bet · H901JuU6 · 2021-11-11 00:00:00 — Utökade möjligheter att använda tidiga förhör Utskottet ställer sig bakom regeringens förslag till ändringar i . Syftet med förslagen är att göra handläggningen av framför allt stora brottmål mer modern, flexibel och effektiv. Förslagen innebär att möjligheterna att använda berättelser som lämnats vid tidiga förhör utökas. Bevisning kan därmed i större utsträckning tas upp och läggas fram på det sätt som är lämpligast i varje enskilt fall. Det handlar bl.a. om utökade möjligheter att • tillåta berättelser från förhör inför en brottsbekämpande myndighet som bevis • ta upp bevis i domstol före huvudförhandling, t.ex. i stora brottmål eller om det kan antas få betydelse för frågan om att häva ett häktningsbeslut eller restriktioner • använda vittnesattester som bevis. Lagändringarna föreslås träda i kraft . Utskottet föreslår även tre tillkännagivanden till regeringen med anledning av motionsyrkanden. Tillkännagivandena rör i korthet följande frågor (reservationer anges inom parentes): • Utökade möjligheter att ta upp bevis i domstol under förundersökningen och förberedelsen i brottmål. (S, C, V, MP) • Utökade möjligheter att använda vittnesattester som bevis. (S, MP) • Utökade möjligheter att åberopa berättelser från förhör inför en brottsbekämpande myndighet som bevis. (S, MP) I betänkandet finns totalt tre reservationer (S, C, V, MP). Proposition 2020/21:209 Utökade möjligheter att använda tidiga förhör. Sju yrkanden i följdmotioner. Utskottets förslag till riksdagsbeslut Utökade möjligheter att använda tidiga förhör 1.Bevisupptagning i domstol, punkt 2 (S, C, V, MP) 2.Vittnesattester, punkt 3 (S, MP) 3.Berättelser som lämnats utom rätta, punkt 4 (S, MP) Bilaga 1 Förteckning över behandlade förslag Bilaga 2 Regeringens lagförslag Utskottets förslag till riksdagsbeslut Utökade möjligheter att använda tidiga förhör antar regeringens förslag till lag om ändring i . Därmed bifaller proposition 2020/21:209. ställer sig bakom det som utskottet anför om utökade möjligheter att ta upp bevis i domstol under förundersökningen och förberedelsen i brottmål och tillkännager detta för regeringen. 2020/21:4113 av m.fl. (M) yrkande 1. Reservation 1 (S, C, V, MP) ställer sig bakom det som utskottet anför om utökade möjligheter att använda vittnesattester som bevis och tillkännager detta för regeringen. 2020/21:4113 av m.fl. (M) yrkande 3 och 2021/22:127 av m.fl. (KD) yrkande 2. Reservation 2 (S, MP) Berättelser som lämnats utom rätta ställer sig bakom det som utskottet anför om utökade möjligheter att åberopa berättelser från förhör inför en brottsbekämpande myndighet som bevis och tillkännager detta för regeringen. 2021/22:103 av m.fl. (C) och 2021/22:127 av m.fl. (KD) yrkande 1 och 2020/21:4113 av m.fl. (M) yrkande 2 och 2021/22:134 av m.fl. (SD). Reservation 3 (S, MP) Följande ledamöter har deltagit i beslutet: (S), (KD), (M), (S), (M), (SD), (S), (M), (SD), (S), (S), (L), (SD), (MP), (KD), (C) och (V). I betänkandet behandlar utskottet regeringens proposition 2020/21:209 Utökade möjligheter att använda tidiga förhör. I propositionen föreslår regeringen ändringar i som syftar till att göra handläggningen av framför allt stora brottmål mer modern, flexibel och effektiv. Regeringens förslag till riksdagsbeslut finns i bilaga 1. Regeringens lagförslag finns i bilaga 2. Fyra motioner har väckts med anledning av propositionen. Förslagen i motionerna finns i bilaga 1. Det kan nämnas att tidigare tillkännagett för regeringen att den bör återkomma till med ett lagförslag som innebär utökade möjligheter att använda tidiga förhör som bevisning i brottmål (bet. 2020/21:JuU25, rskr. 2020/21:289). Utökade möjligheter att använda tidiga förhör Utskottets förslag i korthet antar regeringens förslag till ändringar i . Syftet med lagändringarna är att göra handläggningen av framför allt stora brottmål mer modern, flexibel och effektiv. ställer sig bakom det som utskottet anför om utökade möjligheter att ta upp bevis i domstol under förundersökningen och förberedelsen i brottmål, använda vittnesattester som bevis och åberopa berättelser från förhör inför en brottsbekämpande myndighet som bevis. Detta ska tillkännage för regeringen. Jämför reservation 1 (S, C, V, MP), 2 (S, MP) och 3 (S, MP). Prövningen av ett mål i domstol utgår från principerna om muntlighet, omedelbarhet och koncentration. Principerna kom till i samband med att (förkortad RB) infördes och av dem följer att ett mål som huvudregel ska avgöras vid en muntlig och koncentrerad huvudförhandling där parterna lägger fram sina bevis och argument inför rätten och att rätten får grunda sin dom endast på vad som förekommit vid förhandlingen. Det innebär bl.a. att parter, vittnen och sakkunniga som ska höras i bevissyfte som huvudregel ska lämna sina berättelser direkt vid huvudförhandlingen. I normalfallet kan alltså berättelser ur en förundersökning inte användas som bevis vid rättegången i domstol (35 kap. 8 och 14 §§ RB). Principerna om muntlighet, omedelbarhet och koncentration har försetts med flera undantag. Några av dessa undantag kom till 2008 genom reformen En modernare rättegång, den s.k. EMR-reformen (prop. 2004/05:131). Det huvudsakliga syftet med reformen var att skapa en modern rättegångsordning som uppfyller kraven på en rättssäker, effektiv och ändamålsenlig handläggning av mål och ärenden. Reformen innebar bl.a. ökade möjligheter att avgöra enklare brottmål utan huvudförhandling och att förhör i tingsrätten med vittnen och andra som huvudregel ska dokumenteras genom en ljud- och bildupptagning som, vid överklagande, kan användas i hovrätten. Genom EMR-reformen mjukades även kravet på muntlighet upp genom att det infördes en möjlighet att, när det är lämpligt, hänvisa till handlingar i målet. I utvärderingen av EMR-reformen bedömde regeringen att reformen hade fallit väl ut och att teknikanvändningen i domstolarna effektiviserat handläggningen (prop. 2015/16:39). För att ta till vara de positiva erfarenheterna av att använda tekniken med ljud och bild infördes vissa ytterligare undantag från kraven på muntlighet, omedelbarhet och koncentration. Bland annat utökades möjligheterna för förhörspersoner som infunnit sig vid en inställd huvudförhandling att lämna sina uppgifter vid det tillfället och inte behöva komma tillbaka till domstolen . Vidare gavs hovrätten utökade möjligheter att avgöra brottmål utan huvudförhandling och det gjordes tydligare att möjligheten i hovrätten att lägga fram bevisning genom att hänvisa till handlingar i målet även inbegriper ljud- och bildupptagningar av förhör. Det övergripande syftet med förändringarna var att göra det möjligt att i större utsträckning anpassa handläggningen av mål och ärenden till förhållandena i det enskilda fallet. har det även skett förändringar som syftat till att öka rättssäkerheten och förutsebarheten för den som misstänks för brott. En sådan förändring är att det infördes grundläggande bestämmelser i lag om möjligheten att spela in förhör under förundersökningen med ljud eller med både ljud och bild (prop. 2016/17:68). Möjligheterna att åberopa en sådan inspelning som bevis i domstol är dock alltjämt begränsade. Behovet av en reform I propositionen anges att antalet stora brottmål har ökat . De stora brottmålen karaktäriseras av många förhörspersoner, dvs. misstänkta, brottsoffer och vittnen. De kan också omfatta ett stort antal brott och därmed en stor mängd material. Regeringen framhåller att de grundläggande processuella principerna inte är anpassade till den typ av omfattande bevisföring och långa handläggningstider som förekommer regelmässigt i stora brottmål och att samhällsutvecklingen ställer krav på att fortlöpande överväga om de regler som de brottsbekämpande myndigheterna och domstolarna har att tillämpa är ändamålsenligt utformade. Det centrala är enligt regeringen att säkerställa en praktiskt fungerande straffprocess som uppfyller kraven på effektivitet och rättssäkerhet och som ger bäst förutsättningar att komma fram till materiellt riktiga domar. Regeringen anser att de processuella principerna om muntlighet, omedelbarhet och koncentration även fortsättningsvis måste utgöra grunden för prövningen i domstol så att avgöranden i första hand grundas på vad som förekommit vid en muntlig förhandling där parterna lagt fram sina argument och bevis koncentrerat inför rätten. Ett strikt upprätthållande av principerna utan undantag kan emellertid leda till att förfarandet blir tungrott, tidsödande och kostnadskrävande utan att man når några rättssäkerhetsvinster. För att rättsväsendet ska kunna hantera de stora brottmålen och de omfattande förundersökningarna mer effektivt behöver straffprocessen moderniseras. Den tekniska utvecklingen innebär att det numera är möjligt att dokumentera förhör med ljud och bild såväl hos polis och åklagare som i domstol. Enligt regeringen finns det skäl att överväga hur de tekniska förutsättningarna kan användas ytterligare för att effektivisera processen, särskilt när det gäller stora brottmål och omfattande förundersökningar. Reglerna om bevisning i brottmål behöver bli mer flexibla så att bevis i större utsträckning kan tas upp och läggas fram på det sätt som är lämpligast i varje enskilt fall. Regeringen framhåller dock även vikten av att en reform sker med bevarade krav på rättssäkerhet och på ett sätt som säkerställer balansen mellan parterna. Enligt nuvarande regler ska bevis som huvudregel tas upp vid huvudförhandlingen (35 kap. 8 § RB). Parter, vittnen och sakkunniga ska därför i princip alltid höras direkt inför domstolen vid en personlig inställelse. Det finns emellertid vissa undantag då bevisning kan tas upp före en huvudförhandling. Ett sådant undantag är möjligheten att ta upp bevis i domstol under förundersökningen om det annars finns risk att beviset går förlorat eller endast med svårighet kan föras vid huvudförhandlingen (23 kap. 15 § RB). Det kan exempelvis röra sig om ett vittne som på grund av sjukdom, resa eller annan orsak kan antas inte kunna komma till huvudförhandlingen. Även under förberedelsen i domstol, dvs. efter att åtal har väckts, kan bevis i vissa fall tas upp (45 kap. 12 § RB). Så kan ske för att ta upp förhör med vittne, målsägande, tilltalad och sakkunnig. Ett sådant förhör kan ske utom huvudförhandling om förhörspersonen inte kan komma till huvudförhandlingen, om en inställelse skulle medföra kostnader eller olägenheter som inte står i rimligt förhållande till betydelsen av att förhöret hålls vid huvudförhandlingen eller om det kan antas att det är möjligt att avgöra ett mål utan huvudförhandling (36 kap. 19 §, 37 kap. 3 § och 40 kap. 11 § RB). Det finns även en möjlighet att ta upp bevisning om en huvudförhandling ställs in (46 kap. 3 § RB). Regeringen konstaterar att de nuvarande möjligheterna att ta upp bevis i domstol i ett tidigare skede än själva huvudförhandlingen är begränsade och används sällan. Enligt regeringen skulle det medföra flera fördelar för straffprocessen om förhörspersoner i större utsträckning kunde lämna sina berättelser tidigt under processen och en sådan berättelse, förutsatt att den dokumenterats med ljud och bild, kunde användas som bevis vid en senare rättegång. En sådan fördel är att det kan ge mer tillförlitlig bevisning och bättre förutsättningar för materiellt riktiga domar. Utsagor från ett tidigt förhör kan vara mer tillförlitliga eftersom de lämnas i närmare anslutning till den iakttagelse som de avser att beskriva och dessutom är mindre påverkade av vad andra människor har sagt eller vad som framkommit exempelvis i medierna. Även om det inte helt säkert går att förutse att en person som hörs i domstol redan tidigt under processen inte behöver inställa sig också vid huvudförhandlingen kan en tidig bevisupptagning ändå medföra en minskad press för målsägande och vittnen och en minskad risk för att de utsätts för hot eller andra påtryckningar inför huvudförhandlingen. Detta kan öka deras benägenhet att samarbeta med de brottsbekämpande myndigheterna, vilket i sin tur kan leda till ett mer stabilt beslutsunderlag. En ordning som tillåter en ökad användning av tidiga förhör i domstol bedöms vidare kunna medföra en ökad förutsebarhet i processen och därmed ge domstolarna bättre förutsättningar att planera och genomföra huvudförhandlingar, särskilt i brottmål med omfattande material och bevisning. Regeringen bedömer även att utsikterna att korta häktningstiderna och minska restriktionsanvändningen kan förbättras. Mot den bakgrunden föreslår regeringen att reglerna för bevisupptagning i domstol ändras så att det i större utsträckning blir möjligt att ta upp bevis under både förundersökningen och förberedelsen i brottmål. Regeringen föreslår att rätten under förundersökningen, på yrkande av undersökningsledaren eller den misstänkte, ska få ta upp bevis under förutsättning att det finns någon som har underrättats om skälig misstanke om brottet och det är lämpligt att ta upp bevis redan under förundersökningen. Den befintliga möjligheten att ta upp bevis under förundersökningen förutsätter inte att utredningen kommit så långt att någon skäligen kan misstänkas för brottet. I den utredning som ligger till grund för propositionen (SOU 2017:98) föreslås inte heller att en förutsättning för bevisupptagning under förundersökningen ska vara att någon har underrättats om skälig misstanke om brottet. Enligt regeringen talar emellertid både rättssäkerhets- och effektivitetsskäl för att en utökad möjlighet att ta upp bevis under förundersökningen förenas med ett sådant uttryckligt krav. Det ökar den misstänktes möjligheter att försvara sig och bidrar till att upprätthålla principen om det kontradiktoriska förfarandet. Regeringen framhåller att det under förundersökningen råder en processuell obalans mellan parterna eftersom den misstänkte i ett tidigt skede inte har någon insyn i utredningen och därmed inte har samma förutsättningar att försvara sig som då saken är fullständigt utredd. I och med att information lämnas till den misstänkte om att han eller hon är skäligen misstänkt för brott får dock den misstänkte klart för sig på vad han eller hon bör inrikta sitt försvar och förundersökningen får en mer ackusatorisk karaktär. Det är i detta skede som den misstänkte underrättas om sina rättigheter, bl.a. om sin rätt att anlita försvarare och om sin rätt att tiga, dvs. att inte behöva medverka till utredningen av brottet. I egenskap av part gentemot åklagaren får den misstänkte också en viss insyn i utredningen och möjlighet att påkalla utredningsåtgärder. Det är ofta först i detta skede som det blir möjligt för den misstänkte att hålla ett motförhör. Regeringen påpekar också att man med den föreslagna ordningen undviker risken att någon som begått brottet först hörs som vittne under straffansvar. Att vittnesförhör hålls med någon som kan misstänkas för brottet skulle kunna komma i konflikt med rätten till en rättvis rättegång. En annan fördel som regeringen lyfter fram är att det i större utsträckning blir fråga om att ta upp bevisning inför en kommande rättegång och att de förhör som enligt nuvarande ordning hålls vid en huvudförhandling endast tidigareläggs i processen. Därmed minskar risken för att domstolen kan behöva hålla sammanträde och ta upp bevisning som sedan inte åberopas i en rättegång. En sådan ordning bedöms innebära ett bättre utnyttjande av domstolarnas resurser och kan på ett bättre sätt bidra till att upprätthålla domstolarnas roll i rättskipningen. När det gäller lämplighetskravet föreslår den utredning som ligger till grund för propositionen i stället en presumtion för att bevis under förundersökningen ska tas upp på begäran av undersökningsledaren eller den misstänkte om det inte är olämpligt med hänsyn till utredningens beskaffenhet eller övriga omständigheter. För att avslå en begäran om bevisupptagning måste det, enligt utredningen, föreligga påtagliga processuella nackdelar med att beviset tas upp eller att konsekvenserna är så svårbedömda att en bevisupptagning inte ska ske. Om den misstänkte är häktad föreslår utredningen att domstolen ska hålla en bevisupptagning om den kan få betydelse för frågan om att häva häktningen eller eventuella restriktioner. Av propositionen framgår att flera remissinstanser är kritiska till utredningens förslag att det ska gälla en presumtion för bevisupptagning oavsett målets karaktär och omfattning. Regeringen delar remissinstansernas uppfattning att utredningens förslag ger parterna för stora möjligheter att kräva bevisupptagning under förundersökningen och i alltför stor utsträckning begränsar utrymmet för rättens prövning. Regeringen anser att regelverket i stället bör utformas med utgångspunkten att rätten, utifrån omständigheterna i det enskilda fallet, ska göra en bedömning av om det är lämpligt att beviset tas upp. Med regeringens förslag blir utrymmet för rättens prövning större och bevisupptagningarna kan lättare begränsas till de situationer då detta är motiverat utifrån omständigheterna i varje enskilt fall. Detta bedöms på ett bättre sätt upprätthålla den processuella balansen mellan parterna. Vidare bör enligt regeringen den belastning på rättsväsendets aktörer som vissa remissinstanser befarar kan bli en följd av utredningens förslag, kunna begränsas. Vid bedömningen av om det är lämpligt att ta upp bevis under förundersökningen ska rätten enligt regeringens förslag beakta utredningens omfattning, brottets beskaffenhet, bevisupptagningens betydelse för frågan om att häva ett häktningsbeslut eller restriktioner och övriga omständigheter. I propositionen föreslås vidare att rätten under förberedelsen, på yrkande av åklagaren eller en part i ansvarsfrågan, ska kunna besluta om bevisupptagning om det är lämpligt. Till skillnad från under förundersökningen kommer även en målsägande att kunna framställa ett yrkande om bevisupptagning under förberedelsen, om han eller hon också är part i ansvarsfrågan. Vid bedömningen av om det är lämpligt att ta upp bevis under förberedelsen ska rätten, på motsvarande sätt som under förundersökningen, beakta målets omfattning, brottets beskaffenhet och övriga omständigheter. Eftersom tidsspannet i häktade mål mellan tidpunkten då åtal väcks och då huvudförhandling ska inledas är kort bedömer regeringen att behovet av att kunna ta upp bevis för att minska häktningstider eller restriktionsanvändning inte är lika stort under förberedelsen i brottmål. Tvärtom skulle bevisupptagningar i detta syfte under förberedelsen snarare kunna förlänga handläggningen och därmed häktningstiderna. Enligt regeringen bör bevisupptagningens betydelse för att häva ett häktningsbeslut eller restriktioner därför inte pekas ut särskilt som en omständighet som rätten ska beakta vid bedömningen av om det är lämpligt att ta upp bevis under förberedelsen. Hur bevisupptagningen ska genomföras Om rätten har beslutat att ett bevis ska tas upp före huvudförhandlingen ska rätten sätta ut ett särskilt sammanträde. Regeringen föreslår att ett sammanträde för bevisupptagning under förundersökningen ska hållas skyndsamt. Om den misstänkte är häktad och bevisupptagningen kan antas få betydelse för frågan om att häva häktningsbeslutet eller restriktioner ska ett sammanträde hållas före eller vid en ny förhandling i häktningsfrågan, dock senast efter det att yrkandet har framställts. Regeringen bedömer att gällande ordning för hur bevisupptagning före huvudförhandling ska genomföras och hur beviset ska hanteras vid rättegången är ändamålsenlig även vid utökade möjligheter att ta upp bevisning. Vid bevisupptagning med en misstänkt under förundersökningen föreslås emellertid att rätten, om det är nödvändigt med hänsyn till utredningen, ska få besluta om undantag i fråga om kallelse och närvaro av andra misstänkta och deras försvarare i samma mål. Enligt 35 kap. 14 § RB gäller ett principiellt förbud mot att som bevis i rättegången åberopa vittnesattester, dvs. en berättelse som någon har lämnat skriftligen med anledning av en redan inledd eller förestående rättegång eller en uppteckning av en berättelse som någon med anledning av en sådan rättegång har lämnat inför åklagare, eller annars utom rätta. Förbudet gäller även i de fall en sådan berättelse spelats in antingen med ljud eller med både ljud och bild. Det finns enligt nuvarande regler endast tre undantag från förbudet för brottmålens del. Det första undantaget är om det är särskilt föreskrivet. Det som avses är reglerna om skriftliga utlåtanden från sakkunniga och reglerna som gör det möjligt för rätten att läsa upp det som målsäganden eller den tilltalade har berättat, om de inte är närvarande vid huvudförhandlingen. Det andra undantaget är om förhör med den som lämnat berättelsen inte kan hållas vid eller utom huvudförhandling eller i övrigt inför rätten. Det som bestämmelsen avser är bl.a. situationer då någon som lämnat en berättelse avlider eller är varaktigt sjuk på ett sådant sätt att han eller hon inte kan förhöras. Det tredje och sista undantaget är om det finns särskilda skäl med hänsyn till de kostnader eller olägenheter som ett förhör vid eller utom huvudförhandling kan antas medföra, fördelarna med ett sådant förhör, berättelsens betydelse och övriga omständigheter. Intyg från personer vars trovärdighet det inte finns skäl att ifrågasätta vare sig från parterna eller från domstolen kan med stöd av detta undantag godtas som bevisning. För tvistemål finns ytterligare en situation då skriftliga berättelser som lämnats utom rätta kan användas som bevis i rättegången. I såväl dispositiva som indispositiva tvistemål får en sådan berättelse åberopas om parterna godtar det och det inte är uppenbart olämpligt (35 kap. 14 § andra stycket RB). Kravet på att parterna ska vara överens avser att skydda en part från de nackdelar det kan innebära i bevishänseende att en skriftlig berättelse åberopas mot honom eller henne. Regeringen anser att det finns effektivitetsvinster att göra om vissa vittnesförhör i större utsträckning kan ersättas av vittnesattester. Om fler vittnesberättelser kunde läggas fram i en attest i stället för vid en personlig inställelse i domstol skulle tid och kostnader för inställelsen kunna sparas och de problem som kan uppstå när vittnen uteblir från en huvudförhandling skulle kunna minska. Därutöver skulle påfrestningarna för enskilda förhörspersoner kunna minska. Regeringen konstaterar att parterna bör ges ett större inflytande över hur bevisning bäst förs i enskilda fall och att reglerna för vittnesattester bör vara desamma i brottmål som i tvistemål. Regeringen föreslår därför att en berättelse som någon har lämnat skriftligen med anledning av en redan inledd eller förestående rättegång, eller en uppteckning av en berättelse som någon med anledning av en sådan rättegång lämnat utom rätta, ska få åberopas som bevis i brottmål om parterna godtar det och det inte är uppenbart olämpligt. Samma sak ska gälla i fråga om en ljudupptagning eller en ljud- och bildupptagning av en sådan berättelse. När det gäller kravet på att parterna godtar att en skriftlig vittnesattest läggs fram som bevis framhåller regeringen att det finns övervägande fördelar med en sådan ordning. I de fall någon part har invändningar mot bevismedlet, t.ex. för att ett motförhör inte har hållits eller om det bedöms finnas ett behov av att lägga fram berättelsen muntligt och kunna ställa frågor till personen i anslutning till detta, bör den part som har denna uppfattning enligt regeringen kunna hindra att vittnesattesten används som bevisning. Berättelser som lämnats utom rätta Förbudet mot vittnesattester i 35 kap. 14 § RB avser endast det fallet att en skriftlig berättelse åberopas som bevis utan att den som lämnat utsagan hörs i målet. Om och i vilken utsträckning en förhörspersons tidiga berättelse får användas vid ett muntligt förhör i domstol regleras i 36 kap. 16 § RB.