordning som OSL hänvisar till är aktuellt. Det kan konstateras att de uppgifter om huvudmannen som lämnades i skri- velsen till överförmyndarnämnden är sådana att de omfattas av sekretess enligt 25 kap. 1 § OSL. Såvitt framkommit har utlämnandet inte föregåtts av någon menprövning som visat att det stått klart att uppgifterna kunde lämnas ut utan att den enskilde eller någon närstående till honom eller henne lider men. Det har därmed krävts antingen att den enskilde som uppgifterna rör hade lämnat sitt samtycke till utlämnandet eller att det fanns någon sekretessbrytande be- stämmelse som tillät det. 2 021 /2 2:JO1 H Ä L S O - O C H S J U K V Å R D Av 12 kap. 1 och 2 §§ OSL framgår att sekretess till skydd för en enskild inte gäller i förhållande till den enskilde själv, om inte annat anges i OSL, och att den enskilde kan samtycka till att sekretess som gäller till skydd för honom eller henne helt eller delvis hävs. I de fall den som på grund av bristande mog- nad eller psykisk sjukdom saknar all förmåga till bedömning av sekretessfrågan gäller att ställföreträdarens samtycke till utlämnande krävs och är tillräckligt (se Lenberg m.fl., Offentlighets- och sekretesslagen [, version 21, ], kommentaren till 12 kap. 1 §). Det har inte framkommit att något samtycke till att lämna ut uppgifterna har begärts från den enskilde eller hans ställföreträdare. Jag vill i sammanhanget understryka att det ska framgå av en patients journal om samtycke har begärts. Enligt remissvaret har habiliteringscenter åberopat 10 kap. 2 § OSL som stöd för att vissa av uppgifterna lämnades ut. Av den nämnda para- grafen, som reglerar s.k. nödvändigt utlämnande, framgår att sekretess inte hindrar att en uppgift lämnas till en enskild eller till en annan myndighet om det är nödvändigt för att den utlämnande myndigheten ska kunna fullgöra sin Bestämmelsen syftar till att förhindra att sekretessregleringen omöjliggör för en myndighet att sköta de uppgifter som åvilar den. det intresse som den utlämnande myndigheten har av att lämna uppgiften som är avgörande, inte vilket intresse den mottagande myndigheten har av uppgiften (a.a., kommentaren till 10 kap. 2 §). Enligt förarbetena till den nämnda bestämmelsen ska den tillämpas re- striktivt (prop. 1979/80:2 Del A s. 465 och 494). Sekretessen får efterges bara i sådana fall där ett utlämnande av sekretessbelagda uppgifter är en nödvändig förutsättning för att den utlämnande myndigheten ska kunna fullgöra ett visst Enbart en bedömning att effektiviteten i myndighetens handlande sätts ned genom en föreskriven sekretess får alltså inte leda till att sekretessen åsidosätts (se Lenberg m.fl., a.a.). Som exempel på situationer där bestämmel- sen kan komma att aktualiseras anges i förarbetena att en myndighet kan vara tvungen att ge en annan myndighet hemlig information till grund för ett re- missyttrande (s. 121 f. i propositionen). måste det ligga inom en myndighets verksamhet att se till att misstanke om brott blir utredd (s. 123). är exempelvis fallet när misstanke om skattebedrägerier uppkommer hos Skat- Ett annat exempel är att fall av misstänkt barnmisshandel kommer till en socialnämnds kännedom. Det ligger i denna myndighets intresse att få utrett huruvida misshandel verkligen har förekommit, och i vissa fall måste nämnden se till att brottet beivras. Inom en myndighets verksamhet ligger också att se till att misstanke om förmögenhetsbrott, som riktar sig mot den del av den of- fentliga verksamhet som företräds av myndigheten, blir utredd. hälso- och sjukvården kan en sådan situation vara om en patient åberopar för- falskade recept, eftersom gärningen riktar sig mot hälso- och sjukvården (se JO 1986/87 s. 159). Utgångspunkten är alltså att bestämmelsen i 10 kap. 2 § OSL ska tillämpas Sekretessen får bara efterges i fall då ett utlämnande av sekretess- belagda uppgifter är en nödvändig förutsättning för att den utlämnande myn- digheten ska kunna fullgöra en uppgift som tillkommer myndigheten. ken handlar det om situationer av undantagskaraktär (se JO 2015/16 s. 606). H Ä L S O - O C H S J U K V Å R D 2 0 2 1 / 2 2 : J O 1 Utifrån de uppgifter som framkommit i ärendet bedömer jag inte att det rörde sig om en sådan situation i detta ärende. Min bedömning av enhetschefens handlande Av det som anförts ovan framgår alltså att bestämmelsen i 4 kap. 3 § 2 HSF om sjukvårdens skyldighet att anmäla en patients behov av god man eller förvaltare inte var tillämplig när enhetschefen lämnade ut de aktuella uppgifterna till över- förmyndarnämnden. Det har inte heller framkommit att utlämnandet av de sek- retesskyddade uppgifterna var nödvändigt för att habiliteringscenter skulle kunna fullgöra sin verksamhet eller att någon annan sekretessbrytande bestämmelse var tillämplig. Enhetschefen kan därför inte undgå kritik för att anmälan till överförmyndarnämnden innehöll sekretessbelagda uppgifter om huvudmannen. Slutligen vill jag framhålla att jag har förståelse för att hälso- och sjukvårds- personalen har agerat utifrån vad som uppfattats vara patientens bästa och att det är problematiskt att möjligheterna att kontakta överförmyndaren är begrän- sade till inneliggande patienter. Som en jämförelse kan nämnas att socialnämn- den enligt 5 kap. 3 § socialtjänstförordningen (2001:937) och 15 § 6 lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade, LSS, är skyldig att anmäla till överförmyndaren om den finner att en god man eller en förvaltare enligt bör förordnas för någon. Enligt samma bestämmelse i so- cialtjänstförordningen är nämnden också skyldig att anmäla om någon inte längre bör ha förvaltare och enligt bestämmelsen i LSS när förmynderskap, förvaltarskap eller godmanskap bör kunna upphöra. Enligt min uppfattning är det otillfredsställande att hälso- och sjukvården till skillnad från inte har möjlighet att påtala vare sig ett behov av god man eller förvaltare eller när ett sådant uppdrag bör upphöra i fråga om patienter i öppenvården. JO har tidigare uppmärksammat regeringen på frågan om det inte borde in- föras en skyldighet för läkare i öppenvården att anmäla behov av god man för en patient. Eftersom frågetecken om den nuvarande regleringen på nytt har ak- tualiserats i detta ärende finner jag anledning att, enligt 4 § lagen (1986:765) med instruktion för ombudsmän, väcka frågan om en översyn av lagstiftningen i de hänseenden som berörts. Jag överlämnar därför en kopia av detta beslut till regeringen. Det har vidare kommit till min kännedom att regeringen har gett en särskild utredare i uppdrag att se över reglerna om gode män och förvaltare för att bl.a. förbättra tillsynen på området (se dir. 2019:44 Ställföreträdarskap att lita på – en översyn av reglerna om gode män och förvaltare). Jag finner därför skäl att även skicka en kopia av beslutet till utredningen för kännedom. 2 021 /2 2:JO1 H Ä L S O - O C H S J U K V Å R D Inspektionen för vård och omsorg () kritiseras för brister i myndighetens tillsyn över den psykiatriska tvångsvården (Dnr O 60-2019) Beslutet i korthet: ChefsJO har i ett initiativärende granskat hur Inspek- tionen för vård och omsorg () följer upp vården enligt de psykiatriska tvångsvårdslagarna. I granskningen har följande frågor tagits upp: –uppföljning av vårdgivarnas användning av tvångsåtgärder –granskning av anmälningar enligt lex –uppföljning av vårdgivarnas systematiska patientsäkerhetsarbete –kontroller av fysiska vårdmiljöer m.m. –patienter som hålls avskilda I beslutet konstaterar chefsJO att inte har någon samlad kunskap om i vilken omfattning vårdgivarna använder tvångsåtgärder. Hon uttalar att det är mycket allvarligt att inte har använt sig av de verktyg myndigheten fått av lagstiftaren för att möjliggöra detta. ChefsJO uttalar att s.k. långtidsavskiljande av patienter bör förutsätta ett uttryckligt lagstöd och att en sådan ingripande åtgärd behöver omges av om- fattande kontrollåtgärder. Vidare framhåller chefsJO att det är viktigt att i ett tidigt skede uppmärksammar förhållandena för dessa patienter ef- tersom det finns en risk för att de blir isolerade. Myndigheten bör även vidta åtgärder som säkerställer en löpande tillsyn av vården av dessa patienter. ChefsJO anser också att det är mycket allvarligt att bristerna i det s.k. säkerhetsregistret har funnits kvar under nära efter det att upp- gav i ett yttrande till JO 2015 att myndigheten arbetade aktivt med att ut- veckla och förbättra kvaliteten i registret. ChefsJO uttalar att det är helt oacceptabelt att registret inte varit uppdaterat och hon för- väntar sig att säkerställer att uppgifterna i registret fortsättningsvis hålls uppdaterade. Sammanfattningsvis är chefsJO mycket kritisk till att under de som verksamheten hade bedrivits vid tiden för granskningen inte kommit längre med att utveckla de metoder som behövs för att fullgöra kra- vet på att tillsynen över vården ska bedrivas strategiskt, effektivt och enhet- ligt enligt de psykiatriska tvångsvårdslagarna. behöver säkerställa en central styrning och systematisk uppföljning av de regionala tillsynsav- delningarnas verksamhet för att syftet med tillsynen ska kunna uppnås. I beslutet gör chefsJO även en framställning till regeringen om en översyn av lagstiftningen när det gäller patienter som hålls avskilda . I ett beslut anförde chefsJO följande: H Ä L S O - O C H S J U K V Å R D 2 0 2 1 / 2 2 : J O 1 har JO inspekterat ett trettiotal vårdinrättningar där människor hålls frihetsberövade med stöd av någon av de psykiatriska tvångsvårdslagarna.1 Med anledning av vad som kommit fram vid ett antal inspektioner uttalade JO att myndigheten skulle komma att inleda en dialog med Inspektionen för vård och omsorg () om dels de fysiska förhållandena i samband med att patien- ter blir fastspända, dels hur myndigheten utövar tillsyn av vården av långtids- avskilda patienter och följer upp avvikelserapporteringar m.m. förde medarbetare på på mitt uppdrag dialoger med IVO:s sex regionala tillsynsavdelningar.2 Mötena protokollför- des, och dessa protokoll låg sedan till grund för ett antal frågeställningar som jag tog upp vid ett dialogmöte med generaldirektör och ledningsgrupp . Även det mötet protokollfördes av mina medarbetare. Mot bakgrund av vad som kommit fram vid dialogmötena beslutade jag den att inleda ett initiativärende. gavs möjlighet att yttra sig över vad som kommit fram vid dialogerna . kom in med ett remissvar och en handlingsplan. Kort om bakgrunden till Inspektionen för vård och omsorg inrättades som en ny ordinarie tillsynsmyndighet för bl.a. hälso- och sjukvården, och myndigheten övertog tillsyns- och tillståndsverk- samheter från . Regeringen förväntade sig att reformen skulle möjliggöra en effektivare tillsyn, bl.a. genom en mer långsiktig planering, tyd- ligare prioriteringar, ett mer strategiskt inriktat arbete och genom att det skap- ades möjligheter till gemensamma beslut och rapporter.3 När inrättades övergick verksamheten och de anställda vid till den nya myndigheten. var således inte en ny myndighet i den meningen att personalens kompetens behövde byggas upp successivt. har dock konstaterat att haft en relativt hög personalomsättning.4 Inför att bildades uttalade regeringen att den nya tillsynsmyndigheten behövde utveckla metoder, statistik, uppföljning och andra insatser i tillsynen. Regeringen pekade även på att it-system, register, tillsynsdatabaser och rutiner som möjliggör en effektiv styrning, prioritering och uppföljning av tillsyns- ärenden och handläggningstider behövde utvecklas och resultatuppföljningen förbättras så det går att följa upp verksamhetens ekonomiska utfall. Slutligen framhöll regeringen att kunskapsåterföringen av tillsynens iakttagelser är vik- tig och behövde utvecklas. Vidare behövde kompetensen förbättras, och reger- ingen efterlyste också analyser av tillsynen och ett systematiskt lärande som 1Med de psykiatriska tvångsvårdslagarna avses i detta beslut lagen (1991:1128) om psykia- trisk tvångsvård, LPT, och lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård, LRV. 2Avdelning sydväst besöktes , avdelning öst , avdel- ning mitt , avdelning nord , avdelning syd och avdelning sydöst . 2012/13:20 s. 95. 4En granskningsrapport från , Inspektionen för vård och omsorg – en tillsyns- verksamhet med förhinder (RiR 2019:33 s. 23 och 24). 2 021 /2 2:JO1 H Ä L S O - O C H S J U K V Å R D kan återföras till utförare och huvudmän.5 Det bör framhållas att det redan i förarbetena till lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård, LPT, hade kon- staterats att omfattningen av tvångsinsatser varierar i landet och mellan sjukhus och kliniker.6 För den enskildes trygghet och för utvecklingen av vården ansågs det därför speciellt viktigt att det är möjligt att fortlöpande kunna följa och stu- dera användningen av olika typer av tvångsåtgärder. I instruktionen för anges att tillsynsverksamheten ska bedrivas strate- giskt, effektivt och på ett enhetligt sätt i landet. Myndigheten ska genom sin tillsyn bidra till att vården och omsorgen är säker, har god kvalitet och bedrivs i enlighet med lagar och föreskrifter. Tillsynen ska planeras och genomföras med utgångspunkt i egna riskanalyser om inte annat följer av lag, förordning eller särskilt beslut från riksdagen.7 efter det att inrättats pekade Statskontoret i en rapport på att myndigheten bl.a. behövde utveckla sitt ärendehanteringssystem för att kunna styra och följa upp verksamheten och att chefsjuristen borde få ett tydligt an- svar för att säkerställa enhetlighet i besluten.8 genomförde en nationell tillsyn av tvångsåtgärder inom Tillsynen omfattade 67 verksamheter, varav minst en vuxenpsykiatrisk, en rättspsykiatrisk och en barn- och ungdomspsykiatrisk verksamhet i varje region. Tillsynen avsåg i första hand användningen av fast- spänning och avskiljande. Iakttagelserna publicerades på den 15 april 2020.9 Det framgår att en tredjedel av de granskade verksamheterna saknade rutiner för att systematiskt kontrollera kvaliteten i de rapporterade upp- gifterna till (PAR). många verksamheter brast i att underrätta om långvariga fastspänningar Vidare framgår att knappt två tredjedelar av de granskade verksamheterna uppgett att antalet tvångsåtgärder minskat under de senaste Verksamheterna förde fram bl.a. bemanning, personalens kompetens, vårdmiljö och patienternas delaktighet som bidragande faktorer till att antalet Mot bakgrund av diskussionerna vid mitt dialogmöte med ledningen för , väljer jag att uttala mig om följande frågor som har med myndighetens tillsyn över den psykiatriska tvångsvården att göra: • uppföljning av vårdgivarnas användning av tvångsåtgärder • granskning av anmälningar enligt lex • uppföljning av vårdgivarnas systematiska patientsäkerhetsarbete • kontroller av fysiska vårdmiljöer m.m. 2012/13:20 s. 91. 1990/91:58 s. 151. 72 § förordningen (2013:176) med instruktion för Inspektionen för vård och omsorg. 8Inrättandet av Inspektionen för vård och omsorg. Slutrapport, , 2015:8, s. 95 och 96. 9Se gelser-i-korthet-tvangsatgarder-4-2020.pdf (hämtad ). H Ä L S O - O C H S J U K V Å R D 2 0 2 1 / 2 2 : J O 1 •patienter som hålls avskilda Uppföljning av vårdgivarnas användning av tvångsåtgärder ska utan dröjsmål underrättas om beslut att en patient ska hållas fastspänd med bälte eller en liknande anordning än . Om patienten är ska underrättas om han eller hon hålls fastspänd som överstiger . Myndigheten ska även underrättas om en patient hålls avskild . Om patienten är ska underrättas om han eller hon hålls avskild som överstiger två timmar.10 Underrättelser ska göras på en särskild blankett, och om fastspänningen eller avskiljandet pågår än ska en ny blankett lämnas in till IVO.11 Chefsöverläkaren ska fortlöpande lämna uppgifter till om åtgärder som vidtagits enligt någon av de psykiatriska tvångsvårdslagarna.12 får meddela föreskrifter om hur denna uppgiftsskyldighet ska fullgöras.13 Vidare ska myndigheten för varje ka- lenderår lämna uppgifter till om bl.a. underrättelser om använd- ning av fastspänning och avskiljande.14 har antagit en myndighetsgemensam processbeskrivning för hur vård- givarnas underrättelser om tvångsåtgärder i psykiatrin ska hanteras.15 Den beskriver bl.a. när en chef ska informeras för att ta ställning till om ett initiativ- ärende bör öppnas. Det gäller underrättelser som rör barn, när underrättelserna innehåller brister, samt underrättelser om fastspänning som pågått och avskiljande som pågått . Vidare framgår det att underrättelser om fastspänning eller avskiljande ska registreras i ett samlings- ärende . Vid den dialogserie som mina medarbetare genomförde med IVO:s tillsyns- avdelningar kom det fram att vårdgivarnas underrättelser om fastspänning och avskiljande hanterades manuellt vid respektive tillsynsavdelning och att de inte var sökbara i det myndighetsgemensamma diariet. Företrädarna för upp- gav att de till stor del förlitade sig på det lokala s.k. tillsynsminnet hos tjänste- männen för att hantera underrättelserna. Det fanns, utöver vad som framgår av den ovan nämnda processbeskrivningen, inte några myndighetsgemensamma kriterier för när ett initiativärende borde öppnas med anledning av underrättel- ser som avser vuxna patienter. Avdelningarna genomförde normalt sett inte nå- gon systematisk granskning av de månadsvisa samlingsärendena med under- rättelser. Några av avdelningarna hade dock tagit fram lokala rutiner för att bl.a. kunna följa verksamheternas underrättelser och kriterier för när ett 1019 § tredje stycket, 19 a § tredje stycket, 20 § tredje stycket och 20 a § tredje stycket LPT, 8§ LRV och 4 kap. 7 § första och andra stycket i föreskrifter och allmänna råd (SOSFS 2008:18) om psykiatrisk tvångsvård och rättspsykiatrisk vård. 1 till SOSFS 2018:18. 1249 § LPT och 24 § LRV. 1316 § förordningen (1991:1472) om psykiatrisk tvångsvård och rättspsykiatrisk vård, FPT. 1422 § FPT. 15IVO, 8.1.5 Underrättelse – tvång psykiatri, IVO:s dnr 1.3-40957/2018, giltig från 2018-11- 2 021 /2 2:JO1 H Ä L S O - O C H S J U K V Å R D initiativärende bör öppnas. Vidare kom det fram att avdelningarna i allmänhet inte begärde in några uppgifter om förekomsten av fastspänning och avskil- jande än de som är förenade med en rapporteringsskyldighet. Enligt företrädarna för avdelningarna minskade användningen av tvångsåtgär- der inledningsvis i samband med att vårdgivarna deltog i Kommuner och Regioners projekt vård – mindre tvång. Därefter har antalet tvångs- åtgärder åter börjat öka, och enligt företrädarna för tillsynsavdelningarna kan en hög personalomsättning och kompetensbrist i vården vara troliga förkla- ringar till detta. Vid dialogmötena framhöll företrädarna för avdelningarna att tvångsåtgärder granskades i den nationella tillsyn över tvångsåtgärder inom psykiatrisk tvångsvård som genomförde 2018. dogjorde vårdgivarna då för hur de aktivt arbetat för att minska antalet tvångs- I några fall presenterade vårdgivarna statistik som visade att tvångs- Vid mitt möte med ledningen för uppgav den att myndighetens upp- följning av vårdgivarnas användning av tvångsåtgärder ännu inte hade nått den potential den borde ha. Ledningen uppgav vidare att inte heller hade för- måga att använda den information myndigheten har tillgång till på ett bra sätt. Enligt ledningen behöver myndigheten analysera de uppgifter den har tillgång till, liksom om uppgifterna används på rätt sätt och om det finns ytterligare uppgifter som myndigheten behöver begära in för att kunna göra riskanalyser för den psykiatriska tvångsvården. Vidare uppgav ledningen att myndighetens digitalisering framöver blir avgörande för att kunna följa upp vilka effekter till- På frågan om hur kan få den information som behövs för att kunna följa upp t.ex. fastspänningar och avskiljanden, hänvisade ledningen till att det finns ett förslag om en nationell beslutsjournal som de ansåg skulle gagna myndig- hetens tillsyn över användningen av tvångsåtgärder. Enligt ledningen är den viktiga frågan hur använder sin roll för att påverka vårdgivarna och om myndigheten kan göra det genom att efterfråga information i större utsträck- Myndigheten behöver se över hur den kan få bättre information om de tvångsåtgärder vårdgivarna vidtar och hur den informationen kan användas. Ledningen för uppgav vidare att myndigheten i sin granskning av vård- givarnas ledningssystem kan ”fånga upp” sådana tvångsåtgärder som inte be- höver rapporteras till myndigheten. Dessa iakttagelser dokumenteras dock inte på ett sätt som gör det möjligt att följa upp dem i efterhand. ningen fram att det lagstadgade kravet att chefsöverläkaren fortlöpande ska lämna uppgifter till om åtgärder som vidtagits enligt någon av de psykia- triska tvångsvårdslagarna ”togs bort”, dvs. inte tillämpades av myndigheten, eftersom avsikten var att uppgifterna skulle fångas upp genom vårdgivarnas rapporteringar till PAR.16 Alla vårdgivare rapporterar dock inte till registret, och har inte heller tagit del av uppgifterna i PAR. uppgav ledningen att behöver få en bättre nationell bild av tvångsanvänd- 16 Regleringen finns i 49 § LPT och 24 § LRV. H Ä L S O - O C H S J U K V Å R D 2 0 2 1 / 2 2 : J O 1 Slutligen uppgav ledningen för att myndigheten skulle börja använda ett bedömningsstöd för att hantera underrättelser som kommit in. Led- ningen förde fram att genom att tillsynsavdelningarna får ett bedömningsstöd kan ”bifynd” i underrättelserna uppmärksammas. Vidare uppgav ledningen att myndigheten även behöver arbeta med dialog och uppföljning.