bet · H801SoU19 · 2021-02-04 00:00:00 — Vi refererar i vårt betänkande till en dom i där domstolen är väldigt tydlig på den här punkten. Att barn känner oro inför att lämna sitt familjehem och eventuellt kan ta skada av en förflyttning är inte en fråga som ska beaktas i detta sammanhang, säger man. Detta säger man mot bakgrund av hur lagen är utformad. Det jag säger nu är ingen kritik mot domstolen, utan det är en fråga om hur lagen, enligt min uppfattning, är utformad. Det här, menade vi i kommittén, är inte hållbart. Det kan få mycket negativa konsekvenser. Vi ansåg att systemet måste göras om. I vårt betänkande finns ett förslag som innebär att prövningen av om vården ska upphöra ska ske i två steg. Först prövas om de ursprungliga skälen för vården har upphört att föreligga och om läget är långsiktigt stabilt så att föräldrarna har förutsättningar att ge barnet en bra omsorg. Sedan ska det också ske en prövning av om det är till barnets bästa att vården upphör. efter den bestämmelsen har vi ytterligare en bestämmelse som anger vad som särskilt ska beaktas när man tar ställning till om det är till barnets bästa att vården upphör. Det handlar då om barnets egen inställning, som rimligtvis är en grundläggande fråga, om barnets anknytning till familjehemmet och den sociala miljön, om barnets relation till familjehemsföräldrarna och om barnets relation till de nuvarande vårdnadshavarna, alltså de biologiska föräldrarna. Detta innebär ett klart perspektivskifte i förhållande till hur lagen är utformad . Det innebär att barn sätts i centrum för dessa avgöranden, vilket var inriktningen för vårt arbete. Det är som sagt ett perspektivskifte, och vi har fått en del synpunkter på denna del. En del remissinstanser tillstyrker detta; det gäller till exempel de som har att tillämpa regelverken, det vill säga företrädare för och dåvarande SKL, och som jag kan minnas även universitetsvärlden och de som forskar om detta. Andra är kritiska och har negativa synpunkter; detta gäller rättsinstanser. Jag skulle vilja kommentera två av dem , för det är särskilt de som har åberopats i den här diskussionen, också efter det tragiska med ”Lilla hjärtat”. En synpunkt gäller att en sådan här bestämmelse inte behövs därför att det inom lagen finns möjlighet att besluta om flyttningsförbud och vårdnadsöverflyttning. Vi har såklart i utredningen ingående analyserat om de två åtgärderna är tillräckliga och kommit fram till att de är viktiga men att de inte alls räcker till i alla situationer. Flyttningsförbudet är tänkt som en temporär åtgärd. Detta ska prövas av domstol efter att en nämnd har beslutat om det, och därefter ska det omprövas . Det säger sig självt att detta inte är något optimalt verktyg om man vill skapa långsiktighet och trygghet för ett placerat barn. Vårdnadsöverflyttning är troligen det allra viktigaste om man vill ge förutsättningar för långsiktighet och trygghet, men det fungerar inte i alla situa-tioner. Alla familjehemsföräldrar är inte beredda att ta det ansvar som det innebär att ta över hela vårdnaden. Det kan finnas en oro för att man inte kommer att få det särskilda stöd som man har haft tidigare. Man ska också komma ihåg att vårdnadsöverflyttning är ett mycket radikalare steg än vad det är att LVU-vården får fortsätta. Detta gör till exempel att om det finns konflikter mellan biologiska föräldrar och ett familjehem riskerar de att eskalera i ett sådant här läge. Det är viktigt att frågan om ett barns anknytning till ett familjehem beaktas när man tar ställning till om vård enligt LVU ska upphöra. Jag vill hänvisa till en kunskapsöversikt som finns i betänkandet, som och har ställt samman. De är två av de mest välmeriterade forskare som finns när det gäller anknytningsteori. I denna översikt är de tydliga med hur viktig anknytning är för att inte äventyra ett barns psykosociala utveckling. Det är väl känt att familjehemsplacerade barn, eller barn i samhällsvård, har stora överrisker för att drabbas av fysisk och psykisk ohälsa, kriminalitet, missbruk och annat. Med stor sannolikhet har ett barns trygghet och stabilitet stor betydelse i det här sammanhanget, och därför är det av största vikt att vi får till stånd en lagändring som tar hänsyn till hur ett barn har anknutit till ett familjehem när man ska avgöra om vården ska upphöra. Jag har kvar, så jag har chansen att peka på ytterligare några av de förslag som är viktiga för stabilitet och långsiktighet. Jag blir jätteglad när jag hör att en reglering av de offentliga ombudens lämplighet är på väg. Vi hade ett förslag som jag tror är likt det som regeringen nu går fram med. Självklart är kvaliteten i familjehemmen en avgörande faktor för att detta ska fungera i praktiken, och det behövs åtgärder för att förbättra kvaliteten. Med all respekt för de problem som har att hitta lämpliga familjehem behövs det insatser för att förbättra långsiktigheten i planering så att man på ett bättre sätt kan matcha barns behov när frågorna blir aktuella med familjehem som är beredda att rycka in. Vi är också tydliga med att tillsynen måste bli betydligt bättre när det gäller familjehemsverksamheten. När vi lade fram vårt betänkande 2015 hade det faktiskt inte gjorts någon nationell tillsyn alls gällande planeringen av familjehemsverksamheten. Med all respekt också för IVO:s jätteuppdrag är det barns och ungdomars framtid som detta handlar om. Vi tar också upp en fråga som finns med i utskottsinitiativet, vilket gladde mig, nämligen att besluten om vårdnadsöverflyttning bör fattas av förvaltningsdomstol och inte, som , i tingsrätt. Förvaltningsdomstolen har större erfarenhet både av förvaltningsfrågor – såklart – och av sociala frågor. Det skulle också, vilket jag skulle tro att kommer att gå in på senare, något förbättra situationen med alla de processer kring barn som kan pågå , på olika ställen och i olika domstolar. När vi såg över läget i de nordiska länderna såg vi att , och alla har system som innebär att tvångsvården kan fortsätta om det inte är till barnets bästa att den avslutas. Vi ligger långt efter på denna punkt – och på en del andra punkter också. , : Även jag är väldigt glad över de politiska initiativ som tas , och jag tycker att det är jätteintressant att vara här . Det var också väldigt intressant att lyssna till . Möjligen kommer jag att upprepa en del, men jag kanske också kommer att betona en del. Jag ska reflektera över förutsättningarna för ökad trygghet för placerade barn och unga, framför allt barn som är placerade med stöd av LVU. Det är en utmaning att prata när man ska prata om sin egen forskning och när man är juridiklärare, men jag ska anstränga mig. Jag kanske får lite hjälp med tidsindikationen annars. Jag ska prata kort om gällande rätt, som den juridiklärare jag är. Jag ska indikera några luckor, oklarheter och brister som jag ser; detta överensstämmer i hög grad med det som redan har sagt. Jag ska också bara nämna någonting kort om de framlagda förslagen ur mitt perspektiv samt peka på några risker som jag tycker att det är väldigt viktigt att ha med sig i det här lagstiftningsarbetet om pendeln slår för långt. Det gäller vad man behöver ha med sig för att väga upp det. Sedan kommer några tankar utifrån mitt perspektiv om vad som bör leda detta arbete. Först vill jag säga något om viktiga utgångspunkter när vi pratar om LVU. Den absoluta merparten av barn och unga som är placerade är placerade på frivillig väg med stöd av socialtjänstlagen. Jag vill dock fråga: frivillighet för vem? Frivillighet för föräldrar är det nog i högsta grad – det tycker jag att man bör ha med sig här som ett slags utgångspunkt. Jag tycker också att vi ska ha med som utgångspunkt att LVU är en väldigt motstridig lag som den är formulerad . Det är en undantagslag som det är en skyddslag, men den är faktiskt utformad mest som ett undantag från frivillighet och andra grundläggande fri- och rättigheter för föräldrar. Det var detta tankegods man kom in med när man stiftade LVU, i alla fall som jag ser det. Detta illustreras på olika sätt i lagen, bland annat av det starka betonandet av god kontakt med den biologiska familjen, vilket vi alla förstås instämmer i, men också av det starka betonandet av återförening. Det är ett undantag från huvudregeln om att familjer ska hållas samman. Det kan vi alla sympatisera med, men det är viktigt att ha med sig när vi diskuterar denna lag. Vi kallar den ibland för skyddslag, men den är ett undantag. Undantagskaraktären visas också väldigt tydligt genom den bestämmelse som redan har pratat om, nämligen 21 § om upphörande av vård. Det är precis som nämnde – detta är en bestämmelse som säger att vården ska upphöra när omständigheterna som förelåg vid omhändertagandet inte längre föreligger. Punkt slut, i princip, vilket visas i första meningen i denna paragraf. Detta bekräftas i förarbeten, i linje med undantagskaraktären, och det bekräftas av det rättsfall som redan har nämnt. Att barn har fått en stark anknytning till familjehemmet är inte ett skäl att låta LVU-vården fortsätta. Om man tittar på kammarrättspraxis ser man att tillämpningen där är lite mer pragmatisk, skulle man kunna säga. Men detta är grunden, och det illustrerar som sagt undantagskaraktären. Här finns det, som jag återkommer till, en rad problem. Det är också precis det som har nämnt. Detta är, tycker jag, den viktigaste bestämmelsen att titta på. Jag håller också med om att flyttningsförbud inte är tillräckligt, som vissa remissinstanser har hävdat. var förresten väldigt positiva till det förslag som talade om. Det är också så att flyttningsförbud i viss mån är ologiskt i förhållande till ett barn som har varit placerat med stöd av LVU. Detta är faktiskt en bestämmelse som snarare är tänkt att tillämpas när ett barn har varit placerat med stöd av socialtjänstlagen. Sedan har vi, som har pratat om, bestämmelsen om vårdnadsöverflyttning till familjehem. Det är ju så att prioriteringen av återförening kvarstår rent rättstekniskt fram till att ett barn har varit placerat när överflyttning av vårdnad till familjehem ska övervägas. Det har dock visat sig att denna bestämmelse faktiskt inte tillämpas ; den är svårtillämpad av de skäl som redan har nämnts. Det är också viktigt att säga, och är i och för sig inne på ett väldigt drastiskt steg här, men särskilt förordnade vårdnadshavare kan entledigas. Det är alltså inte heller en regel som garanterar stabilitet, och vi vet att även placeringar med vårdnadsöverflyttning riskerar att haverera. Summa summarum om gällande rätt: Det är en reglering som ger uttryck för att placeringar ska upphöra så fort som möjligt och att stabilitet ska prioriteras först . Det tycker jag är värt att säga. Det betyder inte att inte föräldrar i enskilda fall kan uppleva att det väldigt svårt att få tillbaka sina placerade barn. har redan pratat om betänkandet , och ni är väl medvetna om de förslag som har lagts fram; de har redan nämnts i hög grad. Det är förslag som handlar om upphörande av vård, vårdnadsöverflyttning, uppföljning med mera. Vi som har forskat på området tänker att äntligen finns det politiskt initiativ. Ur mitt perspektiv kan förslagen kortfattat sägas innebära en förändrad prioritering genom ökat betonande av stabilitet. Det är bra, och det når hela kärnan i vårt barnskyddssystem, möjligen även i hela välfärdssystemet. Detta tror jag att man ska vara medveten om när man lagstiftar. Som redan indikerats är frågan varken ny eller specifikt svensk. Det är inte så länge sedan vi diskuterade och de otroliga missförhållanden som har varit för placerade barn. Vi behöver lära oss av vår historia. Vi kan också se att i andra länder kan diskussionen vara den motsatta. Just nu pågår en stor diskussion i , och har kritiserats i för att inte verka för återförening med den biologiska familjen. Jag vill betona att jag tycker att dessa initiativ är bra och att detta är rätt väg att gå. Men riskerna måste beaktas i lagstiftningsarbetet. Vad kan man göra för att motverka att pendeln slår för långt? En risk med att i högre grad prioritera stabilitet är att barn som skulle gynnas av att återförenas med sina biologiska föräldrar inte gör det. Det är förstås viktigt att om vi ska betona stabilitet mer krävs det att föräldrar ges möjlighet till kraftfullt stöd för att kunna återförenas snabbt med sina barn om det är möjligt. Det är också viktigt att ha med sig vad konsekvenserna kan bli för tilliten till systemet om vi betonar stabilitet och till exempel snabba vårdnadsöverflyttningar. Vad innebär detta för tilliten till systemet och föräldrars incitament, vilja och benägenhet att be om hjälp? Om föräldrar inte är benägna att be om hjälp kan det drabba många barn. Som redan har indikerats: Om man i ökad grad betonar stabilitet ställer det väldigt höga krav på familjevården. Det krävs resurser, och det krävs familjer. Det ställs också höga krav på att dessa placeringar verkligen är stabila, vilket vi vet att de inte alltid är. Detta återkommer nog till. I det pågående lagstiftningsarbetet är det tre saker jag ser som behöver beaktas, också mer övergripande. För det första är det orimligt att LVU som ytterst har att skydda barn medger åtgärder som potentiellt skadar barn. Detta ligger i undantagskaraktären av LVU. Vi bör dock ha en lag som skyddar barn som inte medger åtgärder som kan skada barn. För det andra behöver man i reformarbetet beakta, både i lagstiftning och i tillämpning, att barn har en självständig rätt till familjeliv som mycket väl kan gälla att skydda familjelivet med familjehemsföräldrar och familjehemssyskon i familjehemmet. För det tredje måste all lagstiftning förstås ge förutsättningar att tydligt beakta barns bästa, vilket inkluderar barns vilja och syn på sin egen situation. Här måste barns vilja ges verklig betydelse. Konkret behövs förändringar i 21 §; här ska fokus ligga. Man behöver också fundera på att ge ökade befogenheter att följa upp efter att barn ha flyttats hem. Det behövs tydligare möjlighet att redan före placering flytta över vårdnaden till familjehemsföräldrar. Som redan nämnts bör barn företrädas av jurister som har rätt kompetens och, vill jag betona, tillräckligt omfattande uppdrag för att reellt företräda barn. Vi behöver också åtgärda den bristande kopplingen mellan och den sociala barnavårdsregleringen och även den bristande kopplingen mellan allmän domstol och förvaltningsdomstol. Jag menar att det bör prövas i samma domstol, precis som redan nämnts. Det är svårt att rättsligt balansera återförening mot stabilitet. Det handlar om mycket mer än juridik, säger jag som jurist ödmjukt. Att svåra frågor sällan har enkla lösningar är viktigt att ha med sig i lagstiftningsarbetet. , : Tack för inbjudan och ett bra initiativ! Jag känner mig nästan lite pinsam efter att ha lyssnat till och eftersom jag håller med dem på alla punkter och inte vet vad jag kan tillföra – men kanske något ändå. Jag kommer att säga något kort om utvecklingen från familjestöd till barnskydd. Här har vi haft en remarkabel utveckling i åtminstone ideologin . Jag kommer också att säga något om de barn som behöver ökad trygghet i form av vårdnadsöverflyttning, något om att det inte är okomplicerat med familjehemsplaceringar och, , något om biträdena. Som ni hör är det de punkter som och har pratat om. Låt mig gå tillbaka lite i historien. När vi beslöt om en ny socialtjänstlag var nyckelorden tydligt i första hand frivillighet, stöd till familjen, behandling, inte tvång. LVU var en undantagslag. För mig som jobbade som socialsekreterare när vi bytte socialtjänstlag betydde det ett ganska nytt tankesätt i förhållande till tidigare tvångsinriktad lagstiftning. Diskussionerna har gått i riktning mot ökat barnskydd, och vi pratar om barns rätt på ett helt annat sätt. Barn ses som självständiga aktörer med rätt att säga sitt och inte bara som en del i familjen, och och andras plikt är att lyssna på barnen. har givetvis varit viktig i detta och även annat som har skett . Dessa förändringar har gått i barnskyddsriktning och innebär att barns rätt till ökat skydd och rätt att säga sitt i alla delar av processen lyfts fram på ett helt annat sätt. Från utredning till omhändertagande till att omhändertagandet upphör lyfts barnets röst och rätt att säga sitt fram. De grundläggande principerna i socialtjänstlagstiftningen är dock fortfarande giltiga, och jag tycker inte att det är så dumt med den grundläggande inriktningen på frivilligheten. Jag tror att det var det menade när hon pratade om att man måste problematisera detta och inte bara braka iväg i barnskyddsriktningen. Jag är rätt övertygad om att det finns en grupp familjehemsplacerade barn som behöver ökad trygghet i form av vårdnadsöverflyttningar. Forskning från andra länder och hur man tillämpar lagstiftning i andra länder tyder på det. Men man ska också komma ihåg om familjehemsplaceringar att de flesta är relativt kortvariga. Tanken är att barnen ska tillbaka till föräldrarna, och de kommer tillbaka till föräldrarna i de allra flesta fall. Placeringar handlar också oftast om tonåringar. Barn i Lilla hjärtats ålder är ovanligt, i rent statistiska termer. De flesta placeringar görs med föräldrars och ibland även barns medgivande, vilket i och för sig inte hindrar vårdnadsöverflyttningar. Det betyder dock att det i många fall knappast är aktuellt med vårdnadsöverflyttningar. hinner inte alltid inträffa innan barnet antingen är hemma eller åldersmässigt har vuxit ut ur systemet. Detta är viktigt att tänka på. Hur många barn som kan vårdnadsöverflyttas är svårt att veta, och det måste givetvis göras individuella bedömningar. Det finns inga övergripande principer för hur det enskilda barnet ska hanteras. Det görs få vårdnadsöverflyttningar . Enligt statistiken, och jag hoppas att jag har läst rätt, avslutades ungefär 14 000 placeringar , och av dem avslutades drygt 300 med vårdnadsöverflyttning. När man vårdnadsöverflyttar är man nämligen lagstiftningsmässigt inte längre familjehemsplacerad. Antalet har ökat, men det är fortfarande rätt litet. Sannolikt finns det anledning att fundera över om man kan öka antalet vårdnadsöverflyttningar. var inne på en del hinder när det gäller viljan från familjehemsföräldrarna att göra en vårdnadsöverflyttning. Jag tror att det är viktigt att fundera på vad man kan göra där. Om fler vårdnadsöverflyttningar görs behövs det mer stöd för dem som tar över vårdnaden. Hur skulle ett sådant stöd se ut? Det tror jag är viktigt att fundera på. Det är lätt att tänka att när ett barn har familjehemsplacerats råder stabilitet. Så är det inte. Vi vet att ungefär en fjärdedel av familjehemsplaceringarna slutar med sammanbrott. Det vanligaste är att familjehemmet avslutar placeringen. Det kan ha skett en kris i familjen, man orkar inte med barnet längre eller barnet har blivit tonåring och är besvärligare – för att ta några situationer som kan vara för handen. Barnen rymmer ibland, vill inte vara kvar i familjehemmet och säger ifrån. avslutar , kanske för att man tycker att familjehemmet inte är bra. I pressen har vi kunnat läsa om flickan som har placerats på ett HVB-hem från ett familjehem för att tyckte att familjehemmet inte var bra. Jag har ingen aning om vad som är rätt och fel i frågan, men det är ett exempel på ett sammanbrott. Internationell och svensk forskning visar att ungefär 80–av barn i familjehem är nöjda med familjehemmet och gillar att vara där. Vi ska dock påminna oss om det inte alltid är bra för barnen. och pekar på denna problematik. Vi vet också att det inte är lätt att hitta bra familjehem. Vi ser en ökad professionalisering, till exempel i form av att verksamheten drivs av privata bolag som hyr ut familjehem till kommunerna. Detta har blivit allt vanligare, vilket ökar konkurrensen om familjehem och driver upp priser. Jag vet inte hur man ska se på det, men det är i alla fall ett privatiseringsproblem som inte diskuteras tillräckligt. Den översyn av familjehemsvården som efterlyste är viktig. Jag håller på med ett litet forskningsprojekt om just vad privata bolag och sådant betyder. Slutsats: Det behövs bra stöd och kontroll av familjehem, men hur stödet och kontrollen ska se ut vid vårdnadsöverflyttningar behöver diskuteras noga. De flesta vårdnadsöverflyttningar görs i fall med frivilliga placeringar. Det är vanligare än vid tvångsplaceringar. De görs antagligen i ganska god sämja mellan de olika parterna. Däremot är spridningen i åldrar ganska jämn vid vårdnadsöverflyttningar, vilket förvånar mig. Det görs också överflyttningar för tonåringar. Hur länge de har varit i vård visar dock inte statistiken. När det gäller biträdenas roll har en kollega tittat på förvaltningsrättsdomar, och man kan, för att uttrycka sig milt, se väldigt blandad kvalitet i biträdenas yttranden – från att de har slarvat ifrån sig till att de har gjort väldigt ordentliga arbeten och pratat med och observerat barnen. De bästa, kanske en fjärdedel, lever upp till de krav som tänkte sig att ställa i . Jag tycker att detta är viktigt att understryka. Ordföranden: har vi fått en bra bakgrund avseende vad lagarna säger och hur situationen ser ut. är det att lyssna till barnets perspektiv. , : Tack för inbjudan! Jag får säga som sa: Mycket klokt har redan sagts, så jag kommer säkert att repetera en del. Vi på har jobbat med situationen för placerade barn. Jag har med mig några exemplar av våra två senaste årsrapporter, dels Vem bryr sig – när samhället blir förälder, som just handlar om kontakter, intervjuer och enkäter med placerade barn, dels årets rapport, Dom tror att dom vet bättre, som handlar om situationen i precis innan blev lag. Vill fler ha ett ex finns de att ladda ned. Barn som placeras ska alltid få det bättre, aldrig sämre. Därför måste barn garanteras samhällsvård av god kvalitet. Att flytta ett barn från det egna hemmet är en av de mest genomgripande åtgärderna som samhället kan göra i en familjs och ett barns liv. Därför medföljer ett stort ansvar. är nu lag. Det är positivt och bra men ger också ansvar att följa den. Enligt har barn rätt till information och att komma till tals i frågor som rör dem. Barn har rätt till delaktighet. Deras åsikt ska beaktas i takt med ålder och mognad, och vid alla beslut som berör barn ska barnets bästa i första hand beaktas. Låt mig också lägga till att i finns barnets rätt till trygghet och skydd tydligt stipulerat, och detta är en viktig fråga inför placeringar. behövs lagstiftning, men ibland behövs annat för att barnkonven-tionen ska bli verklighet. Det kan handla om praxis och rutiner. Det kan handla om det dagliga arbetet och att inför beslut eller i en utredning dokumentera om barnet har kommit till tals och i så fall hur och om en bedömning av barnets bästa har gjorts och hur den gjordes. Inte minst gäller detta olika utredningar och beslut som gäller barn. befann sig 31 100 barn i i heldygnsvård, och ungefär 20 000 av dem var i familjehem. En del av dessa placeringar var långvariga eller så kallade uppväxtplaceringar, där barnen faktiskt växer upp i familjehemmet. Det har dock framkommit att det är viktigt att se över tryggheten för barn som är placerade i familjehem och att säkerställa att det verkligen är barnets bästa som ligger till grund. I flera fall som redan har berörts här och som lyfts upp i medierna har så inte varit fallet, och barnet har farit illa. Låt mig ge några exempel på situationer där det finns risk för att barnets bästa åsidosätts. När barn som har varit långvarigt placerade i familjehem tvingas flytta från den familj där de känner sig trygga för att de omsorgsbrister hos föräldrarna som låg till grund för omhändertagandet inte längre finns kvar eller när förvaltningsrätten, som beslutar om vård enligt LVU, bedömer att omsorgsbristen inte kvarstår och upphäver placeringen kan vi se att uppföljningen av barnet brister. kollar inte upp vad som händer efter hemflytt, och barnet far illa för att föräldrarna fortsätter att brista i omsorg. Detta hör vi från många barn. Placering av barn ska övervägas eller omprövas var sjätte månad.