frsrdg · H904JO1 · 2021-11-10 00:00:00 — Lokalen omfattas av bestämmelsen men kravet på ”särskild anledning” var inte uppfyllt Jag har ingen anledning att ifrågasätta DD:s uppgift om att lokalen användes av en mc-klubb som polisen misstänkte för narkotikahantering. Det har inte kommit fram att lokalen huvudsakligen användes som bostad. Den aktuella lo- kalen omfattades därför i och för sig av regleringen i 28 kap. 3 § andra stycket RB. De ändamål för vilka åtgärden vidtogs var också förenliga med bestäm- melsen. Kravet på graden av brottsmisstanke är detsamma som i 28 kap. 1 § RB. Jag har ovan konstaterat att jag inte har någon anledning att föra fram kritik mot bedömningen att det fanns anledning att anta att det begåtts ett narkotikabrott i lokalen. Misstanken i det här fallet avsåg, som jag förstått DD, överlåtelse eller annan liknande befattning med narkotika och kan därför inte anses ha varit ringa narkotikabrott (se 1 och 2 §§ narkotikastrafflagen). För narkotikabrott är straffet fängelse i högst . För brottet var således föreskrivet fängelse eller däröver. Emellertid måste det också här göras en prövning av hur sannolikt det är att syftet med husrannsakan kommer att uppnås. Jag har ovan redovisat vilka om- ständigheter som är av betydelse vid prövningen i det här fallet. Kravet på ”särskild anledning” har visserligen ansetts vara klart lägre än kravet på ”synnerlig anledning” i 28 kap. 1 § andra stycket RB, men det måste ändå finnas en eller flera konkreta omständigheter som gör att det objektivt sett framstår som berättigat att förvänta sig det avsedda resultatet. På det förelig- gande materialet kan jag inte se att det fanns sådana konkreta omständigheter. Inte heller det lägre kravet på ”särskild anledning” var därför uppfyllt. Beslutet om husrannsakan hade således inte stöd i bestämmelsen i 28 kap. 3 § andra stycket RB. 2 021 /2 2:JO1 P O L I S , Å K L A G A R E O C H T U L L Anmälarens påstående att bl.a. kontanter och en mobiltelefon försvann i samband med husrannsakan Min utredning har inte avsett beslaget av kassaskåpet. Jag går därför inte in på frågor kring det. Jag konstaterar att mobiltelefonen har kommit till rätta. När det gäller anmälarens påstående att i kontanter och nycklar som låg i baren försvann i samband med husrannsakan kan jag konstatera att det varken av dokumentation eller av utredningen i övrigt kommit fram något som möjliggör en närmare granskning av hur det förhåller sig i det avseendet. Jag bedömer att ytterligare utredning inte skulle leda till något annat resultat. Jag har därför inte underlag att göra något uttalande i den delen. Sammanfattning och avslutande synpunkter Jag har således konstaterat att det inte fanns stöd för beslutet om husrannsakan i vare sig 28 kap. 1 § eller 3 § andra stycket RB. Självfallet borde också de omständigheter som DD lade till grund för sitt beslut ha dokumenterats och rätt misstanke angetts. kritiseras för att husrannsakan genomför- des utan att det fanns rättslig grund för det och för bristerna i dokumentationen. DD:s uppgifter till inom ramen för JO:s utredning har lämnats successivt och har byggts ut allt eftersom. De uppgifter som DD lämnat får mig att ifrågasätta om han vid beslutstillfället hade klart för sig vilka de rättsliga förutsättningarna för husrannsakan var. Jag vill därför betona vikten av att den som har till uppgift att besluta om tvångsmedel har tillräcklig kun- skap om regelverket och i varje enskilt fall gör en noggrann prövning av de faktiska omständigheterna och de rättsliga förutsättningarna för beslutet. I sökandet efter en försvunnen person som befarades vara självmordsbenägen har polisen gjort husrannsakan i en bostad utan att det var nödvändigt på det sätt som krävs enligt 21 § polislagen (Dnr 5611-2019) Beslutet i korthet: En person som befarades vara självmordsbenägen hade försvunnit från ett LSS-boende. Polisen sökte igenom en annan persons lä- genhet, som en del i den allmänna genomsökningen av närområdet. JO uttalar att genomsökningen av bostaden innebar en husrannsakan som kräver stöd i lag. I 21 § polislagen finns lagstöd för husrannsakan när det är nödvändigt för efterspaning av någon som är försvunnen, om denne kan antas behöva hjälp. JO konstaterar att det inte fanns några indikationer på att den försvunna per- sonen befann sig i den aktuella lägenheten och att poliserna inte ställde några frågor till lägenhetsinnehavaren om den försvunna personen innan husrann- sakan genomfördes. Några överväganden i frågan om det var nödvändigt med en husrannsakan verkar inte ha gjorts över huvud taget. P O L I S , Å K L A G A R E O C H T U L L 2 0 2 1 / 2 2 : J O 1 utredningen inte visar att det fanns grund för en bedömning att det fanns ett påtagligt behov av en husrannsakan och att syftet inte kunde uppnås på ett mindre ingripande sätt. Åtgärden var därför inte nödvändig enligt 21 § polislagen. Det fanns inte heller något annat lagstöd för åtgärden. kritiseras för att husrannsakan ändå genomfördes och för brister i dokumentationen. I en anmälan som kom in till JO förde AA fram klagomål mot , polisregion . Han var kritisk till att polisen sökt igenom hans bostad och ifrågasatte att det hade funnits grund för åtgärden. Två poliser och en anställd vid hans boende hade knackat på hans dörr mitt och informerat honom om att de behövde söka igenom lägenheten. Han blev tillsagd att vänta vid dörren och fick först när genomsökningen var klar veta att de letade efter en granne till honom. Han tillfrågades då om han hade sett henne, vilket han inte hade gjort. JO uppmanade att yttra sig om den rättsliga grunden för att söka igenom AA:s lägenhet. (juristen ) yttrade sig efter att berörda befattningshavare hade fått lämna upplysningar. Yttrandet finns till- gängligt hos JO. Av utredningen framgår bl.a. följande: En polispatrull beordrades till ett LSS-boende till med anledning av att en person som bedömdes vara självmordsbenägen hade försvunnit från boendet och lämnat ett självmordsbrev i sitt rum. Patrullen bestod av polisassistenterna . Ärendet hanterades som ett försvinnande där det befarades att det fanns fara för den försvunna personens liv. Enligt polisens arbetsmetod, efterforskning av försvunna personer (EFP), genomförs initialt i sådana ärenden informationsin- hämtning, närsök och ledstångssök (INL). Närsök innebär en genomsökning av närområdet kring den försvunna personens senast kända position. Med led- stångssök avses sökning längs vägar, stigar, vattendrag m.m. inom sökområdet. Det finns en händelserapport från det aktuella tillfället. Av den framgår att det genomfördes en pejling av den försvunna personens mobiltelefon, dvs. att uppgifter begärdes in om telefonens position, och att polispatrullen hade tele- fonkontakt med en anhörig till personen. I händelserapporten har antecknats att patrullen genomförde närsök och ledstångssök i anslutning till LSS-boendet och att personen anträffades vid en motortrafikled . Det finns inte någon annan dokumentation av händelsen. CCoch DD har uppgett att AA själv öppnade dörren när den anställde vid boendet knackade på och att AA då informerades om att en person hade för- svunnit och att polisen behövde leta igenom hans lägenhet. CC har förklarat att han bad AA vänta vid dörren för att snabbt och effektivt kunna söka igenom 2 021 /2 2:JO1 P O L I S , Å K L A G A R E O C H T U L L lägenheten och att de efter genomsökningen frågade AA om han hade sett per- sonen, vilket AA svarade att han inte hade gjort. Samtliga lägenheter och allmänna utrymmen i boendet söktes igenom. Det fanns inte någon specifik information som talade för att personen befann sig i AA:s lägenhet. När det gäller den rättsliga grunden för att söka igenom AA:s lägenhet har CC, som var förman i patrullen, uppgett att han efter informationsinhämtningen föredrog ärendet för regionledningscentralen (RLC) som gav klartecken till närsök. Enligt den utbildning han fått innefattar närsök samtliga lägenheter när det handlar om ett LSS-boende. Han förutsatte att vakthavande befäl vid RLC hade fattat beslut om att söka igenom lägenheten enligt bestämmelserna i lagen om skydd mot olyckor (LSO). DDhar förklarat att han uppfattade att det var CC som tog beslutet att söka igenom AA:s lägenhet men att beslutet kan ha fattats av högre befattningsha- vare. Han bedömde att de hade rättsligt stöd för åtgärden enligt 8 § polislagen eftersom åtgärden var försvarlig utifrån syftet med den. Kommissarien , som vid tillfället var vakthavande befäl vid RLC, har uppgett att hon inte fattat något beslut om att inleda räddningstjänst enligt be- stämmelserna i LSO eller om att söka igenom AA:s eller någon annans lägen- het. De operatörer som var i tjänst vid RLC vid det aktuella tillfället har inte kunnat lämna några andra uppgifter än de som framgår av händelserapporten. konstaterade i sin bedömning att åtgärden att söka ige- nom AA:s bostad i rättsligt hänseende innebar en husrannsakan och bedömde att utredningen inte visade att det fattats något beslut enligt LSO eller att det funnits något annat rättsligt stöd för genomsökningen. Myndigheten bedömde också att de omständigheter som föranlett åtgärden inte hade dokumenterats på ett fullständigt och korrekt sätt. I ett beslut anförde JO Per Lennerbrant följande: Var och en är gentemot det allmänna skyddad mot bl.a. husrannsakan (se 2 kap. 6 § första stycket regeringsformen, RF). Med husrannsakan avses varje under- sökning av hus, rum eller slutet förvaringsutrymme som utförs av en myndig- het, oavsett syftet med undersökningen (se prop. 1975/76:209 s. 147). Ett lik- nande skydd finns i artikel 8 i . Där anges att var och en har rätt till respekt för sitt privat- och familjeliv, sitt hem och sin korrespondens. Skyddet som följer av dessa bestämmelser får under vissa förutsättningar begränsas genom lag (se 2 kap. 20 och 21 §§ RF samt 8 § Europakonven- tionen). Vid all tvångsmedelsanvändning gäller behovsprincipen och proportional- itetsprincipen. Den förstnämnda innebär att en tvångsåtgärd får tillgripas bara om det finns ett påtagligt behov av åtgärden och resultatet inte kan uppnås med andra mindre ingripande medel. Proportionalitetsprincipen innebär att det inför varje tvångsåtgärd ska övervägas om åtgärden står i rimlig proportion till det P O L I S , Å K L A G A R E O C H T U L L 2 0 2 1 / 2 2 : J O 1 Avvägningen kan leda till att något annat medel bör an- vändas för att åstadkomma det avsedda resultatet. De båda principerna kommer till uttryck i 8 § polislagen där det i bestäm- melsens första stycke sägs att en polis som verkställer en tjänsteuppgift ska följa vad som föreskrivs i lag eller annan författning och ingripa på ett sätt som är försvarligt med hänsyn till åtgärdens syfte och övriga omständigheter. Om tvång måste användas får detta endast ske i den form och den utsträckning som behövs för att det avsedda resultatet ska uppnås. Med anledning av att en av de ingripande poliserna bedömde att genomsök- ningen av AA:s lägenhet hade stöd i 8 § polislagen vill jag betona det som sägs i bestämmelsens andra stycke, nämligen att ett ingripande som begränsar någon av de grundläggande fri- och rättigheter som avses i 2 kap. RF inte får grundas enbart på bestämmelsens första stycke. Ett sådant ingripande får alltså inte ske enbart på den grunden att polisen bedömer det som försvarligt med hänsyn till åtgärdens syfte och övriga omständigheter utan måste ha ett uttryckligt stöd i lag. Polisens av försvunna personer Av utredningen framgår att ärendet hanterades som ett försvinnande där det befarades att det fanns fara för den försvunna personens liv. I Polismyndighet- ens av försvunna personer (PM 2016:12), som myn- digheten bifogat sitt yttrande hit, anges att ett försvinnande kan hanteras an- tingen enligt bestämmelserna i polislagen eller enligt bestämmelserna i . I handboken behandlas i huvudsak efterforskningsinsatser som bedrivs enligt LSO men det anges att de arbetssätt och arbetsmetoder som beskrivs i tillämp- liga delar kan användas även vid övriga försvinnanden. Åtgärder som i handboken framhålls som grundläggande i efterforsknings- arbetet är informationsinhämtning, närsök och ledstångssök (INL). Närsök be- skrivs som en mycket noggrann genomsökning av närområdet kring den för- svunna personens senast kända position. En av poliserna har uppgett att han uppfattat att närsök på ett LSS-boende alltid innefattar en genomsökning av samtliga bostäder. Jag vill med anledning av det poängtera att den polisiära metodiken som sådan eller den aktuella hand- boken i sig naturligtvis inte utgör rättslig grund för åtgärderna. Som Polismyn- digheten konstaterat innebär en genomsökning av en bostad en husrannsakan som kräver stöd i lag och det är förutsättningarna enligt den lagbestämmelse som tillämpas, och allmänna principer, som ska bedömas i det enskilda fallet. En räddningsinsats enligt lagen om skydd mot olyckor hade inte beslutats Polisens verksamhet när det gäller efterforskning av försvunna personer regle- ras bl.a. i LSO och förordningen om skydd mot olyckor (FSO). Det är som ansvarar för efterforskning av personer som har försvunnit under sådana omständigheter att det kan befaras att det förelig- ger fara för deras liv eller allvarlig risk för deras hälsa (se 4 kap. 4 § LSO och 4 kap. 11 § FSO). I sådana situationer fattas beslut om att inleda räddningstjänst 2 021 /2 2:JO1 P O L I S , Å K L A G A R E O C H T U L L av vakthavande befäl (se Arbetsordning för , PM 2019:23). Det ska också utses en räddningsledare som ska leda efterforskningsinsatsen (se 4 kap. 9 § LSO och ). Om fara för liv, hälsa eller egendom inte lämpligen kan hindras på något annat sätt får räddningsledaren bereda sig och medverkande personal tillträde till annans fastighet och göra andra ingrepp i annans rätt, i den mån ingreppet är försvarligt med hänsyn till farans beskaffenhet, den skada som vållas genom ingreppet och omständigheterna i övrigt (se 6 kap. 2 § LSO). ingrepp i annans rätt ska redovisas skriftligt (se 6 kap. 6 § LSO). Det framgår emellertid av de upplysningar som berörda befattningshavare lämnat att det inte hade fattats något beslut om att inleda räddningstjänst enligt bestämmelserna i och att det därför inte heller fanns någon utsedd rädd- ningsledare som med stöd av de bestämmelserna kunde bereda polisen tillträde till AA:s lägenhet. I likhet med kan jag därför konstatera att bestämmelsen i LSO inte gav stöd för husrannsakan i AA:s lägenhet. Husrannsakan kan göras för efterspaning av försvunna personer Polisen har en allmän skyldighet enligt polislagen att lämna allmänheten skydd, upplysningar och annan hjälp, när sådant bistånd lämpligen kan ges av polisen (se 2 § 4 polislagen). En skyldighet att ingripa kan föreligga även i situationer där enskilda personer framkallar fara för sig själva. Polisen anses t.ex. vara inte bara berättigad utan också skyldig att försöka hindra självmordsförsök. och , Polislagen, , , kommentaren till 2 §.) Bestämmelsen i sig ger dock inte polisen rätt att använda tvångsmedel. Även om ingen av de ingripande poliserna uttryckligen hänvisat till 21 § polislagen har omständigheterna varit sådana att det finns anledning att redo- göra för den bestämmelsen. Enligt 21 § polislagen får en polis bereda sig tillträde till ett hus, rum eller annat ställe om det finns anledning att anta att någon där har avlidit eller är medvetslös eller annars oförmögen att tillkalla hjälp. En sådan åtgärd får också vidtas när det är nödvändigt för efterspaning av någon som är försvunnen, om denne kan antas behöva hjälp. Bestämmelsen ger polisen befogenhet att utföra husrannsakan i vissa med nödsituationer jämförbara fall. I nödsituationer som inte omfattas av bestämmelsen i 21 § kan polisen be- höva söka stöd för tvångsåtgärder i den allmänna nödrättsbestämmelsen i 24 kap. 4 § (se och , kommentaren till 21 §). föreligger när fara hotar liv, hälsa, egendom eller något annat viktigt av rätts- ordningen skyddat intresse. En gärning som någon begår i nöd utgör brott en- dast om den med hänsyn till farans beskaffenhet, den skada som åsamkas annan och omständigheterna i övrigt är oförsvarlig. Husrannsakan var inte nödvändig för efterspaningen Av utredningen framgår att husrannsakan i AA:s lägenhet, och övriga lägen- heter i boendet, gjordes som en del av den allmänna genomsökningen av när- Det fanns alltså inte några indikationer på att den försvunna personen befann sig hos AA. P O L I S , Å K L A G A R E O C H T U L L 2 0 2 1 / 2 2 : J O 1 Det är naturligtvis mycket angeläget att snabbt hitta en förvunnen person vars liv kan antas vara i fara. I sökandet är det av stor vikt att området kring personens senast kända position söks igenom noggrant. Jag har därför inget att invända mot att polisen behövde kontrollera om den försvunna personen fanns i AA:s lägenhet. Av utredningen får anses framgå att den försvunna personen kunde antas behöva hjälp. Det har därmed varit fråga om en sådan situation som i och för sig omfattas av regleringen i 21 § polislagen. För att en husrannsakan ska få göras med stöd av bestämmelsen krävs emellertid också att åtgärden är nöd- vändig för efterspaningen. Av det följer att det inte bara ska finnas ett påtagligt behov av husrannsakan utan också att resultatet inte kan uppnås med andra mindre ingripande medel. Detta följer också, som jag tidigare nämnt, av be- hovsprincipen, som gäller vid all tvångsmedelsanvändning. I stället för att genast gå in i AA:s lägenhet hade poliserna kunnat ställa frågor till AA om den försvunna personen. Den information som då kommit fram hade kunnat läggas till grund för överväganden om huruvida det fanns behov av att göra en husrannsakan i lägenheten. Av utredningen framgår dock att poliserna inte ställde några sådana frågor till AA innan lägenheten söktes igenom eller på något annat sätt försökte få klarhet i om det var nödvändigt att göra en husrannsakan. Några överväganden i frågan om nödvändigheten av en husrannsakan verkar inte ha gjorts över huvud taget. Utifrån vad som kommit fram i utredningen kan jag inte se att omständig- heterna, som de såg ut när poliserna gick in i AA:s lägenhet, kunde läggas till grund för en bedömning att det fanns ett påtagligt behov av att göra husrannsa- kan och att syftet inte kunde uppnås på ett för AA mindre ingripande sätt. Åt- gärden var därmed inte nödvändig för efterspaningen av den försvunna perso- nen och hade således inte stöd i 21 § polislagen. Bestämmelsen om nöd har i det här fallet inte gett någon längre gående rätt att använda tvångsmedel än vad som följer av 21 § polislagen. Något annat lagstöd för husrannsakan har inte funnits. Protokoll ska föras över husrannsakan och liknande åtgärder enligt polislagen (se 27 § polislagen). Jag kan konstatera att det helt saknas dokumentation av genomsökningen av AA:s lägenhet, vilket naturligtvis är en brist. Det är från kontroll- och rättssä- kerhetssynpunkt angeläget att beslut om tvångsmedel dokumenteras klart och noggrant och att samtliga grunder för beslutet anges. kritiseras för att husrannsakan genomfördes hos AA utan att det fanns lagstöd för det och för de nämnda bristerna i dokumentationen. har i sitt yttrande hit anfört att den aktuella händelsen pekar på vikten av att ingripande poliser vid tillämpningen av en arbetsmetod försäk- 2 021 /2 2:JO1 P O L I S , Å K L A G A R E O C H T U L L rar sig om att det finns rättsligt stöd för en viss tvångsåtgärd och att nödvändiga formella beslut har fattats. Myndigheten har också lyft fram att det är angeläget att det i kommunikationen mellan RLC och en polispatrull inte ges utrymme för tveksamhet kring huruvida vakthavande befäl har fattat beslut om att inleda räddningstjänst enligt LSO. Vidare har uppgett att det finns anledning att precisera vad som avses med metoden närsök, eftersom den används såväl vid eftersök- ningar som bedrivs enligt bestämmelserna i eller polislagen som i andra Jag instämmer i det som anfört och utgår från att myn- digheten vidtar åtgärder för att avhjälpa de brister och oklarheter som fram- kommit i dessa hänseenden. En åklagare och en polis har brustit vid hanteringen av en misstänkts begäran om insyn i sidomaterialet i en avslutad förundersökning (Dnr 6743-2019) Beslutet i korthet: En person begärde hos polisens utredare och hos åkla- garen att få del av sidomaterialet i en avslutad förundersökning där han själv var misstänkt. Åklagaren gav polisens utredare direktiv att hantera den miss- tänktes begäran. Först fick den misstänkte del av visst material. Utredaren hade då tagit bort handlingar ur sidomaterialet som hon bedömde omfattades av sekretess. Åklagaren hade dock inte fattat något be- slut om att begränsa den misstänktes insyn i materialet. JO konstaterar att begäran skulle prövas enligt bestäm- melser om partsinsyn. JO konstaterar vidare att åklagaren, i egenskap av undersökningsledare, ansvarade för att den misstänktes begäran prövades skyndsamt och i övrigt i enlighet med de aktuella bestämmelserna. JO anser att åklagaren inte kan undgå kritik för brister i hanteringen av den miss- tänktes begäran. JO kritiserar för att undersökningsledaren inte un- derrättades om den begäran som kom in till och för att handlingen registrerades först omkring efter det att den kom in till myndigheten. I en anmälan som kom in till JO förde AA fram klago- mål mot assistentåklagaren och polisens utredare polisinspektören . AA klagade bl.a. på hur de hanterat hans begäran att få del av sidomaterialet, den s.k. slasken, i en avslutad förundersökning där han var misstänkt. Åtal hade väckts och huvudförhandling hållits vid tingsrätten . P O L I S , Å K L A G A R E O C H T U L L 2 0 2 1 / 2 2 : J O 1 AAuppgav i sin anmälan att han hos undersökningsledaren och utreda- ren CC hade begärt att få tillgång till slasken vid tre olika tillfällen men att de hade ignorerat hans begäran. Två av tillfällena var innan huvudförhandlingen hölls eftersom han bedömde att slasken kunde innehålla viktig bevisning och information. AA bifogade till sin anmälan en kopia av en skriftlig begäran att få ut slas- ken ställd till BB, daterad . I skrivelsen angavs att AA tidigare hade begärt att få ut slasken utan att han fått något svar. BBuppgav vid ett telefonsamtal med JO att han hade fått flera framställningar från AA och att han hade vidarebefordrat dem till CC. Hans senaste åtgärd hade varit att ge CC i uppdrag att skriva till AA och be honom specificera sin begäran, eftersom hon hade bedömt att det i några måls- ägandeförhör i utredningsmaterialet fanns uppgifter som kunde hänföras till annan brottslighet än den som AA delgetts misstanke om. CC uppgav i ett telefonsamtal med JO att AA inte hade fått något av det begärda materialet och inte heller något besked om att han inte kunde få det. Hon sa även att hon behövde få klarhet i vad AA kunde få ta del av och att hon hade en dialog med BB om det. JO uppmanade och att yttra sig över handläggningen av AA:s begäran. (vice riksåklagaren ) yttrade sig efter att ha begärt in upplysningar från BB och kammarledningen vid åklagarkam- maren i . Även områdeschefen för åklagarområde Syd hade fått till- fälle att yttra sig. Av yttrandet framgår att AA:s begäran att få ut sidomaterialet i förunder- sökningen kom in till åklagarkammaren , dvs. som huvudförhandlingen hölls, och att BB fick del av begäran på eftermid- dagen efter att förhandlingen avslutats. kom AA in med en påminnelse om sin begäran till åklagarkammaren. Han fick del av visst sidomaterial genom att det visades upp för honom på den anstalt där han då befann sig. BBlämnade följande upplysningar om hur han hade hanterat AA:s begäran att få del av materialet: Eftersom jag inte hade direkt tillgång till något sidomaterial i Åklagarmyn- dighetens databas tog jag e-postkontakt med den ansvariga handläggaren på , . Instruktionen till CC löd att AA skulle få ta del av den så kallade slasken.