bet · H801JuU43 · 2021-03-26 00:00:00 — En misstänkt har möjlighet att motsätta sig att prövningen av häktningsfrågan anstår till en gemensam häktnings- och huvudförhandling, för att på så sätt förhindra att åklagaren avvaktar med häktningsframställningen och rätten med häktningsförhandlingen. Mot denna bakgrund kan inte den utökade möjligheten att hålla en gemensam häktnings- och huvudförhandling innebära ett oskäligt dröjsmål med prövningen av frihetsberövandet och den strider således inte mot 2 kap. 9 § RF. Det ska klargöras att de utökade möjligheterna att hålla en gemensam häktnings- och huvudförhandling inte ska tillämpas vid häktning enligt lagen om samarbete med , , och angående verkställighet av straff m.m. eller lagen om internationellt samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom. En gemensam häktnings- och huvudförhandling ska kunna hållas med en lagfaren domare Regeringen föreslår att vid en huvudförhandling i mål om brott för vilket det inte är föreskrivet svårare straff än fängelse i högst ska tingsrätten vara domför utan nämndemän om huvudförhandlingen hålls gemensamt med förhandlingen i häktningsfrågan. Enligt propositionen har det betydelse för domförhetsfrågan att brottsligheten som kan komma i fråga för gemensamma häktnings- och huvudförhandlingar i regel är av enklare slag, t.ex. butiksstölder, grova rattfyllerier, vissa narkotikabrott och brukande av falsk urkund. Brotten är ofta erkända eller kräver endast en begränsad utredning. Behörig domstol vid en gemensam häktnings- och huvudförhandling I 19 kap. RB finns bestämmelser om behörig domstol i brottmål. Behörig att handlägga ett brottmål och ta befattning med förundersökning och tvångsmedel är i allmänhet domstolen på gärningsorten (1 och 12 §§). När det gäller tingsrätternas möjligheter att pröva häktningsfrågor och andra tvångsmedel , s.k. helgberedskap, är domstolarna indelade i olika beredskapsområden enligt föreskrifter (DVFS 2013:2) om beredskap vid tingsrätterna för prövning av häktningsfrågor m.m. Många beredskapsområden omfattar flera tingsrätter. Inom dessa beredskapsområden kan den situationen uppstå att en annan tingsrätt än den som annars är behörig behöver pröva en häktningsfråga eller ett annat tvångsmedel. Regeringen föreslår därför att åtal för brott som ska prövas gemensamt med en fråga om häktning ska få tas upp även av rätten i en annan ort än som normalt sett är behörig. Enligt motion 2019/20:3585 av (C) yrkande 1 bör den tilltalades samtycke vara en ovillkorlig förutsättning för den gemensamma häktnings- och huvudförhandlingen. Ett sådant samtycke bör även kunna återtas. En ändrad inställning i frågan ska utgöra hinder när en gemensam häktnings- och huvudförhandling inleds om den tilltalade anser att det finns behov av kompletterande utredning eller åberopande av egen bevisning. Som det anförs i propositionen har en misstänkt möjlighet att motsätta sig att prövningen av häktningsfrågan anstår till en gemensam häktnings- och huvudförhandling, för att på så sätt förhindra att åklagaren avvaktar med häktningsframställningen och rätten med häktningsförhandlingen. Någon ändring av rätten till skäligt rådrum föreslås inte. Mot denna bakgrund är det inte aktuellt att göra något tillkännagivande som föreslås i motion 2019/20:3585 (C) yrkande 1 om att samtycke ska vara en ovillkorlig förutsättning för den gemensamma häktnings- och huvudförhandlingen. Utskottet avstyrker därmed motionsyrkandet. Anhållande och häktning av unga lagöverträdare Utskottets förslag i korthet avslår motionsyrkanden om att följa upp den nu föreslagna lagregleringen om att den som inte fyllt endast får anhållas om det finns synnerliga skäl och om att sänka de krav som ställs för att kunna häkta unga lagöverträdare. Jämför reservation 8 (C) och 9 (M, SD, KD). En klar majoritet av alla barn som häktas är isolerade Barn har länge särbehandlats i straffrättsligt och straffprocessuellt hänseende. Ett skäl som brukar framhållas för denna ordning är att barn inte anses ha nått sådan mognad och ansvarsförmåga att de bör behandlas som vuxna. De har också ansetts särskilt känsliga för de konsekvenser som olika former av frihetsberövande kan leda till. Ett uttryck för denna grundsats är att om det på grund av den misstänktes ålder kan befaras att häktning skulle komma att medföra allvarligt men för den misstänkte, får han eller hon häktas endast om det är uppenbart att betryggande övervakning inte kan ordnas (24 kap. 4 § första stycket RB). Som ytterligare inskränkning gäller att den som är 15–, dvs. är ett barn, får häktas endast om det finns synnerliga skäl (jfr 23 § lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare [1964:167]). För att effektivt kunna utreda brott kan det alltså i undantagsfall vara tillåtet att häkta barn. Det rör sig då så gott som uteslutande om grova brott. Enligt utredningens kartläggning är de vanligaste brottsmisstankarna vid häktning av barn rån och grovt rån, mordbrand, mord och mordförsök, våldtäkt och grov våldtäkt, grov misshandel, grov stöld och grovt narkotikabrott. Enligt uppgift från Kriminalvården var 176 barn häktade , eller i genomsnitt 22 barn . Kriminalvården bedömer att antalet barn som häktas kommer att öka och att myndigheten kommande år behöver ha kapacitet att omhänderta i genomsnitt 40 barn . När det gäller möjligheten att besluta om restriktioner för häktade barn finns inga särskilda regler. Uppfattningen är dock att internationella åtaganden, bl.a. artikel 37 i , kräver en mer restriktiv hållning när det gäller restriktioner för barn jämfört med vuxna och att det ställs högre krav på brottslighetens allvar (se bl.a. , Straffprocessuella tvångsmedel – när och hur får de användas? Fjärde upplagan s. 815 och Riksåklagarens riktlinjer [2015:1] gällande restriktioner och långa häktningstider, s. 8). Trots detta är andelen häktade med restriktioner större bland barn än bland vuxna. hade av de häktade barnen restriktioner, jämfört av samtliga häktade (se årsredovisning 2019 s. 38 f.). Det hänger samman med att man undviker att häkta barn om inte kollusionsfaran uppfattas som särskilt stor, och då bedöms det också oftare finnas ett behov av restriktioner. De allra flesta barn som häktas har alltså inskränkningar när det gäller kontakter med personer utanför häktet och med andra intagna. En klar majoritet av dessa barn har så lite kontakt med andra att de enligt vedertagna definitioner är att betrakta som isolerade, vilket anses vara fallet vid utan meningsfull mänsklig kontakt (jfr Kriminalvårdens årsredovisning 2019 s. 24 f., där barn innefattas i gruppen unga häktade, och Brottsförebyggande rådets rapport minska isolering i häkte – Lägesbild och förslag [2017:6], s. 73 f.). Isoleringen av barn måste upphöra Att vara inlåst i ensamhet nästan dygnet runt innebär en stor påfrestning för en människa. Forskning visar att isolering är skadligt och att den orsakar framför allt psykiska, men ibland även fysiska, skador. Isolering är särskilt påfrestande för barn och har allvarliga konsekvenser för deras psykiska och fysiska hälsa och utveckling. Barn har inte samma förmåga till tidsuppfattning som vuxna och har inte heller hunnit utveckla förmågan att hantera den stress, ångest och oro som isoleringen skapar. Att barn isoleras i svenska häkten har åtskilliga gånger fått internationell kritik, bl.a. från CPT, CAT och . Även nationellt har det framförts kritik, bl.a. från som i sin årsrapport , Från insidan, har påpekat att isolering av barn kan likställas med tortyr eller annan grym, omänsklig eller förnedrande behandling. Enligt artikel 37 i är detta förbjudet. JO har också riktat mycket allvarlig kritik mot Kriminalvården för isoleringen av intagna i häkte (JO:s beslut , dnr O 7-2018). Regeringen ser det som angeläget att införa en lagstadgad rätt för häktade barn att få vistas med någon annan minst . Regeringen föreslår därför att den som är och som är häktad eller anhållen och intagen i häkte ska ha rätt att vistas med personal eller någon annan minst . Rätten att vistas tillsammans med någon annan person bör gälla även för anhållna barn som är intagna i häkte Normalt sett placeras anhållna i polisens arrestlokaler. Det förekommer dock att anhållna barn tas in i häkten. Utredningen föreslår att också dessa barn ska omfattas av rätten att vistas tillsammans med någon annan. Regeringen anser att den lagstadgade rätten att vistas med någon annan inte bör gälla för barn som är anhållna och placerade på en annan plats än i häkte, dvs. normalt sett i en polisarrest. Ett gripande och ett beslut om anhållande sker snabbt och gäller för . Barn kan anhållas i alla delar av landet och förutsättningarna skiljer sig åt på olika platser. Förutsättningarna kan också på samma plats variera från till en annan. Därmed är det inte rimligt att kräva att polisen ständigt ska ha en beredskap för att kunna tillhandahålla dessa barn fyra timmars vistelse med någon annan. Vidare innebär propositionens förslag att anhållna barn ska få förvaras i polisarrest endast om det är absolut nödvändigt, att de normalt sett kommer att förvaras t.ex. under bevakning i ett förhörsrum eller i ett häkte. I praktiken borde det därför knappast förekomma att anhållna barn placeras på ett sådant sätt att de blir isolerade. Regeringen anser att bestämmelsen om att barn som är häktade eller anhållna och intagna i häkte har rätt att vistas tillsammans med någon annan person , ska placeras i 2 kap. häkteslagen, som en sådan rättighet som inte kan inskränkas genom restriktioner (jfr 6 kap. 2 § häkteslagen). Grunden för att anhålla ett barn De grundläggande förutsättningarna för att rätten ska få häkta en misstänkt anges i 24 kap. 1–3 §§ RB. Om det finns skäl att häkta någon får denna person också anhållas efter beslut av åklagaren (24 kap. 6 § RB). Frågan om det är möjligt att anhålla en misstänkt hänger alltså samman med om det finns förutsättningar för häktning. För unga finns en särskild bestämmelse om att den som inte har fyllt får häktas endast om det finns synnerliga skäl (23 § lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare). Bestämmelsen innebär att barn får häktas endast i undantagsfall. Frågan om det finns synnerliga skäl för häktning bedöms med hänsyn främst till den misstänktes ålder och brottslighetens allvar. Av betydelse är också styrkan i de särskilda häktningsskälen (jfr NJA 2015 s. 649). Det finns ingen motsvarande bestämmelse när det gäller anhållande av barn. JO har dock uttalat att de skäl som bär upp den särskilda regeln om häktning av barn uppenbarligen gör sig gällande även i fråga om anhållningsbeslut (JO 1996/97 s. 56 och 2016/17 s. 427). Kravet på synnerliga skäl ska således i princip vara uppfyllt också när det är fråga om att anhålla en sådan person. Vidare kan noteras att det även anges i riksåklagarens riktlinjer för handläggning av ungdomsärenden att det krävs synnerliga skäl för att anhålla ett barn (RåR 2006:3 s. 21). Även om det inte framgår uttryckligen av någon bestämmelse i lag är det alltså en erkänd princip i praxis att det krävs synnerliga skäl för att anhålla ett barn. Den ordningen är en viktig begränsning för att barn endast ska frihetsberövas undantagsvis. För att det inte ska råda någon tveksamhet om vad som gäller i detta avseende föreslår regeringen att det ska regleras i lag att den som inte har fyllt får anhållas endast om det finns synnerliga skäl. Förtydligandet är även viktigt med hänsyn till artikel 37 i som anger bl.a. att anhållande av barn ska göras i enlighet med lag och endast får användas som en sista utväg och för kortast lämpliga tid. Det bör framhållas att avsikten med kodifieringen inte är att ändra vad som enligt den nuvarande ordningen anses utgöra synnerliga skäl för anhållande och därmed häktning av unga, utan endast att klargöra det som redan gäller. Inte heller är avsikten med kodifieringen att påverka förutsättningarna för gripande av ett barn, som bara resulterar i ett mycket kortvarigt frihetsberövande (jfr , Straffprocessuella tvångsmedel – när och hur får de användas? Fjärde upplagan s. 789). Vissa lagar om internationellt straffrättsligt samarbete innehåller särskilda bestämmelser om anhållande av den som är (se t.ex. 4 kap. 5 § tredje stycket europeiska arresteringsorderlagen), medan det i andra lagar anges att vad som i allmänhet är föreskrivet i brottmål gäller vid användande av tvångsmedel (se t.ex. 16 § utlämningslagen). I de sistnämnda fallen, dvs. när särskilda bestämmelser saknas, kommer den föreslagna regleringen om synnerliga skäl vid anhållande av någon att vara tillämplig. Förbättrade åtgärder när barn misstänks för brott Regeringen beslutade att en särskild utredare ska se över regelverket för utredningar mot barn som misstänks för brott (dir. 2019:103). Syftet med översynen är att förbättra regelverket och säkerställa att en hög grad av rättssäkerhet och effektivitet upprätthålls i utredningar där barn är misstänkta för brott. Uppdraget avser såväl utredningar mot barn som inte uppnått straffmyndighetsåldern som utredningar mot barn som är straffmyndiga. Uppdraget är en del i regeringens åtgärder mot gängkriminaliteten och ska redovisas . Straffrättsliga åtgärder mot brott i kriminella nätverk Regeringen beslutade att ge en särskild utredare i uppdrag att överväga en rad straffrättsliga åtgärder mot brott i kriminella nätverk (dir. 2020:62). Utredaren ska bl.a. överväga och vid behov lämna förslag till ändringar i lagstiftningen som innebär att det finns en presumtion för häktning när allvarliga brott, såsom rån, grov misshandel och grov utpressning, begås inom ramen för kriminella nätverk. Som anförts ovan ska utredaren även analysera hur problembilden ser ut med avseende på unga som involveras i kriminalitet och analysera samt föreslå hur det straffrättsliga regelverket kan ändras för att åstadkomma en skärpt straffrättslig reaktion mot dem som involverar unga. Uppdraget ska enligt ett tilläggsdirektiv redovisas (dir. 2021:13). Utredningen ingår i regeringens 34-punktsprogram mot gängkriminalitet (punkt 4). Snabbförfarande i brottmål för unga lagöverträdare Regeringen gav , , , , , Attunda tingsrätt, och i uppdrag att, med bibehållen rättssäkerhet och kvalitet, i delar av genomföra en försöksverksamhet med ett snabbförfarande i brottmål för unga lagöverträdare under med utgångspunkt i förslagen i Ds 2018:9. Målsättningen är att brott som utreds inom ramen för en polisledd förundersökning ska kunna lagföras från polisens ingripande. Försöksverksamheten skulle enligt det ursprungliga uppdraget pågå t.o.m. . Regeringen gav berörda myndigheter i uppdrag att fortsätta försöksverksamheten t.o.m. . Regeringen gav en särskild utredare i uppdrag att utreda ett permanent snabbförfarande i brottmål och andra åtgärder för en snabbare lagföring av brott (dir. 2020:6). Regeringen framhåller att den försöksverksamhet med ett snabbförfarande i brottmål som pågår har visat positiva resultat och att arbetet med att utveckla rättsväsendets förmåga att snabbt utreda och lagföra brott bör fortsätta. Utredaren ska bl.a. ta ställning till om den särskilda möjligheten att handlägga brottmål med lagöverträdare under i ett snabbförfarande bör permanentas. Uppdraget ska enligt ett tilläggsdirektiv redovisas (dir. 2021:6). I motion 2019/20:3585 av (C) yrkande 2 konstateras att det enligt praxis krävs synnerliga skäl för att anhålla en person som är och att det nu aktuella förslaget inte innebär någon skillnad. Det är dock viktigt att regeringen noga följer upp att lagändringen inte leder till någon ändrad praxis utan att bedömningen av om det finns synnerliga skäl på samma sätt som görs med hänsyn till den misstänktes ålder, brottslighetens allvar och styrkan i de skäl som brukar benämnas de särskilda häktningsskälen. I kommittémotion 2019/20:3589 av m.fl. (M) yrkande 3 yrkas om ett tillkännagivande om att sänka de krav som ställs för att kunna häkta unga lagöverträdare. Motionärerna anser att det finns starka skäl för att i större utsträckning anhålla och häkta unga personer som misstänks ha begått grova brott, särskilt om man bedömer att en person sannolikt kommer att fortsätta att begå brott om han eller hon släpps på fri fot, eller om personen kan försvåra en pågående brottsutredning. Även i kommittémotionerna 2020/21:638 av m.fl. (SD) yrkande 11, 2020/21:3294 av m.fl. (M) yrkande 12 och 2020/21:3303 av m.fl. (M) yrkande 5 efterfrågas en sänkt gräns för häktning av unga. Regeringen föreslår att det ska regleras i lag att den som inte har fyllt får anhållas endast om det finns synnerliga skäl. Som framhålls är avsikten med kodifieringen inte att ändra vad som enligt den nuvarande ordningen anses utgöra synnerliga skäl för anhållande och därmed häktning av unga utan endast att klargöra det som redan gäller. Utskottet, som utgår från att regeringen kommer att följa upp tillämpningen av den föreslagna bestämmelsen, ser inget behov av ett sådant tillkännagivande som föreslås i motion 2019/20:3585 (C) yrkande 2. Som utskottet anfört tidigare innebär en häktning ett stort intrång i den personliga integriteten och en psykisk påfrestning för den enskilde, och detta gäller särskilt för den som är . Utskottet anser inte att det har framkommit något som ger anledning att sänka kravet för att häkta barn och avstyrker därför motion 2019/20:3589 (M) yrkande 3, 2020/21:638 (SD) yrkande 11, 2020/21:3294 (M) yrkande 12 och 2020/21:3303 (M) yrkande 5. Särskilda ungdomshäkten och särskilda ungdomshem Utskottets förslag i korthet avslår motionsyrkanden om att särskilda ungdomshem eller ungdomshäkten bör inrättas. Jämför reservation 10 (M) och 11 (V). Enligt 2 kap. 3 § häkteslagen (2010:611) får en intagen som är inte placeras så att han eller hon vistas tillsammans med intagna , om det inte kan anses vara till hans eller hennes bästa. I propositionen föreslås en rätt för barn i häkte att vistas med personal eller någon annan minst . På regeringens uppdrag redovisade vidare Kriminalvården, tillsammans med och , åtgärder i syfte att förbättra situationen för barn som frihetsberövas (Ju2018/04258/Å). I redovisningen anges att när det handlar om barn är det vid sidan av eventuella besök från skola, socialtjänst, familj och frivilligaktörer i första hand Kriminalvårdens personal som kan stå för den mellanmänskliga kontakten. Kriminalvården anger att samtliga häktade barn kan få kvalitativ mänsklig kontakt i , om myndigheten tillförs resurser motsvarande två årsarbetskrafter kriminalvårdare per barn. Kriminalvården gör bedömningen att myndigheten kommande år kommer att omhänderta i genomsnitt 40 barn , vilket kräver en förstärkning motsvarande ytterligare 80 kriminalvårdare. Den ordning som Kriminalvården har presenterat i sin redovisning bedöms, till skillnad från de åtgärder som vidtagits, kunna säkerställa att isoleringen av häktade barn upphör. Att häktade barn vistas med i första hand kriminalvårdare, som är vana vid att möta barn i den påfrestande situation som en häktning innebär, framstår som en lämplig ordning. Inget hindrar dock att det även förekommer kontakter med andra frihetsberövade barn, och andra kontakter som det finns förutsättningar för. I detta sammanhang kan noteras att Häktes- och restriktionsutredningen i sitt betänkande Färre i häkte och minskad isolering (SOU 2016:52) bl.a. föreslog att häktade under ska förvaras på särskilt ungdomshem. Åklagaren får dock besluta att barnet i stället ska förvaras i häkte om det finns mycket starka skäl mot förvaring på särskilt ungdomshem. Regeringen anför i propositionen att man inte avser att gå vidare med Häktes- och restriktionsutredningens förslag i denna del. I kommittémotion 2019/20:3589 av m.fl. (M) yrkande 4 yrkas att särskilda ungdomshäkten inrättas som anpassas efter ungas behov och förutsättningar. I kommittémotionerna 2019/20:3559 av m.fl. (V) yrkande 2 och 2020/21:90 av m.fl. (V) yrkande 5 anförs att regeringen bör återkomma med förslag som innebär att barn ska placeras på särskilda ungdomshem i stället för i häkten. Som framgått ovan har utskottet ställt sig bakom förslaget att barn i häkte ska ha rätt att vistas med personal eller någon annan minst . Detta kan antas minska skadeverkningarna av att barn häktas genom att säkerställa att isoleringen av häktade barn upphör. Mot bl.a. denna bakgrund är utskottet inte berett att ta initiativ till några sådana tillkännagivanden som motionärerna efterfrågar i motionerna 2019/20:3559 (V) yrkande 2, 2019/20:3589 (M) yrkande 4 och 2020/21:90 (V) yrkande 5. Utskottet avstyrker således motionerna. Utskottets förslag i korthet avslår motionsyrkanden om att gränsen för obligatorisk häktning bör sänkas. Jämför reservation 12 (M, SD, KD). Det finns en särskild bestämmelse om häktning vid mycket allvarliga brott (24 kap. 1 § andra stycket RB). Om misstanken avser ett brott med lägst två års fängelse i straffskalan, t.ex. grovt narkotikabrott, våldtäkt, dråp och mordbrand, finns en presumtion för att den misstänkte ska häktas. Presumtionen innebär att den misstänkte bara kan släppas på fri fot om det är uppenbart att det saknas skäl till häktning. Presumtionen för häktning vid allvarlig brottslighet har funnits sedan kom till och utgör en väl etablerad ordning. I samband med att man diskuterade frågan om att ta bort presumtionen konstaterades att det vid mycket grova brott som regel finns fara för flykt, kollusion eller fortsatt brottslig verksamhet. Presumtionsregeln kan därför ses i huvudsak som en praktisk handlingsregel för domstolarna, som kan utgå från att det finns häktningsskäl om inte utredningen visar på motsatsen. Vidare bör framhållas att regeln innebär en skyldighet för rätten att i varje enskilt fall pröva om det finns förutsättningar för häktning (jfr NJA 1985 s. 868). Är det uppenbart att det inte finns något särskilt häktningsskäl, t.ex. på grund av att den misstänkte är intagen i kriminalvårdsanstalt eller svårt sjuk, ska personen inte häktas. I propositionen anförs att presumtionen för häktning vid allvarlig brottslighet bör finnas kvar. För att snabbt få bort grovt kriminella från gatan bör enligt kommittémotion 2019/20:3589 av m.fl. (M) yrkande 2 gränsen för obligatorisk häktning sänkas från misstanke om brott med lägst två års fängelse i straffskalan till misstanke om brott med lägst fängelse i straffskalan. Liknande yrkanden framställs även i partimotion 2020/21:3365 av m.fl. (M) yrkande 12, kommittémotion 2020/21:638 av m.fl. (SD) yrkande 10 och motion 2020/21:3302 av m.fl. (M) yrkande 11. Även i kommittémotion 2019/20:3587 av m.fl. (KD) yrkande 1 och 2020/21:3311 av m.fl. (KD) yrkande 32 efterfrågas ett enklare förfarande för både obligatorisk häktning och häktning för mindre grova brott. Som framgått ovan beslutade regeringen att ge en särskild utredare i uppdrag att överväga en rad straffrättsliga åtgärder mot brott i kriminella nätverk (dir. 2020:62). Utredaren ska bl.a. överväga och vid behov lämna förslag till ändringar i lagstiftningen som innebär att det finns en presumtion för häktning när allvarliga brott, såsom rån, grov misshandel och grov utpressning, begås inom ramen för kriminella nätverk. Uppdraget ska enligt ett tilläggsdirektiv redovisas (dir. 2021:13). Utredningen ingår i regeringens 34-punktsprogram mot gängkriminalitet (punkt 4). Utskottet konstaterar att regeringen gett en utredare i uppdrag att bl.a. överväga och vid behov lämna förslag till ändringar i lagstiftningen som innebär att det finns en presumtion för häktning när allvarliga brott, såsom rån, grov misshandel och grov utpressning, begås inom ramen för kriminella nätverk. Det saknas enligt utskottet anledning att föregripa detta arbete, och utskottet avstyrker därför motionerna 2019/20:3589 (M) yrkande 2, 2019/20:3587 (KD) yrkande 1, 2020/21:638 (SD) yrkande 10, 2020/21:3302 (M) yrkande 11, 2020/21:3311 (KD) yrkande 32 och 2020/21:3365 (M) yrkande 12. Konsekvenser av förslagen m.m. Utskottets förslag i korthet