frsrdg · H904JO1 · 2021-11-10 00:00:00 — Inledningsvis vill jag understryka att åtgärden att spänna fast en patient i bälte eller att avskilja honom eller henne utgör en långtgående inskränkning av den enskildes grundläggande fri- och rättigheter. Även om det finns en laglig rätt för en chefsöverläkare att besluta om en sådan tvångsåtgärd, bör det bara ske i yttersta undantagsfall och under så korta perioder som möjligt. Som regeringen framhöll i samband med att inrättades utgör kunskapsåterföring en viktig del i myndighetens tillsyn. Genom att bl.a. sprida goda exempel kan bidra till ett minskat användande av tvångsåtgärder. Vid dialogmötena med IVO:s tillsynsavdelningar och ledning kom det fram att underrättelser om fastspänning och avskiljande inte hade handlagts på ett enhetligt sätt inom myndigheten. I brist på centrala stöddokument och verktyg hade avdelningarna tagit fram lokala stöddokument och förlitat sig på sitt s.k. tillsynsminne när det gäller i vilken utsträckning som vårdinrättningar använ- der sig av dessa tvångsåtgärder. Jag noterar att myndigheten efter dialogerna har tagit fram ett myndighetsgemensamt bedömningsstöd. Det är givetvis po- sitivt och kan förväntas bidra till att underrättelser hanteras på ett enhetligt sätt inom myndigheten. vill jag framhålla att lagstiftaren har gett ytterligare möjlig- heter att få kunskap om omfattningen av vårdgivarnas användning av tvångs- åtgärder. Jag tänker närmast på möjligheten att meddela föreskrifter om hur chefsöverläkaren ska fullgöra sin skyldighet att lämna uppgifter till myndig- heten om de åtgärder som vidtas enligt någon av de psykiatriska tvångsvårds- lagarna.17 Jag noterar även att har en skyldighet att för varje kalenderår lämna uppgifter till om de underrättelser som vårdgivarna rap- porterat till myndigheten.18 Som framgått ovan har dock valt att inte ut- nyttja möjligheten att utfärda föreskrifter om hur uppgifter om tvångsåtgärder ska lämnas till myndigheten. Jag vill i sammanhanget framhålla vikten av att har en samlad kunskap om omfattningen av vårdgivarnas användning av tvångsåtgärder. Dels för att det ska vara möjligt att följa om antalet tvångsåtgärder ökar eller minskar och vad det i så fall kan bero på, dels för att kunna sprida kunskap om åt- gärder som kan minska användandet av tvångsåtgärder och risken för vårdska- dor. I IVO:s nationella tillsyn 2018 fann myndigheten att en tredjedel av de granskade verksamheterna saknade rutiner för rapportering till PAR och rutiner för att systematiskt kontrollera kvaliteten på de rapporterade uppgifterna. 1749 § LPT, 24 § LRV och 16 § FPT. 18Det gäller enligt 22 § FPT bl.a. de underrättelser som avses i 19 § tredje stycket (fastspän- ning), 20 § tredje stycket (avskiljande) och uppgifter enligt 49 § LPT. 2 021 /2 2:JO1 H Ä L S O - O C H S J U K V Å R D Nästan lika många verksamheter underrättade inte om fastspänningar och avskiljanden i enlighet med lag och föreskrifter. Jag kan konstatera att själva kommit fram till att det finns en betydande underrapportering av de tvångsåtgärder som vidtagits. dialogmötet att myndigheten behöver få en bättre nationell bild av hur tvångs- Enligt min mening är det därför förvånande att inte vare sig har säkerställt att chefsöverläkarna lämnar uppgifter till myndigheten enligt 49 § LPT eller följt upp användningen av tvångsåtgärder systematiskt och långsiktigt för att se om och hur vårdgivarna arbetar för att minska antalet Genom en sådan uppföljning skulle också kunna sprida goda exempel till andra vårdgivare och på så sätt bidra till en minskad använd- ning av tvångsmedel. Det är naturligtvis viktigt att den ordinarie tillsynsmyn- digheten har en samlad kunskap om hur vårdgivarna använder tvångsåtgärder, och jag ser mycket allvarligt på att inte har använt sig av de verktyg som myndigheten fått av lagstiftaren. Slutligen noterar jag att det på den blankett som vårdgivarna ska använda för att underrätta om beslut om bl.a. fastspänning särskilt ska markeras om fastspänningen har pågått än 72 timmar.19 Samma tidsgräns anges i IVO:s processbeskrivning för när en chef ska ta ställning till om ett initiativärende ska inledas med anledning av en underrättelse.20 Jag vill med anledning av detta åter påminna om att fastspänning utgör en långtgående in- skränkning i en patients fri- och rättigheter och därför endast bör användas i Mot denna bakgrund framstår det som anmärkningsvärt att en fastspänning ska ha pågått innan anser att det finns skäl att ägna den särskild uppmärksamhet. myndigheten att se över sina rutiner i detta avseende. bör i det samman- hanget även revidera blanketten för underrättelser och även överväga om den behöver innehålla andra uppgifter som det kan finnas skäl att särskilt uppmärk- Det kan t.ex. handla om uppgifter om att en verksamhet fattat uppre- pade beslut om tvångsåtgärder mot en patient under samma vårdperiod.21 Granskning av anmälningar enligt lex En vårdgivare ska till anmäla händelser som har medfört eller hade kunnat medföra en allvarlig vårdskada (s.k. lex ).22 Med ”vårdskada” avses li- dande, kroppslig eller psykisk skada eller sjukdom samt dödsfall som hade kun- nat undvikas om adekvata åtgärder hade vidtagits vid patientens kontakt med hälso- och sjukvården. Med ”allvarlig vårdskada” avses en vårdskada som är bestående och inte ringa eller har lett till att patienten fått ett väsentligt ökat vårdbehov eller avlidit.23 Anmälan enligt lex ska göras efter det 1 till SOSFS 2013:8. 20Underrättelse – tvång psykiatri, IVO:s dnr 1.3-40957/2018. 21Se förslaget i SOU 2017:11 s. 264 och 265 samt min bedömning nedan under avsnittet om patienter som hålls avskilda . 223 kap. 5 § patientsäkerhetslagen (2010:659), PSL. 231 kap. 5 § PSL. H Ä L S O - O C H S J U K V Å R D 2 0 2 1 / 2 2 : J O 1 att händelsen har inträffat. Vårdgivaren ska med anmälan eller snar- ast därefter lämna in en utredning av händelsen till . har meddelat föreskrifter om hur en anmälan ska göras, och myndig- heten har även tagit fram en delprocessbeskrivning, med tillhörande bedöm- ningsstöd, för handläggning av sådana anmälningar.24 fanns det även en skyldighet för vårdgivare att enligt lex anmäla om en patient i sam- band med undersökning, vård eller behandling begått självmord eller efter en vårdkontakt begått självmord och detta kommit till vårdgivarens kännedom.25 Den anmälningsskyldigheten upphörde . får meddela föreskrifter om anmälningsförfarandet enligt lex Maria.26 Vid de dialoger som mina medarbetare hade med IVO:s tillsynsavdelningar kom det fram att det skett en ”dramatisk” minskning av antalet lex Maria-an- mälningar sedan skyldigheten att anmäla självmord togs bort. Det har medfört att myndigheten inte får del av lika mycket information ur bl.a. journalhand- lingar som tidigare, och att myndighetens inblick i hur vården fungerar därmed har försämrats. har inte gjort någon systematisk analys av anmälningarna, men de har ingått i de regionala riskanalyser som tillsynsavdelningar gör. Det kom även fram att myndigheten inte heller hade analyserat anmälningsfrekven- sen från eller mot de enskilda vårdgivarna på ett systematiskt sätt. Företrädarna för framhöll dock att de följt upp en majoritet av anmälningarna och kontrollerat att vårdgivarna vidtagit de åtgärder som redo- visades. Vid dialogerna med tillsynsavdelningarna kom det även fram att det inte fanns en enhetlig syn på inom vilken tid en anmälan och utredning enligt lex ska lämnas in till . av fallen gav vårdgivarna in anmä- lan och utredningen till . En tillsynsavdelning hade i de fall en vårdgivare dröjt mer än efter händelsen, regelmässigt i sina beslut anmärkt att vårdgivaren inte uppfyllt lagkravet på att anmälan ska göras efter det att händelsen inträffade. En annan avdelning hade anvisat vårdgivarna att lämna in anmälan tillsammans med utredningen. Det hade medfört att det förekommit att en anmälan och utredning kommit in till efter det att händelsen inträffade. Företrädarna för avdelningarna uppgav att det kon- tinuerligt hade förts diskussioner inom myndigheten om behovet av en samsyn på tidsfristerna i den aktuella bestämmelsen. Vid mitt möte med ledningen för uppgav den att myndigheten i dialog- möten med chefsläkare hade framhållit vikten av att vårdgivarna anmäler hän- delser enligt lex . Vårdgivarna kan felaktigt ha uppfattat att det är tillåtet att anmäla dödsfall. IVO:s skyldighet att i vissa fall göra en åtalsan- mälan kan också ha haft en dämpande effekt på antalet anmälningar. Ledningen framhöll att myndigheten har en god överblick av hur verksamhe- 24IVO:s föreskrifter (HSLF-FS 2017:41) om anmälan av händelser som har medfört eller hade kunnat medföra en allvarlig vårdskada och , 8.1.1. Anmälan av händelser som medfört eller hade kunnat medföra allvarlig vårdskada (lex ), dnr 19355/2018, senast reviderad . 254 kap. 2 § föreskrifter (SOSFS 2005:28) och allmänna råd om anmälnings- skyldighet enligt . 268 kap. 6 § patientsäkerhetsförordningen (2010:369), PSF, jämfört med 3 kap. 5 PSL. 2 021 /2 2:JO1 H Ä L S O - O C H S J U K V Å R D terna bedrivs utifrån bl.a. anmälningar enligt lex . ningen att IVO:s arbete kan bli mer proaktivt om myndigheten på en mer ge- nerell nivå drar lärdom av tidigare händelser och utredningar. På frågan om ledningen ansåg att det minskade antalet anmälningar enligt lex hade medfört att fått minskad tillgång till information om hur den psykiatriska tvångsvården fungerar, uppgav ledningen att det fanns en så- dan risk men att det var för tidigt att dra några säkra slutsatser om att det gene- rellt sett hade skett en underrapportering. Vidare uppgav ledningen att antalet anmälningar enligt lex i fråga om all hälso- och sjukvård minskat med i Ledningen kunde dock inte svara på om det skett någon förändring av antalet anmälningar i samband med att disciplinpåföljderna för hälso- och sjukvårdspersonal togs bort. På frågan om ledningen för såg något behov av att ha en myndighets- gemensam syn på tidsfristerna för när vårdgivare ska anmäla händelser och lämna in sina utredningar, uppgav ledningen att de skulle ta med sig den frågan. har därefter i en skrivelse till JO bl.a. framfört att det är svårt att fastställa generella tidsfrister för när en utredning ska lämnas in till myndigheten, ef- tersom utredning och analys av en händelse kan ta olika beroende på det aktuella ärendets komplexitet. Vidare anfördes i skrivelsen att saknar bemyndigande för att föreskriva att vårdgivaren ska fullgöra sin anmälnings- skyldighet inom en viss angiven tid. Det har kommit fram att inte haft någon myndighetsgemensam syn på de tidsfrister som anges i bestämmelsen om lex . I sammanhanget vill jag framhålla att det framgår av förarbetena att det primära syftet med bestämmel- sen om anmälningsskyldighet enligt lex är att tillsynsmyndigheten ska få vetskap om allvarliga risker i hälso- och sjukvården.27 Avsikten är att ska kunna sprida kunskap om dessa risker till andra vårdgivare samt att myn- digheten ska kunna använda kunskapen i sitt tillsyns- och normeringsarbete. Jag vill för egen del framhålla vikten av att tillsynsmyndigheten så snart som möjligt får information om en händelse för att anmälan ska kunna tjäna detta Det är vidare angeläget att också sprider kunskapen om allvarliga risker bland vårdgivarna för att förebygga att liknande händelser inträffar igen. I den lagrådsremiss som föregick patientsäkerhetslagen lämnades ett förslag som innebar att en anmälan skulle lämnas in efter den inträffade hän- delsen och att vårdgivarens utredning skulle bifogas anmälan. staterade i sitt yttrande att den föreslagna lydelsen riskerade att medföra att anmälan blev fördröjd om vårdgivaren behövde vänta till dess utredningen var klar.28 Bestämmelsen utformades efter Lagrådets förslag, vilket innebär att vårdgivaren kan välja att antingen lämna in utredningen tillsammans med an- mälan eller ”därefter”. Det är tydligt att IVO:s tillsynsavdelningar har handlagt anmälningar enligt lex på olika sätt. Det har kommit fram att några avdelningar har anvisat 2009/10:210 s. 145. 2009/10:210 s. 387. H Ä L S O - O C H S J U K V Å R D 2 0 2 1 / 2 2 : J O 1 vårdgivare att lämna in anmälan och utredning till myndigheten, och att det fått till följd att det dröjt efter den inträffade händelsen. Ett sådant förfarande är enligt min mening inte förenligt med lagstiftarens avsikt med bestämmelsen. Som framgått ovan har bemyndigats att meddela föreskrifter om ”an- mälningsförfarandet” enligt lex Maria.29 Myndigheten har meddelat vissa före- skrifter, men har valt att inte närmare reglera inom vilken tid en ansökan re- spektive utredning ska ha kommit in till myndigheten. Enligt saknar myn- digheten det bemyndigande som krävs för att närmare kunna reglera denna fråga i föreskrifter. Jag delar inte den uppfattningen utan anser att bemyndi- gandet – som omfattar anmälningsförfarandet – även bör ge visst utrymme att närmare reglera innebörden av begreppet ””. Eftersom lex bygger på att får vetskap om allvarliga brister , bör myndigheten meddela sådana föreskrifter. För det fall ändå anser att be- myndigandet behöver förändras för att frågan ska kunna regleras i en myndig- hetsföreskrift, måste göra en framställan om det till regeringen. En tydli- gare reglering av denna fråga är enligt min mening en förutsättning för att an- mälningarna enligt lex ska kunna hanteras på ett ändamålsenligt sätt. Det hindrar givetvis inte att regleringen kan medge en viss flexibilitet för utred- ningar av olika omfattning. Uppföljning av vårdgivarnas systematiska patientsäkerhetsarbete Vid de dialoger mina medarbetare hade med tillsynsavdelningarna kom det fram att normalt inte granskat vårdgivarnas systematiska patientsäkerhets- arbete. Det har inte heller skett någon regelmässig granskning av vårdgivarnas avvikelserapporteringar. Vid mitt möte med ledningen för uppgav den att myndigheten behöver fortsätta utveckla sin syn på, och analys av, vårdgivarnas patientsäkerhetsarbete. Enligt ledningen är den viktiga frågan hur använ- der sin roll för att påverka vårdgivarnas patientsäkerhetsarbete och om myn- digheten kan göra det genom att bl.a. efterfråga information om vidtagna tvångsåtgärder i större utsträckning. IVO:s tillsyn ska främst inriktas på granskning av att vårdgivare fullgör sin skyldighet att bedriva ett systematiskt patientsäkerhetsarbete, vilket bl.a. inne- bär att vårdgivarna ska vidta de åtgärder som behövs för att förebygga att pati- enter drabbas av vårdskador.30 Det är därför viktigt att har de rutiner som krävs för att myndigheten ska kunna arbeta systematiskt med de uppgifter som kommer in. Det kan t.ex. röra sig om anmälningar enligt lex , enskilda klagomål, vårdgivarnas underrättelser om tvångsåtgärder och myndighetens egna iakttagelser i tillsynen. Den samlade informationen utgör en viktig ut- 298 kap. 6 § PSF och Inspektionen för vård och omsorgs föreskrifter (HSLF-FS 2017:41) om anmälan av händelser som har medfört eller hade kunnat medföra en allvarlig vårdskada (lex ). 307 kap. 3 § och 3 kap. 2 § PSL. 2 021 /2 2:JO1 H Ä L S O - O C H S J U K V Å R D gångspunkt i myndighetens granskning av vårdgivarnas systematiska kvalitets- arbete och skulle också kunna användas för att jämföra utfallet . Av betydelse i sammanhanget är att det finns en skyldighet för hälso- och sjukvårdspersonalen att bidra till att en hög patientsäkerhet upprätthålls.31 Per- sonalen ska i detta syfte till vårdgivaren rapportera risker för vårdskador samt händelser som har medfört eller hade kunnat medföra en vårdskada. ren ska utreda händelser i verksamheten som har medfört eller hade kunnat medföra en vårdskada.32 Genom att ta del av verksamheternas avvikelserappor- ter och utredningar kan man därmed få värdefull information om patientsäker- För att ska få en tillförlitlig bild av hur vårdgivarna bedriver det syste- matiska patientsäkerhetsarbetet finns, som nämnts ovan, bl.a. en skyldighet för chefsöverläkare att till myndigheten rapportera åtgärder som vidtas enligt de Som framgått ovan har dock valt att inte tillämpa 49 § LPT, vilket framstår som anmärkningsvärt. Ledningen för har uttryckt att de delar bedömningen att myndigheten behöver få en helhetsbild av vårdgivarnas systematiska patientsäkerhetsarbete. Det är därför förvånande att myndigheten i sin handlingsplan inte har redovisat några åtgärder som syftar till att säkerställa att man verkligen får denna hel- Jag förutsätter att vidtar lämpliga åtgärder. Slutligen noterar jag att det i departementspromemorian Delaktighet och rättssäkerhet vid psykiatrisk tvångsvård (Ds 2014:28) konstaterades att lagstift- ningen saknar en tydlig koppling mellan det systematiska förbättringsarbetets innehåll och en minskning av behovet av tvångsåtgärder.33 I promemorian läm- nades därför ett förslag om att det i LPT och LRV skulle införas en, i förhål- lande till den då gällande 31 § hälso- och sjukvårdslagen (1982:763),34 kom- pletterande bestämmelse som tydliggör att arbetet med att kvalitetssäkra den psykiatriska tvångsvården även ska omfatta olika åtgärder vars syfte är att minska behovet av tvångsåtgärder.35 Även i den statliga utredningen bar- lämnades ett sådant förslag.36 Förslaget har ännu inte genomförts, och jag delar uppfattningen att ett sådant förtydligande behövs. Kontroller av fysiska vårdmiljöer m.m. Vid de dialoger som mina medarbetare hade med IVO:s tillsynsavdelningar kom det fram att det fanns olika uppfattningar om vikten av att uppmärksamma vårdmiljön i tillsynen över de verksamheter som bedriver psykiatrisk tvångs- Det kom fram att vårdmiljön endast i undantagsfall beskrivits i IVO:s Företrädare för tillsynsavdelningarna förde fram att det förekommit att vårdgivare uppmanats att fräscha upp lokalerna och göra dem ”mer hem- 316 kap. 4 § PSL. 323 kap. 3 § PSL. 33Se Ds 2014:28 s. 37. 34Bestämmelsen anger att kvaliteten i verksamheten ska systematiskt och fortlöpande utveck- las och säkras och motsvaras av 5 kap. 4 § i hälso- och sjukvårdslagen (2017:30), HSL. 35Se Ds 2014:28 s. 38. 36Se SOU 2017:111 För barnets bästa? – Utredningen om tvångsåtgärder mot barn i psykia- trisk tvångsvård, s. 202–205. H Ä L S O - O C H S J U K V Å R D 2 0 2 1 / 2 2 : J O 1 Enligt företrädare för tillsynsavdelningarna fanns det även skillnader i hur avdelningarna hade granskat verksamheternas bemanning och persona- lens kompetens. En avdelning hade uppmärksammat att två patienter som varit avskilda respektive fått sova i sängar med monterade fast- spänningsanordningar.37 Med anledning av detta framhöll i beslutet vikten av att normalisera vistelsen så långt det går vid avskiljanden som pågår . Myndigheten uttalade sig dock inte om förhållandena som sådana, dvs. att patienter hänvisas till att sova i en säng med monterade bälten. Vidare kom det fram att i allmänhet inte hade kontrollerat den utrustning som använts vid tvångsåtgärder. Vid mitt möte med ledningen för framhöll ledningen att vårdmiljön tillmäts stor betydelse i myndighetens tillsyn. har tillsyn över bl.a. att verk- samheterna har den utrustning som behövs och att personalen har rätt kompe- tens. Vidare har myndigheten tillsyn över vårdinrättningarnas egentillverkade medicinska produkter, t.ex. modifierade fastspänningsanordningar. Ledningen uppgav att det fanns skäl att se över vilken omfattning bl.a. dessa frågor och förekomsten av stimulifattiga miljöer ska ha i IVO:s tillsyn. Ledningen uppgav även att de tog med sig frågan om hur vårdmiljöerna ska beskrivas i protokoll och beslut. Vårdgivare ska planera, leda och kontrollera verksamheten på ett sätt som leder till att kravet på god vård i bl.a. hälso- och sjukvårdslagen (2017:30), HSL, upprätthålls.38 Där det bedrivs hälso- och sjukvårdsverksamhet ska det finnas den personal, de lokaler och den utrustning som behövs för att god vård ska kunna ges.39 Vårdmiljön utgör en mycket viktig del i en ändamålsenlig hälso- och sjukvård. Av den anledningen är det enligt min mening angeläget med or- dentliga kontroller av vårdmiljön i samband med IVO:s inspektioner. Mot den bakgrunden ser jag positivt på att ledningen för myndigheten har uppgett att den ska se över hur vårdmiljön ska beskrivas i myndighetens beslut. Jag utgår från att de åtgärder som vidtas även säkerställer att myndigheten hanterar dessa frågor på ett enhetligt sätt. Patienter som hålls avskilda En patient får hållas avskild från andra patienter endast om det är nödvändigt på grund av att patienten genom aggressivt eller störande beteende allvarligt försvårar vården av de andra patienterna.40 Ett beslut om avskiljande gäller högst . Tiden för avskiljandet får genom ett nytt beslut förlängas med högst . Om det finns synnerliga skäl får ett beslut om avskil- jande avse en bestämd tid som överstiger . En patient som är får hållas avskild från andra patienter endast om det är nödvändigt på grund av att han eller hon genom aggressivt beteende allvarligt försvårar vården 37IVO:s beslut i dnr 8.5-20925/2018. 383 kap. 1 § PSL. 395 kap. 2 § HSL. 4020 § LPT. 2 021 /2 2:JO1 H Ä L S O - O C H S J U K V Å R D av de andra patienterna och det är uppenbart att andra åtgärder inte är tillräck- 41 Ett beslut om avskiljande för en patient som är gäller högst Tiden för avskiljandet får förlängas genom nya beslut som gäller under högst i taget. JO har i sin tillsyn uppmärksammat att det inom den psykiatriska tvångsvår- den finns patienter som hållits avskilda , i några fall under I flera fall har det handlat om patienter som vårdats enligt LPT. även noterat att 20 § andra stycket LPT har tillämpats på ett sätt som inte varit förenligt med lagstiftningen. Som exempel kan nämnas att det vid en klinik regelmässigt fattats beslut om avskiljande för än innan patienten ens hade vistats tillsammans med andra patienter på en vårdavdel- ning.42 Det har också förekommit att beslut fattats om avskiljande för ”max 72 Vid de dialoger som mina medarbetare hade med tillsynsavdelningarna kom det fram att inte hade någon särskild processbeskrivning för att handlägga underrättelser som gäller s.k. långtidsavskilda patienter, varmed enligt myndig- heten avses att de hållits avskilda i sträck. processbeskrivning för underrättelser om tvång som jag omnämnt ovan omfat- tar alltså även underrättelserna om långtidsavskilda patienter. en chef ska informeras och ta ställning till om ett initiativ ska öppnas i de fall ett avskiljande pågått . Vid dialogerna kom det även fram att avdelningarnas erfarenhet av tillsyn över vården av denna patientgrupp va- Några av tillsynsavdelningarna hade lokala rutiner för handläggningen av underrättelser som rör långtidsavskilda, bl.a. i fråga om vilken dokumentation som ska begäras in samt inom vilken tid och hur en inspektion ska genomföras. Företrädarna för avdelningarna hänvisade även till att det inom myndigheten finns ett mål om att vården av dessa patienter ska inspekteras på plats en gång Det kom dock fram att en avdelning inte hade kunnat uppfylla detta mål på grund av en hög inströmning av enskilda klagomål. för avdelningarna hade de i enstaka fall fört fram frågan om en oberoende me- dicinsk bedömning av långtidsavskilda patienter i diskussioner med vårdgi- Slutligen kom det fram att inte hade någon myndighetsgemensam syn på förekomsten av långtidsavskilda patienter som för avskil- jandet vistas tillsammans med andra patienter. Vid mitt möte med ledningen för uppgav den att målsättningen att vår- den av långtidsavskilda patienter ska inspekteras en gång hade tagits fram av ett nätverk inom myndigheten. Syftet med inspektionerna är bl.a. att samtala med patienterna och att utreda vilka åtgärder vårdgivarna vidtagit för att kunna avsluta avskiljandet. Ledningen hänvisade till att myndigheten i ett remissvar till 2014 hade framfört att det fanns behov av att se över regelverket för långtidsavskiljanden och att en bestämmelse om att det ska göras en ny medicinsk bedömning av långtidsavskilda skulle öka 41 20 a § LPT. 42 Se JO:s protokoll, dnr O 3-2019. 43 Se JO:s protokoll, dnr 6615-2012. H Ä L S O - O C H S J U K V Å R D 2 0 2 1 / 2 2 : J O 1