bet · H801KU20d3 · 2021-01-01 00:00:00 — Annars kan vi inte möta allt det andra som vården också behöver hantera – eller de kan inte hantera allt annat som de möter. För att trycka ned smittan vidtas en massa andra åtgärder: Stanna hemma vid minsta symtom! Ha god handhygien! Det sätt som regeringen också i budgetarbetet och i extra ändringsbudgetar har underlättat för människor att också vara hemma från arbetet vid minsta symtom till exempel. Det är åtgärder som har fått vidtas – de kanske hade vidtagits ändå – och som har varit till för att minska smittspridningen. Sedan har vi haft ett arbete tillsammans för att se till att öka testkapaciteten så mycket som möjligt med pengar, med extra labbkapacitet. Och i takt med att smittspridningen minskar, i takt med att man har fått denna ökade kapacitet på iva och i sjukvården, i takt med allt som man har lärt sig om viruset och att man inte heller behöver se ut som en rymdvarelse när man ska testa en individ utan du kan testa dig själv, har allt detta underlättats väldigt mycket. Snabbtester var liksom en dröm i början av pandemin. Väldigt mycket har utvecklats. Men min bild är inte att det var för att man inte ville testa utan därför att det inte fanns kapacitet. Det jobbade vi med parallellt. (SD): Tack för svaren . Vi hade SKR här . Då ställde jag en fråga till dem och refererade till vad ministern sa i medierna. Ministern hade då sagt i medierna, jag tror att det var i , att det fanns labbkapacitet, det fanns en strategi och det fanns pengar och det borde ha kommit igång tidigare. Då svarade SKR: När det gäller pengar kan vi inte bara gå på att statsministern i medierna säger att pengar inte är några problem, utan vi måste gå på ett myndighetsbeslut – att vi får dessa pengar tilldelade. Covid-19 blev klassad som en allmänfarlig sjukdom , och smittskyddslagen trädde i kraft. Men den är egentligen konstruerad för könssjukdomar och är begränsad. Det som vi hade nu var en mycket större sjukdom. Och det skulle bli så att det kom in tiotusentals som ville testas. Det är den inte riktigt anpassad för. Min fråga är: Varför tog det så som ända till juni innan man kom till stånd med den här uppgörelsen, om man såg att de här pengarna skulle komma att krävas om vi skulle följa smittskyddslagen? SKR:s uttalande var som sagt att de måste ha ett myndighetsbeslut och inte bara ett uttalande i media. Att det kunde ta så ? Det var ju helt uppenbart att de behövde de här pengarna om de skulle göra en bred testning som den våra nordiska grannländer kom igång med . WHO uttalade ju: We have a simple message to the world – test, test, test! Det var en bärande del i strategin för att bekämpa pandemin. Borde man inte då från regeringen ha insett, kanske , att det behövdes en uppgörelse med regionerna om en allmän testning när det gäller det ekonomiska så att åtminstone den delen var borta? Sedan kan det naturligtvis uppstå problem med att det inte finns skyddsmateriel, testkit och sådant där, men då hade åtminstone den delen varit avklarad. : Fru ordförande! Tack, , för frågan! Jag köper inte bilden att det skulle handla om pengar. beslutades om en testmiljard. Det är mycket pengar. Vi tappar ju nästan perspektiven under den här krisen, men 1 miljard till regionerna för att testa räcker till betydligt mer än vad man testade, kan jag säga. Jag håller med om mycket. Vi har inte alls olika syn, som många andra vill försöka få det att se ut, mellan regeringen och SKR om testningen. Men jag köper inte bilden att det skulle handla om ekonomi. Däremot är jag väldigt övertygad om att det handlar om att det var just … Det är liksom ingen bisak, det här med personal och skyddsutrustning och labbkapacitet. Det är precis det som är testning. Man kan ju inte testa med pengar. Då skulle vi kunna liksom köpa oss ur ganska mycket. Jag håller alltså inte med om att det skulle handla om pengar. Däremot säger jag en gång till att om det nu är så att den här överens- kommelsen rätade ut en del otydligheter så var ju det väldigt bra. Den kunde ha tillkommit tidigare, men jag ska väldigt ärligt säga att var det inte riktigt tid att sitta i långa, omständliga förhandlingar för olika överenskommelser. Då gjorde var och en allt det man kunde. Men sedan insåg man att det där med testning, hur ska vi egentligen hantera det? Vi försöker stödja regionerna. Vi har pengar, vi har labbkapacitet; vi behöver något mer. En överenskommelse tecknar man mellan parter. Det finns möjlighet för båda parter att sträcka ut handen och säga att man behöver en överenskommelse också. Att jobba med överenskommelser är som väldigt mycket annat: När man väl har den på plats tänker man att vi skulle ha tagit fram den tidigare. Men att vi skulle behöva en överenskommelse tidigt för att regionerna skulle testa en samhällsfarlig sjukdom, det var inte ett övervägande vi gjorde där vi tänkte att vi väntar med den. Vi tyckte att man hade uppdraget. Vi tyckte att vi tog fram labbkapacitet, att vi tog fram en teststrategi och att det fanns pengar. Så såg vi på det. Att få en överenskommelse är ingenting som vi heller har fått ett erbjudande om och liksom nekat på något sätt. Det var en form som vi sedan hittade och som visade sig fungera väl. I efterhand kan man tänka att hade den varit på plats lite tidigare kanske det hade rätat ut en del otydligheter. Men jag vill verkligen fästa utskottets uppmärksamhet på att de som beskrivs som priogrupp ett och två, patienter och brukare i sjukvård och äldreomsorg och personalen som arbetar där, dem är det alldeles självklart att man ska testa. Det är inget nytt uppdrag man behöver få. Där har vi varit helt överens. Ändå är det faktiskt så att var det tyvärr inte säkert att man testade alla på det sättet och i den omfattning som skulle krävas. Jag vet inte om tyckte att det var ett svar. Annars får han väl komplettera. (SD): Tack för svaret! Ja, 1 miljard kanske är mycket för att testa grupp ett och två, men det är inte mycket för att göra en bredare testning av allmänheten. Jag vill även gå tillbaka till det att av labbkapaciteten utnyttjades där , så i labbkapaciteten hade vi ju jättemycket till godo. Men det var just de här pengarna för att testa den breda allmänheten som SKR verkade sakna och verkade vilja ha en tidigare uppgörelse om. Ordföranden: Jag uppfattade det mer som ett påstående än en fråga, men var så god, socialministern! : Tack, fru ordförande, för vänligheten att ändå låta mig ge en liten kommentar! Låt mig bara understryka att vi inte, någon av oss, på något sätt ska tro att vikunde ha testat alla som ville med minsta symtom om vi hade haft pengar. Det tror jag faktiskt inte att SKR heller på något sätt avsåg. De tyckte nog också att det hade varit klokt om den här överenskommelsen hade varit på plats lite tidigare. Men återigen: Det fanns en väldig begränsning i hur många man kunde testa. Man testade inte ens dem som för oss alla borde vara mest uppenbara: patienter, brukare och personal i vård och omsorg. Jag vill också säga – sedan ska jag inte ta mer tid i denna fråga – att 1 miljard är mycket pengar. Det är absolut tillräckligt för att kunna nyttja de 100 000 som fanns i labbkapacitet. De pengarna gick inte åt . (C): Ordförande! Jag är ledsen att vi biter oss fast i just den här tidsutdräkten, varför det tog sådan tid innan vi fick en ändamålsenlig, storskalig, uppskalad testverksamhet. Det är ju en otroligt viktig och intressant fråga. SKR ger gärna den bild som vi har hört kollegor lyfta här tidigare, nämligen att det var oklarheter om finansieringen och ansvarstagandet för vem som skulle utföra själva provtagningen. Jag bara undrar: Var statsrådets ambition eller föresats att landa en överenskommelse? Sågs det liksom som nyckelfaktorn för att få igång den storskaliga testningen? Eller fanns det alternativa strategier? matades det ju på signaler – via länsstyrelsernas rapportering, från kommuner och regioner – om att det fanns oklarheter just kring grupp tre, personal i samhällsviktig verksamhet. De här rapporterna kom under hela april; de kom under hela maj. har ministern nåtts av det här budskapet. Vad var liksom handlingsplanen? Var det att landa överenskommelsen med SKR, eller fanns det andra handlingsplaner eller utvägar? Vilka faktorer var det som drev att det tog tid att landa överens- kommelsen? : Fru ordförande! Tack, , för frågan! Som jag tror att jag nämnde: Det är inte så att en överenskommelse har varit liksom en plan sedan pandemin började. Pandemin satte igång, och vi behövde göra väldigt många olika saker. Till en början fanns det en mycket stor förståelse för att det var svårt att både eskalera intensivvården, sjukvården, och se till att skyddsmaterielen räckte, testa människor och hitta formen för hur man skulle testa. Man började mobilt, att testa hemma hos människor. Det lät ju bra, men det var otroligt personalkrävande och resursintensivt. Det fanns inte en tanke på att vi då behövde en överenskommelse. Den frågan lyftes inte heller från Kommuner och Regioners sida, vill jag gärna säga. Det är alltså ingenting som har lyfts från deras håll och som regeringen har sagt nej till. Det är verkligen ärligt att säga: Vad berodde detta på? Jamen vi avsätter pengar. Vi tar fram en nationell teststrategi. Vi ser till att vi har upphandlat nationell extern labbkapacitet så att det inte konkurrerar med det som de säger: Det är svårt för oss, för det räcker inte till i vår egen region. Jamen då har ni extern labbkapacitet. Det var vår plan från början: att liksom lösa det som vi upplevde var problemen. Sedan visade det sig: Nej, men det här verkar inte riktigt lösa problemen. Det är heller inte min uppfattning att vi till en början talade så himla mycket om specifikt någon priogrupp tre eller fyra. De här prioriteringsgrupperna tillkom egentligen med den nationella teststrategin, där man försökte stödja regionerna som inte hade en tillräcklig kapacitet att göra prioriteringar. Och det vet ni allihop: När man prioriterar någon har man inte sagt att det bara är det här vi ska göra, men det ska gå i den här ordningen. Min uppfattning är också att, oavsett var man arbetar i samhället, har man en samhällsfarlig sjukdom så behöver man ju få den klarlagd. Jag tycker själv att det är en märklig ordning att vi ska diskutera att bara för att man jobbar som polis eller är riksdagsledamot så ska man inte få testa sig för en samhällsfarlig sjukdom, när den enda som kan erbjuda testningen är just sjukvården och regionerna. Det som egentligen hände var väl , skulle jag säga, där det fortfarande liksom var knackigt. Vi hade testkoordinatorn – som vi tyckte var lämplig; hon lämnade ifrån sig en utredning om skyddad titel för undersköterska och hade kvar på sitt förordnande – att gå in och titta med lite friska ögon. För så kan det också vara: Det låser sig till exempel mellan regioner eller mellan region och myndighet. Gå in och titta: Vad kan du se, som inte har varit djupt nere i detta? Parallellt med det, kan man väl säga, sattes ett arbete igång med en överenskommelse. För så är det också: Man tecknar ju inte en överenskommelse eller två. Det är ett ganska omfattande arbete, vilket väl också var skälet till att man kanske inte tar till det i allra första hand. Men då tänkte vi: Det kanske är en möjlighet, trots att det här är i en kris, att det inte handlar om att bara ha pengar till vården och så vidare. Det kanske kan vara en form för att reda ut det som det uppenbart finns oklarheter kring. Och sedan gjorde vi det. (C): Tack för svaret! Låt mig då bara ställa en följdfråga: Anser statsrådet att det var väl använd tid av att ägna allt fokus åt den här prioritetsordningen? Eller hade det, med det vi vet och med hur uppskalningen till slut kommit igång, varit bättre att man i stället fokuserade på den delen snarare än att hålla på och diskutera vecka ut och vecka in med olika aktörer om just prioritetsordningen? : Får jag bara be upprepa: Vad sa du? Hade det varit bättre …? Jag uppfattade inte riktigt. (C): Hade det enligt statsrådet varit bättre och mer ändamålsenligt om i stället för att fokusera på prioritetsordningen – eftersom det uppenbarligen hade hållit på i veckor och skapat oklarheter runt i kommuner och regioner, vilket också länsstyrelserna uppmärksammade – hade skippat den diskussionen och att hålla på och dela in befolkningen och i stället fokuserat på själva utrullningen av testkapaciteten? Hade det varit bättre att lägga mer fokus i den delen, så att säga? : Fru ordförande! Jag uppfattade bara inte frågan, men förstår jag vad syftet var med frågan. Åh vad svårt att svara på! Skälet till att man tog fram en prioritetsordning var ju inte att man ville krångla till det för någon. Det var ju inte att man ville begränsa och göra det svårtolkat, utan det var ju vetskapen om att man hade en alldeles för låg testkapacitet. När man har en för låg testkapacitet – trycket var ganska stort; det var många som kände att jag vill också göra ett test, jag vill veta om jag har covid eller inte, om jag kanske kan gå tillbaka till jobbet, om jag smittar någon annan och så vidare; en fullt förståelig reaktion – har ju samhället och inte minst ett ansvar för att vi använder de resurser vi har på bästa sätt, att vi kan uppfylla och leva upp till sjukvårdens bestämmelser om vård efter behov. Detta ville vi försäkra oss om. Vi måste klara av, som vi också säger i strategin, att säkra liv och hälsa och se till att vården klarar av sin uppgift. Jag har svårt att se att man i det läget … Sedan är det möjligt att man kunde ha liksom skalat upp eller i större utsträckning också fokuserat på att rulla ut testvolymen. Men det var en väldigt stor begränsning. hade vi ett enormt tryck på intensivvården, på sjukvården. människor som var hemma från jobbet för att de var sjuka. Skulle man ha sagt att nu får alla testa sig så hade det varit ohanterligt. Då hade man varit tvungen att skapa någon typ av struktur och logik i detta. Men jag säger det igen: Det hade säkert underlättat om vi hade tagit fram överenskommelsen tidigare. Det var inte så vi tänkte mitt , att vi skulle sätta oss ned och förhandla en överenskommelse, utan vi tyckte att många saker var klara. När de uppenbart inte var det sattes det arbetet igång. Men att ta fram en överenskommelse tar mycket mer tid än vad man kanske kan tro utifrån sett. (V): Ordförande! Jag har fått svar på mina frågor redan. Skånberg (KD): Fru ordförande! Tack för svaren så här långt! Socialministern säger att det var sjukvårdens ansvar att testa, och så är det Men i den nationella strategin stod det att viss testning skulle ske ”utanför respektive regions sjukvårdsuppdrag”. Då var ansvarsprincipen inte aktuell just där. Hur fungerade den kommunikationen, och hur fungerade efterlevnaden? Blev det över huvud taget någonting utanför regionernas sjukvårdsuppdrag? : Fru ordförande! Tack, Skånberg, för en viktig fråga! Jag vet också att det där har diskuterats . Man kan ju ta hjälp av externa aktörer, men det betyder inte att sjukvården är helt sidsteppad. Man kan ta hjälp av externa aktörer. Jag gjorde själv ett studiebesök, när man vågade sig på det, utomhus, vid , där man hade en annan aktör som skulle hjälpa till att göra testningen, till exempel. Det faktum att man kunde använda extern labbkapacitet är ju att delvis lägga det utanför. Men det är en samhällsfarlig sjukdom, och att man totalt skulle lägga det hos någon helt annan och säga att regionen eller hälso- och sjukvården helt släpper det upplevde jag aldrig var aktuellt. Så ville ingen ha det. Det är väldigt viktigt i det här läget att man har koll. Tillgång till journalsystem och så vidare, det vet ni, har ju inte alla. Det är viktigt att vi har ordning och reda i en sådan här situation, men man ska naturligtvis ta hjälp av andra för att skala upp kapaciteten. Det har ju fortfarande inte alla gjort. Många har snarare lyckats eskalera det i sin egen verksamhet, plockat in folk, därför att man tycker att det här är en väldigt viktig del. Man ska identifiera en samhällsfarlig sjukdom och smittspåra. Man kanske upptäcker att någon har koppling till vård, äldreomsorg och så vidare. Det har varit viktigt att ha koll på detta. Även om man säger att det är externt betyder det inte att man släpper kontrollen helt, är väl min bild, men man tar verkligen hjälp av andra när de egna resurserna inte räcker till. Skånberg (KD): har socialministern talat om en omläggning eller en anpassning efter rådande omständigheter av teststrategin. En sådan är säkert nödvändig. Men vem beslutade om en sådan anpassning? Det finns ju olika uppgifter mellan och om vad en sådan teststrategi skulle kunna innebära. Till exempel minns vi alla graferna om flockimmunitet; man skulle ha en stor del av befolkningen som fick men inte utvecklade svåra problem. Vill socialministern utveckla det? Hurdan var strategin just när det handlade om testningen? : Fru ordförande! tyckte jag att jag fick två väldigt olika frågor. Jag kan inte bara låta bli att svara på en av dem. Teststrategin gjorde på regeringens uppdrag. De fick uppdraget och lämnade det . Det är den teststrategi som fanns. Prioritetsordningen var en del. Det var inte en prioritetsordning som var strategin, utan strategin är mycket mer omfattande än så. Prioritetsordningen var också avsedd att finnas till i ett läge där kapaciteten är otillräcklig för alla som skulle vilja testa sig för en samhällsfarlig sjukdom. I takt med att man får upp kapaciteten är det klart att man kommer längre, och förhoppningsvis tar man också bort de här prioriteringarna. Vi hade ju möjligheten att också göra det i samband med överenskommelsen. Men jag vill nog säga att överenskommelsen sammanföll med att man successivt hade fått upp testkapaciteten och att smittspridningen hade minskat, så att behovet av testning blev mindre. Sedan fick vi ju en sommar då vi hade väldigt låg smittspridning och väldigt litet behov av testning, så det där sammanföll. Sedan var det viktigt att man fortsatte bygga testkapacitet , så att vi har de nivåer vi har. Det var alltså egentligen inte ett beslut om att det här var strategin, men ett uppdrag att ta fram strategin gavs till . Sedan presenterade de den. Jag fick också en fråga om flockimmunitet. Jag kommer nog inte att säga emot ledamöterna så , men på den här punkten vill jag verkligen göra det. Det fanns ingen idé om att vi skulle se till att ha många smittade bara de inte blev så sjuka. Ni får gärna återkomma som ledamöter om ni vill och ställa frågor om detta, men jag vill bara säga att flockimmunitet inte har varit en del av den svenska strategin. Jag kan utveckla det ytterligare om det finns intresse av det. Men varje gång någon säger detta är det ett sätt att understryka att det må ha varit så, och så sår man ett litet frö. Flockimmunitet har inte varit en strategi. Det är en epidemiologisk term. eller senare kan det vara någonting man uppnår. Alla länder i , inte minst med Madridområdet och , länder som var hårt drabbade, följde naturligtvis det här med stort intresse: Har vi, som har blivit så hårt drabbade, fått någon typ av immunitet av befolkningen som vi också kan lära av? Men om vi medvetet skulle vilja uppnå detta genom att människor tillåts smittas skulle vi kunna låta bli många av de åtgärder som vi har och som kostar pengar, hälsa, jobb och ekonomi. Vi har inte haft det i vår strategi. Ordföranden: återkommer ju till strategin i ett senare ärende. (L): Ordförande! Jag har fått svar på flera av mina frågor så här långt. Men jag skulle vilja ta upp frågan om steget efter testningen – vilken många av kollegorna frågat om och vilken statsrådet resonerat om – nämligen smittspårningen, som kanske är den ännu viktigare komponenten och som sker efter testningen. Jag hörde tidigare statsrådet i svar på några frågor resonera lite runt det här med riktade och koncentrerade åtgärder vid bristande resurser och bristande kapacitet. Detta är alldeles riktigt. Jag tycker mig se – och det har ju också kommit en del rapporter om det – att det i den region som klarat sin äldreomsorg och sin offentliga verksamhet bäst i landet, åtminstone under det tidiga skedet, var fråga om just riktade koncentrerade åtgärder som genomfördes vid både testning och smittspårning, med de små resurser man ändå hade till buds och den lilla kapacitet man hade. Föranleder det resonemang som förts om testningen statsrådet och regeringen att lämna fler åtgärder än dem man har gjort runt hur den aktiva smittspårningen och testningen ska gå till? Man kan rikta in den mot väldigt essentiella grupper av personal men också av brukare och boende inom äldreomsorgen till exempel – eller andra där man ser att det här drabbade väldigt hårt. Man kan rikta samhällets samlade resurser när det nu finns ett bristtillfälle. Jag undrar om regeringen har vidtagit några centrala sådana åtgärder i sin kommunikation utåt. : Fru ordförande! Jag tackar för frågan. Den här miljarden, som jag har nämnt , var ju för testning och smittspårning, som hänger ihop. Sedan har inte regeringen fattat något beslut som säger att man ska ha mer eller mindre smittspårning, utan det har varit en bedömning av . Det är möjligt att den signalen tolkades för hårt. I början av pandemin, , handlade väldigt mycket om hur vi hanterar krisen vi är i med de resurser vi har, med den kunskap vi har och med den förmåga vi gemensamt har. Smittspårning är det förstås viktigt att man själv förstår vikten av. Det är ju ingen som kan smittspåra åt mig om inte jag bidrar, så det är inte bara en fråga om att det är vården som smittspårar. I många regioner blir det ibland så att man får smittspåra själv, men det är ju ingen annan än du själv som faktiskt vet vem du har träffat och vem du borde ringa till. Däremot är det väldigt viktigt att vården är engagerad och bistår när det handlar om att man upptäcker detta till exempel i vården eller i äldreomsorgen, där det verkligen finns risk för vidare smittspridning och där den testade kan behöva den hjälpen. Resurserna har som sagt använts för att de ska kunna möjliggöra både testning och smittspårning. Men det har inte varit ett specifikt uppdrag, om det är det som frågar, utan den omfattande testningen handlar förstås om att både testa och smittspåra och vidta de åtgärder som krävs och som man har rätt att vidta enligt smittskyddslagens bestämmelser. Det gäller , men det gäller framför allt regionernas smittskydd och hur man lägger upp det här. Många har ju haft smittspårningsteam och så vidare. Det är en viktig kombination. Utan tvekan är det så. (L): Jag tackar statsrådet så mycket för svaret. Jag funderar då på om statsrådet skulle kunna vidareutveckla detta lite just när det gäller det ytterligare steget efter smittspårning, alltså de snabba interventionerna, och hur man ser på det. Vi vet ju att besöksförbuden kom väldigt tidigt och så vidare, men när det gäller just interventionen mot personal som befann sig smittad, fanns i riskzonen och så vidare – hur resonerade regeringen i ett tidigt skede runt detta? : Fru ordförande! Vi resonerade egentligen inte väldigt specifikt om smittspårning som en egen del, för den förutsätter förstås att man har en sammanhållen strategi och att man har ett upplägg. Då kommer vi till smittskyddslagen och hälso- och sjukvården i regionerna. Man behöver testa många, och man behöver framför allt enligt den här prioriteringsordningen testa där det finns risk för att det smittas vidare. Man behöver smittspåra, och det är klart att man också behöver isolera i vissa fall. Detta var också uppmaningen ganska tidigt, dock inte från politiken. Det här är i väldigt mycket en fråga för både och de regionala smittskydden. Hur ska man agera? Hur hanterar man en samhällsfarlig sjukdom när man testar? Vem är det man smittspårar? När behöver man hjälpa till att smittspåra? Hur många behöver vi ha i vår region?