bet · H801JuU43 · 2021-03-26 00:00:00 — De restriktioner som kan komma i fråga anges uttömmande i 6 kap. 2 § häkteslagen, och avser rätten att t.ex. placeras eller vistas med andra intagna, ta emot besök och sända och ta emot försändelser. särskilda kommitté mot tortyr och omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning (CPT) och mot tortyr (CAT) och för barnets rättigheter () har återkommande rekommenderat att ändra regelverket på så sätt att åklagaren ska specificera vilka enskilda restriktioner han eller hon vill kunna meddela och ange grunderna för detta. har också rekommenderats att i stället införa en ordning där rätten beslutar vilka enskilda restriktioner som omfattas av tillståndet. Den häktade ska enligt rekommendationerna också kunna överklaga rättens beslut om enskilda restriktioner. Rekommendationerna utgör en del av den kritik som har riktats mot för den omfattande restriktionsanvändningen med isolering som följd. Även nationellt har dessa uppfattningar framförts. Rätten ska besluta vilka slags restriktioner åklagaren får meddela Brottsutredande myndigheter måste enligt regeringen ha goda förutsättningar att bedriva förundersökningar på ett effektivt sätt. Möjligheten att begränsa den häktades kontakter med omvärlden är ett viktigt verktyg för att minska risken för att den häktade påverkar målsägande och vittnen. Restriktioner kan även motverka att medmisstänkta samordnar sina uttalanden och därmed försvårar utredningen. Det är viktigt att restriktioner inte används i större utsträckning än vad som är motiverat. I har det vidtagits flera åtgärder för att restriktioner för en häktad används och bibehålls med största möjliga restriktivitet, bl.a. har riktlinjer för restriktioner och långa häktningstider antagits. Regeringen konstaterar dock att andelen häktade med restriktioner under i vart fall en del av häktningstiden inte har minskat utan har omfattat omkring två tredjedelar av alla häktade. Det är mot denna bakgrund angeläget att vidta ytterligare åtgärder som syftar till att säkerställa att restriktioner beslutas om endast när det faktiskt behövs och inte görs mer omfattande än nödvändigt. En sådan åtgärd är att rätten på begäran av åklagaren ska ta ställning till vilka slags restriktioner som åklagaren ska få meddela. Med en sådan ordning är det inte längre tillräckligt med ett generellt tillstånd från rätten till restriktioner. Åklagaren behöver i stället uttryckligen motivera behovet av de specifika restriktionerna och på så sätt också noga överväga om något eller några slag av restriktioner kan undvaras. Enligt den nuvarande ordningen är det redan så att den anhållne och hans eller hennes försvarare ska få tillfälle att yttra sig över åklagarens begäran (24 kap. 14 § andra stycket RB). Visserligen finns det också en möjlighet att få rättens prövning av behovet av restriktioner av visst slag (6 kap. 4 § häkteslagen). Denna möjlighet utnyttjas dock sällan i praktiken. Om rätten i stället på begäran av åklagare behöver ta ställning till om en viss restriktion ska få meddelas av åklagaren kommer behovet av restriktioner av ett visst slag regelmässigt att bli föremål för argumentation av parterna inför rätten. Regeringen anser mot den bakgrunden att det bör införas en ordning där rätten på begäran av åklagare ska ta ställning till om den häktades kontakter med omvärlden enligt häkteslagen ska få inskränkas i något visst avseende. Vidare får förslaget till följd att den häktade ges möjlighet att överklaga rättens tillstånd till restriktioner av ett specifikt slag, vilket innebär en utvidgad prövning jämfört med dagens möjligheter att överklaga rättens generella tillstånd till restriktioner (49 kap. 5 § 6 och 54 kap. 3 § första stycket och 4 § RB). Detta förväntas successivt skapa en praxis som bidrar till en enhetlig restriktionsanvändning, vilket ökar förutsebarheten och rättssäkerheten för den enskilde. På så sätt underlättas även den uppföljning av restriktionsanvändningen som efterfrågats. Kriminalvården har i regleringsbrevet getts i uppdrag att bistå och med de uppgifter som respektive myndighet behöver för att i årsredovisningarna kunna redovisa statistik över bl.a. användandet av restriktioner. Några remissinstanser framhåller att det är enklare för åklagaren än rätten att bedöma behovet av enskilda restriktioner och att förslaget riskerar att leda till en sammanblandning av åklagarnas och domstolarnas roller. Regeringen anser dock att restriktioner av olika slag innebär ett så pass omfattande ingrepp i den enskildes frihet att deras respektive tillåtlighet rimligen bör komma under en domstols prövning och inte enbart en åklagares, som trots allt är en part. Även om det krävs ett domstolstillstånd för varje form av restriktion är det fortfarande åklagaren som har initiativet och som kan agera i det enskilda fallet inom ramen för det medgivna tillståndet. I detta sammanhang kan särskilt framhållas att åklagaren fortfarande har möjlighet att även utan tillstånd från domstolen besluta om restriktioner om det på grund av senare inträffade omständigheter är nödvändigt och begära rättens prövning först i efterhand (24 kap. 5 a § andra stycket RB). Närmare om rättens prövning av restriktioner De sju slag av restriktioner som finns anges i häkteslagen (6 kap. 2 §). Ett beslut om restriktioner får avse inskränkningar i rätten att placeras tillsammans med andra intagna (punkt 1), att vistas i gemensamhet (punkt 2), att följa vad som händer i omvärlden (punkt 3), att inneha tidskrifter och tidningar (punkt 4), att ta emot besök (punkt 5), att stå i förbindelse med någon annan genom elektronisk kommunikation (punkt 6) och att sända och ta emot försändelser (punkt 7). Regeringen anser att rättens prövning bör avse de sju slag av restriktioner som anges i häkteslagen. I bestämmelsen i om rättens prövning av åklagarens begäran om restriktioner bör därför införas en hänvisning till häkteslagens uppräkning av olika slags restriktioner. Regeringen föreslår även att det ska införas en proportionalitetsbestämmelse i som specifikt avser rättens prövning av restriktioner. Även om proportionalitetsprincipen gäller som grundsats vid häktning liksom vid användningen av andra straffprocessuella tvångsmedel (se t.ex. 24 kap. 1 § andra stycket RB) anser regeringen att det finns skäl att tydliggöra att det krävs att åtgärden är proportionerlig. Det bör därför införas en bestämmelse om att tillstånd till restriktioner får meddelas endast om åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som den innebär för den misstänkte eller för något annat motstående intresse. De nya bestämmelserna om att rätten ska ta ställning till vilka slags restriktioner som åklagaren får meddela den misstänkte gäller även i de fall då restriktioner kan komma i fråga vid häktning i samband med överlämnande enligt de europeiska och nordiska arresteringsorderlagarna, utlämning och vissa fall av överförande av straffverkställighet (se t.ex. 4 kap. 6 § europeiska arresteringsorderlagen och 16 § utlämningslagen). I kommittémotion 2019/20:3587 av m.fl. (KD) yrkande 2 framhålls att det är åklagaren som har bäst insyn i utredningen och vilka restriktioner som behövs. Det är därför åklagaren som bör besluta om vilka restriktioner som krävs. Regeringens förslag att rätten ska besluta om restriktioner bör därför avslås. Utskottet konstaterar att regeringens förslag innebär att det är åklagaren som ska begära att rätten ska ta ställning till vilka restriktioner som åklagaren ska få meddela. Utskottet anser i likhet med regeringen att restriktioner av olika slag innebär ett så pass omfattande ingrepp i den enskildes frihet att deras respektive tillåtlighet bör komma under en domstols prövning och inte enbart en åklagares, som trots allt är en part. Även om det krävs ett domstolstillstånd för varje form av restriktion är det emellertid fortfarande åklagaren som har initiativet och som kan agera i det enskilda fallet inom ramen för det medgivna tillståndet. Utskottet anser att den föreslagna lagstiftningen är väl avvägd och att bör bifalla regeringens lagförslag i denna del och avslå motion 2019/20:3587 (KD) yrkande 2. Utskottet föreslår i detta sammanhang att hänvisningen i 24 kap. 24 § andra meningen tas bort eftersom bestämmelsen i 6 kap. 4 § häktningslagen (2010:611) om rättens prövning av restriktioner föreslås upphöra att gälla. Förvar av barn i polisarrest Utskottets förslag i korthet antar regeringens förslag till lag om ändring i lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare om att den som inte har fyllt och är gripen eller anhållen får hållas i förvar i polisarrest endast om det är absolut nödvändigt. Därmed bifaller propositionen i denna del och avslår motionsyrkanden om att inte införa någon sådan begränsning, om att förvar i polisarrest bör godtas om det inte finns en alternativ placering att tillgå och om att barn aldrig ska få hållas i polisarrest. Jämför reservation 4 (M, SD, KD), 5 (C) och 6 (V) samt särskilt yttrande 3 (C). Huvudregeln är att den som är gripen eller anhållen ska tas i förvar (24 kap. 22 § första stycket RB). Med förvarstagande avses i detta sammanhang normalt placering i polisarrest. Det finns ingen regel som undantar barn från denna ordning. har, som nämnts tidigare, getts ställning som svensk lag genom lagändringar som trädde i kraft . Enligt ska konventionsstaterna säkerställa att varje frihetsberövat barn behandlas humant och med respekt för människans inneboende värdighet och på ett sätt som beaktar behoven hos personer i dess ålder (artikel 37 c). Bakgrunden till att barn ska behandlas med särskild försiktighet är att barn skiljer sig från vuxna bl.a. när det gäller fysisk och psykisk utveckling och känslomässiga behov. I finns också en lång och brett förankrad tradition av att särbehandla barn. Miljön i en polisarrest är ofta stökig och högljudd med människor som är påverkade av alkohol och droger. Förutom möjligheten till rastpromenad finns det i arresten sällan tillfällen till mänsklig kontakt. hänvisar till sin rapport insidan (2013) där barn som har hållits i förvar i polisarrest har beskrivit detta som en starkt negativ och påfrestande upplevelse. Det kan vidare noteras att enligt strafftidslagen (2018:1251), som trädde i kraft , får dömda under som ska överföras eller förpassas till av fängelsestraff eller som ska omplaceras till annan kriminalvårdsanstalt, tillfälligt tas in i polisarrest endast om det är absolut nödvändigt (9 §). Polisarresten är inte anpassad efter de särskilda behov som barn har, och en placering även tillfälligtvis i arresten bör undvikas eftersom det inte är en lämplig miljö för barn att vistas i. Frågan är om det ändå bör vara möjligt att i undantagsfall hålla barn i förvar i polisarrest. Även om det givetvis vore att föredra att barn aldrig hålls i förvar i polisarrest kan det inte uteslutas att det i ett enskilt fall kan uppstå ett sådant behov. Det finns därför skäl för en ordning som lämnar ett visst utrymme för förvar av barn i polisarrest. Som nämns ovan används rekvisitet absolut nödvändigt i den nya strafftidslagen och det finns fördelar med att kraven för tillfällig placering av barn i polisarrest är enhetligt formulerade. Vidare följde av föreskrifter och allmänna råd om förvaring av personer i polisarrest (RPSFS 2000:58), som upphörde att gälla , att barn skulle förvaras i polisarrest endast om det var absolut nödvändigt. För polisen, som är den som i praktiken kommer att bedöma om det finns skäl att hålla barn i förvar i polisarrest, är rekvisitet i sig alltså välbekant. Mot denna bakgrund anser regeringen att det bör införas en bestämmelse som anger att den som inte har fyllt och är gripen eller anhållen får hållas i förvar i polisarrest endast om det är absolut nödvändigt. Detta innebär att barn endast bör placeras i polisarrest i undantagsfall. Eftersom barn följaktligen i de flesta fall inte får hållas i förvar i polisarrest inställer sig frågan var de ska vara placerade i stället. Enligt JO behöver denna fråga analyseras närmare. Regeringen kan dock konstatera att det redan görs ansträngningar för att undvika att barn hålls i förvar i polisarrest. Av tidigare föreskrifter och allmänna råd om förvaring av personer i polisarrest följer att barn normalt ska förvaras under bevakning i ett förhörsrum eller liknande. Vidare driver Kriminalvården arrestverksamhet i anslutning till häkten på fem orter i landet på uppdrag av polisen. drev Kriminalvården 94 arrestplatser för polisens räkning (Kriminalvårdens årsredovisning 2019 s. 18). Ett förhörsrum eller liknande, eller ett rum på ett häkte, är enligt propositionen klart lämpligare placeringar för ett barn än en polisarrest. Polisen är alltså van vid att ordna sådana alternativa placeringar. I kommittémotion 2019/20:3559 av m.fl. (V) yrkande 3 begärs att ska besluta att barn under 18 aldrig ska få placeras i polisarrest. Normalt bör den som är och anhålls i stället förvaras under bevakning i ett förhörsrum eller liknande utrymme. I kommittémotion 2020/21:90 av m.fl. (V) yrkande 6 begärs ett tillkännagivande om samma sak. I kommittémotion 2019/20:3587 av (KD) yrkande 4 yrkas att avslår regeringens förslag om att barn endast ska få hållas i förvar i polisarrest om det är absolut nödvändigt. Det finns barn som har begått mycket grova brott och som riskerar att fly, återfalla i brott eller förhindra utredning av brott om de släpps. I yrkande 5 begärs ett tillkännagivande om att barn ska få hållas i förvar i polisarrest om det finns synnerliga skäl. I motion 2019/20:3585 av (C) yrkande 3 yrkas på ett tillkännagivande om att när det finns sådana synnerliga skäl som krävs för att frihetsberöva ett barn på grund av misstanke om brott så bör kravet på absolut nödvändigt tolkas så att förvar i polisarrest godtas om det inte finns en alternativ placering att tillgå. Utskottet anser i likhet med regeringen att det bör införas en bestämmelse som anger att den som inte har fyllt och är gripen eller anhållen får hållas i förvar i polisarrest endast om det är absolut nödvändigt. Detta innebär att barn endast bör placeras i polisarrest i undantagsfall. Även om det givetvis vore att föredra att barn aldrig hålls i förvar i polisarrest kan det inte uteslutas att det i ett enskilt fall kan uppstå ett sådant behov. Utskottet ställer sig således bakom regeringens förslag och anser att bör bifalla regeringens lagförslag och avslå motionerna 2019/20:3559 (V) yrkande 3, 2019/20:3585 (C) yrkande 3, 2019/20:3587 (KD) yrkandena 4 och 5 samt 2020/21:90 (V) yrkande 6. Övriga lagförslag och ikraftträdande Utskottets förslag i korthet antar regeringens övriga lagförslag. Därmed bifaller propositionen i de delar som inte omfattas av föregående avsnitt. Lagändringarna träder i kraft . Regeringen lämnar i propositionen ett antal förslag till lagändringar utöver de som behandlats i föregående avsnitt. Det rör sig bl.a. om följande förslag: • En misstänkt som är och intagen i häkte har rätt att vistas med personal eller någon annan . • Möjligheterna att hålla en s.k. gemensam häktnings- och huvudförhandling utökas. • Åklagaren ska redovisa en tidsplan för förundersökningen. • Det tydliggörs att den som inte har fyllt får anhållas endast om det finns synnerliga skäl. Avsikten är att förslagen ska bidra till ökad rättssäkerhet och till att barnrättsperspektivet får större genomslag. Propositionen har i dessa delar inte lett till några motionsyrkanden om avslag eller ändringar i regeringens lagförslag eller andra invändningar. Utskottet, som nedan återkommer till flera av dessa frågor, ställer sig därför bakom regeringens lagförslag i dessa delar. Lagändringarna bör träda i kraft . Som anförs i propositionen (s. 49) kan dock vissa lagändringar kräva förberedande insatser. Utskottet föreslår därför att lagändringarna ska träda i kraft . Detta föranleder även vissa följdändringar i de föreslagna övergångsbestämmelserna. Gemensam häktnings- och huvudförhandling Utskottets förslag i korthet avslår ett motionsyrkande om att samtycke bör vara en ovillkorlig förutsättning för den gemensamma häktnings- och huvudförhandlingen. Jämför reservation 7 (C). Utökade möjligheter att hålla en gemensam häktnings- och huvudförhandling När en misstänkt frihetsberövas är det viktigt att han eller hon ges rätt till en snabb domstolsprövning av om frihetsberövandet ska fortsätta. Åklagaren måste därför göra en häktningsframställning till rätten utan dröjsmål och senast tredje dagen efter anhållningsbeslutet. Om inte häktningsframställningen görs , ska åklagaren häva anhållningsbeslutet (24 kap. 12 § RB). Vidare ska rätten hålla förhandling i häktningsfrågan utan dröjsmål och aldrig senare än efter att den misstänkte greps eller anhållningsbeslutet verkställdes, den s.k. 96-timmarsfristen (24 kap. 13 § RB). Det är naturligtvis också viktigt att frihetsberövandet totalt sett pågår . Om brottet är av enklare slag och förundersökningen kan färdigställas kan ett sätt att åstadkomma en snabb och enkel hantering vara att rätten prövar frågan om häktning under en huvudförhandling inom 96-timmarsfristen, en s.k. gemensam häktnings- och huvudförhandling, i stället för att hålla en särskild häktningsförhandling. Att handlägga ett mål på detta sätt kan hålla nere tiden för frihetsberövandet och tidigarelägga ett eventuellt fängelsestraff. Åtminstone ett förhandlingstillfälle undviks också till fördel för alla inblandade. Det finns ingen uttrycklig reglering av möjligheten att handlägga både häktnings- och åtalsfrågan i ett mål vid en gemensam häktnings- och huvudförhandling. Trots avsaknaden av reglering förekommer gemensamma häktnings- och huvudförhandlingar i domstol, men i en förhållandevis begränsad omfattning. Enligt uppgift från hölls av alla häktningsförhandlingar som gemensamma häktnings- och huvudförhandlingar. Ett avgörande i sak vid en gemensam häktnings- och huvudförhandling leder ofta till att häktning kan undvikas helt, eller i vart fall inskränkas . Med hänsyn till de tidsgränser som gäller för när en häktningsframställning senast måste göras och en häktningsförhandling senast måste hållas, får en gemensam häktnings- och huvudförhandling aldrig hållas efter 96-timmarsfristen (24 kap. 12 och 13 §§ RB). Den tid utan domstolsprövning av ett frihetsberövande som tillkommer för en misstänkt som får sin sak prövad slutligt vid en gemensam häktnings- och huvudförhandling i stället för en separat häktningsförhandling, uppgår därför i praktiken till högst . I normalfallet borde det därför vara till fördel för alla inblandade, inte minst den misstänkte, att en gemensam häktnings- och huvudförhandling hålls i stället för en separat häktningsförhandling när omständigheterna i övrigt tillåter det. En förutsättning för en sådan reglering är dock att den är förenlig med krav på skyndsamhet vid prövning av en häktningsfråga. I anges att var och en har rätt till frihet och personlig säkerhet. Ingen får berövas friheten utom i vissa särskilt angivna fall, bl.a. vid misstanke om brott, och då i den ordning som lagen föreskriver (artikel 5.1 c). Den som har berövats friheten ska utan dröjsmål ställas inför domare eller annan ämbetsman för domstolsprövning (artikel 5.3). Det bakomliggande syftet med skyndsamhetskrav är bl.a. att upptäcka felaktig behandling av misstänkta och att minimera omotiverade frihetsberövanden. Det finns dock inte något entydigt svar på frågan hur länge en misstänkt kan vara frihetsberövad utan domstolsprövning innan det strider mot skyndsamhetskravet. Som en utgångspunkt gäller dock att en prövning senare än efter frihetsberövandet inte är förenligt med skyndsamhetskravet (jfr domar från i målet Brogan m.fl. mot och i målet Ipek m.fl. mot ). Detta innebär att en gemensam häktnings- och huvudförhandling i normalfallet är förenlig med skyndsamhetskrav, eftersom en sådan handläggning inte får hållas senare än efter den misstänktes frihetsberövande (jfr 24 kap. 13 § andra stycket RB). Att utredningsåtgärder bedrivs aktivt och att den misstänkte får tillgång till andra rättssäkerhetsgarantier, t.ex. biträde av en offentlig försvarare, har betydelse för bedömningen. Eftersom fördelarna är av den karaktären att de innebär ett kortare frihetsberövande och ett tidigarelagt eventuellt fängelsestraff, kan regeringen inte se annat än att det är förenligt med skyndsamhetskrav att föreskriva en möjlighet att anstå med prövningen av häktningsfrågan under hela 96-timmarsfristen i syfte att hålla en gemensam häktnings- och huvudförhandling. Det bör dock krävas att en gemensam häktnings- och huvudförhandling hålls så snart det går inom denna frist, eftersom det följer av praxis att utredningsåtgärder ska bedrivas aktivt. En fråga som också behöver övervägas är vilken betydelse den misstänktes rätt till skäligt rådrum – dvs. tillräckligt med tid – har för förutsättningarna att hålla en gemensam häktnings- och huvudförhandling. Under förundersökningen ska den misstänkte och försvararen, i samband med att utredningen slutförs, ges skälig tid att ange den utredning de anser är önskvärd som komplettering och i övrigt anföra det som de anser är nödvändigt. Något åtal får inte beslutas innan detta har gjorts (23 kap. 18 a § första stycket RB). Efter att åtal har väckts och stämning har utfärdats har den misstänkte rätt till skäligt rådrum att infinna sig vid rätten eller annars fullgöra något i rättegången (32 kap. 1 § RB). Principen om att den tilltalade ska ha tillräcklig tid och möjlighet att förbereda sitt försvar återfinns även i (artikel 6.3 b). Med hänsyn till att en gemensam häktnings- och huvudförhandling aldrig får hållas senare än efter det att den misstänkte greps eller anhållningsbeslutet verkställdes (24 kap. 13 § andra stycket RB), finns inte utrymme för rådrum med annat än en eller annan dag. Således borde det normalt sett krävas att den tilltalade samtycker till att skuldfrågan prövas med så kort varsel. Det är därför av vikt att polis och åklagare i ett tidigt skede klargör den misstänktes inställning till att häktningsfrågan tas upp vid en gemensam häktnings- och huvudförhandling. Eftersom en sådan handläggning är till förmån för den misstänkte, får det antas att han eller hon regelmässigt lämnar ett sådant samtycke. Regeringen anser att en lagändring som utökar möjligheterna att hålla en gemensam häktnings- och huvudförhandling är förenlig med skyndsamhetskravet i . Det innebär i sin tur att denna ordning också är förenlig med 2 kap. 19 § regeringsformen (RF), som föreskriver att lag eller annan föreskrift inte får meddelas i strid med åtaganden enligt . För att en sådan förhandling ska vara möjlig kan åklagaren behöva avvakta med häktningsframställningen, t.ex. för att slutföra utredningen och väcka åtal, och rätten avvakta med häktningsförhandlingen, t.ex. för att kalla ett vittne. En bestämmelse bör därför införas som gör detta möjligt. Det bör krävas att en gemensam häktnings- och huvudförhandling ska hållas så snart det går. De absoluta tidsfristerna för en häktningsframställning (24 kap. 12 § första stycket RB) och en häktningsförhandling (24 kap. 13 § andra stycket RB) får emellertid aldrig överskridas. Även i 2 kap. 9 § första stycket RF finns ett krav på att det inte får gå innan ett frihetsberövande prövas av en domstol. Regeringen föreslår sammanfattningsvis att åklagaren ska få avvakta med häktningsframställningen och rätten ska få avvakta med häktningsförhandlingen i syfte att förhandlingen i häktningsfrågan ska kunna hållas gemensamt med en huvudförhandling. Syftet med en gemensam häktnings- och huvudförhandling är att uppnå ett kortare frihetsberövande och ett tidigarelagt eventuellt fängelsestraff. En gemensam förhandling ska hållas så snart det kan ske. En häktningsframställning får aldrig göras senare än tredje dagen efter anhållningsbeslutet eller, om beslutet meddelades i den misstänktes frånvaro, den dag då beslutet verkställdes. En häktningsförhandling får aldrig hållas senare än efter det att den misstänkte greps eller anhållningsbeslutet verkställdes.