bet · H801KU20d3 · 2021-01-01 00:00:00 — Det är bara – man blir lite tidvill – någon vecka eller så sedan jag tog emot det andra delbetänkandet av den utredning som regeringen tillsatte som handlar just om hälso- och sjukvårdens beredskap och som bland annat tittar på: Behöver vi lager? Hur ska vi ha det egentligen? Vem ska hålla lager? Vad ska lagren innehålla? Det handlar om omsättningslager. Det ska vara lager för läkemedel, för skyddsutrustning. Vad ska ligga på statlig nivå och så vidare? Det är en jätteintressant utredning, och det är klart att i ljuset av den här pandemin blir den ännu mer intressant. Jag är alldeles övertygad om att vi kommer att jobba vidare med slutsatserna i det delbetänkandet. Sedan har utredningen mer att göra. Men uppmaningen till regionerna att se över sina lager medveten om att man hade haft en tuff situation , i princip likalydande från MSB , undertecknandet av joint procurement agreement och bilden av att regioner och kommuner hade lager, åtminstone … Jag vill gärna säga till att ingen gjorde bedömningen att det skulle gå på två . Jag skulle kunna tala länge om mars månad, kanske den mörkaste, dystraste, svåraste, tuffaste månaden som jag har upplevt och säkert många med mig. Det gick väldigt fort. Att vi skulle ha byggt stora lager – det var inte en aktuell fråga då. (SD): När upplevde ministern själv att det började bli svajigt på världsmarknaden, vilket datum? : Fru ordförande! Tack för frågan! Jag har inget datum som jag kan ange här, utan vi undertecknade joint procurement agreement , för vi såg att det fanns ett behov av det. Det fanns ingen anledning. Det är som en försäkring, kan man säga, att vara med i ett sammanhang som stod till buds om behovet skulle uppstå. Sedan ska ju tilläggas att det inte har levererat på det sätt som vi hade förväntat oss, men det visste vi inte då. (C): Ordförande! Tack för redogörelsen och svaren så här långt, socialministern! Jag vill be socialministern reda ut oklarheter som har uppstått under KU:s utfrågningar. Det fanns ett möte där Kommuner och Regioners ordförande deltog och lyfte fram just försörjningen av medicinsk skyddsutrustning som ett mycket stort problem – det avgjort största, sannolikt. Enligt minnesanteckningarna efterlyste han ett nationellt ansvarstagande för inköp och lagerhållning av medicinsk skyddsutrustning. Som ministern har upprepat beslutade regeringen om ett sådant uppdrag till . sa på utfrågningen i KU att den här åtgärden, på grund av att det skett utan föregående samråd med regionerna eller SKR, hade skapat förvirring, otydlighet och gjort att värdefull tid gått till spillo. framhöll också att konkurrerade ut kommuner och regioner i de här beställningarna, medan under KU:s utfrågning i stället menade att de inte hittat något sådant fall. Jag vill därför be statsrådet om hennes syn på effekterna av det uppdrag som fick. Vad gav det upphov till för effekter, helt enkelt? : Tack för frågan, – och för möjligheten att försöka reda ut detta! Jag är inte säker på att jag lyckas, för de verkar ha två olika uppfattningar. Däremot tycker jag själv att det är mycket uppenbart att kommuner och regioner hade varit i en omöjlig situation annars. Jag vet inte hur vi hade klarat av situationen om vi inte hade låtit agera som nationell inköpscentral. Små regioner hade, som jag nämnde tidigare, svårt att få möjlighet att teckna avtal. Det var också så att man hade avtal; det är ju inte så att våra regioner liksom inte har varit förutseende, utan problemet var att det blev en global efterfrågan och brist. Man kunde inte leverera till alla enligt avtal – och man ville kanske . Det blev ju också en politisk fråga: Vilka länder levererar man till? Vem ska man säga att man hjälper som land? Det gällde också möjligheten att bara leverera utifrån att det var en statlig aktör. Min bild är alltså utan tvekan att vi inte hade kunnat bistå de tre största regionerna, och inte heller de små regioner som blev utan, om vi inte hade gjort detta. har ju inhandlat skyddsmateriel för lite drygt 1,2 miljarder och svarat på 800 begäranden om stöd. Om jag inte minns fel har SKR också inkommit till och berättat att man hade på plats eller på gång en samverkan mellan region och Kommentus, som ju är kommunernas inköpscentral. är ju inte ett datum som jag känner mig trygg med när vi vet att vi då hade haft av en tuff situation och en eskalering av vårdbehoven. Man ska också komma ihåg … var inte ett möte jag själv deltog vid, men det är klart att mina medarbetare var där. Jag ifrågasätter inte alls att behovet lyftes, men att beslutet fattades är ju ett tecken på att detta var någonting som vi var överens om och som vi hade börjat titta på. Det var naturligtvis en bekräftelse från Kommuner och Regioner på att man behövde stöd här. Jag har svårt att se att man gjorde det på något annat sätt. Vi har bett titta på detta och lyssnat på vad de säger: Har ni trängt undan andra? Det är svar att de inte hittar några fall där de har trängt undan. I uppdrag låg inte heller bara att stå för inköpen, utan det handlade också om att titta på om de kunde stimulera produktion, öka produktion eller styra om produktion. Jag hade själv möte, tillsammans med näringsministern, med flera olika branscher . Det var ett väldigt surrealistiskt möte, kan jag berätta för alla er som inte var med, att sitta och liksom fråga: Vad gör ni för någonting? Kan det bli munskydd av det? Kan ni bidra på något sätt i allt detta? Vi behöver allt ni kan bidra med! Precis så var det: Vi behöver allt ni har och som ni skulle kunna hjälpa vården, svenska folket, med! Vi försökte också verkligen att vara ett land som inte stoppade produkter, men vi fick ju själva sitta och ringa för att man skulle släppa på det som vi hade handlat och som stoppades i och på andra ställen. Det var alltså en kaotisk situation, och jag delar inte bilden att det på något sätt skulle ha varit störande. Hur vi hade klarat inledningen av pandemin utan detta uppdrag kan jag inte svara på, men jag hade inte velat uppleva den situationen. (V): Ordförande! Tack för svaren , ministern! Jag tänkte knyta an lite till fråga, för jag har också en fråga kring det här med uppdrag och huruvida uppdrag att inhandla och upphandla skyddsmateriel på något sätt kunde tränga ut kommuner och regioner. Vi har nämligen tidigare fått höra att det stöd som sedan kunde ge när man hade skyddsmateriel och skyddsutrustning på plats var enbart , medan behovet kanske var några fler dagar än vad kunde ge i sin stödjande form. Jag undrar om det är någonting som du som minister har fått signaler om. Sedan undrar jag också hur kontakterna har sett ut mellan , och er på Social- departementet kring skyddsstopp, för det är också en intressant fråga i det här sammanhanget. : Tack för frågan, ! Mitt svar blir delvis detsamma: När det gäller hur regeringen och staten ska kunna stödja de tre största regionerna, mindre regioner och kommuner som inte upplever att de har den skyddsutrustning de behöver utan att ha gett ett uppdrag till just – det är ju väl känt att SKR inte är en myndighet utan en intresseorganisation, och det är liksom myndigheter som står till regeringens förfogande – har jag väldigt svårt att se att vi hade kunnat ha en helt annan modell. Med det inte sagt att det inte kunde gjorts med ännu större finess, men återigen: Detta var tvunget att göras på väldigt . Jag tror kanske att det är ett av de beslut som har spelat väldigt stor roll för att vården ändå kunde hantera det enorma tryck som fanns. Först var det skyddsmateriel, och sedan fick man eller senare uppdraget att inhandla medicinteknisk utrustning. Det är samma sak som respiratorer, och jag tror att det var 800 stycken eller någonting sådant och att merparten levererades ut till regionerna för att behovet var så stort. När det gäller det här med hur mycket man fick ersätta är det klart att många kommuner, regioner och enskilda verksamheter gärna ville att det skulle finnas mycket så att de när de tittade in i förråden liksom kände att: Titta, här ligger för hela – gud vad skönt! Jag kan bara ana vilken oro man känner när man tittar in och undrar: Var det bara det här lilla vi fick? Men om det å andra sidan är en global brist och finns väldigt lite kan man ju inte från sida skicka ut det man har till några som vill bygga lager i en kris och som i ärlighetens namn själva inte har byggt några lager innan krisen. Sedan står där och får säga till en region- eller intensivvårdschef: , nu har vi inget mer! Det var därför man var tvungen att hålla väldigt hårt i detta, och det var också det som gjorde att de i regionen eller kommunen var tvungna att själva ha en väldigt bra kontroll på hur det faktiskt ser ut. Här kommer vi till lite av det som möjligen också är svar på frågor, nämligen det här med kommuner och regioner, vad man kunde göra med skyddsutrustning och så vidare. Regionerna är mycket mer vana att veta precis vad de har. Jag tror att utredaren av hälso- och sjukvårdens beredskap har beskrivit att det handlar om 800 000 artiklar eller någonting sådant, och det kan ju ingen människa hålla ordning på – men de har system för det. Kommunerna har inte riktigt samma strukturer för att veta precis vad de har i sina förråd och lager. Jag talar inte för alla, men mer generellt. Detta gjorde att situationen inte såg ut så att man kunde skicka andningsmasker bara för att någon sa att de tyckte att de hade lite för lite sådana. Jag minns där vi visste att det hängde på timmar att vi fick in den där leveransen så att vi kunde skicka den till Sahlgrenska, eller vad det nu handlade om. Det var så, och vi visste det. Men det fanns liksom inget alternativ, utan det var ännu viktigare att veta att det begränsade materialet verkligen gick dit där det allra bäst behövdes. Frågan om skyddsstopp är en fråga för och . Det är ingenting som är en fråga för Social- departementet. Skånberg (KD): Fru ordförande! Tack för svaren så här långt, statsrådet! Inledningsvis vill jag bara understryka det socialministern sa om att det är en ny och okänd sjukdom – att det var det vi gick in i. Men det är ju tyvärr så med kriserna att de är nya och okända för oss när de kommer; de är inte kriser Det leder mig till frågan. Enligt ansvarsprincipen är det regionerna som har ansvar för att tillse att skyddsutrustning finns och fanns, men vid katastrofer och kriser har regeringen ett övergripande ansvar. Hur hade regeringen förberett sig för ett sådant ansvar, och var den förberedelsen tillräcklig? Anpassades åtgärderna för att minska smittspridningen till att det rådde brist på skyddsutrustning? : Tack för frågan, Skånberg – och för inledningen! så är det förstås: Det vore inte en kris om vi var väl förberedda och allting bara rullade på. Då kan det vara en utmaning och en svår situation, möjligen, men en kris är per definition någonting som är okänt. Sedan är ju ett virus … Kriser kan verkligen vara olika, och talar vi om specifikt ett virus. Kunskapen om hur man på allra bäst sätt kan skydda sig – hur ett smittskyddsarbete bedrivs på det mest effektiva sättet – kommer vi säkert att återkomma till. Det är klart att är otroligt viktig när det gäller vilka åtgärder som man gör bedömningen kan vara mest effektiva. Sedan är det förstås alltid regeringens roll att göra bedömningen om vi tycker att en åtgärd är acceptabel. Alla åtgärder har förstås fram- och baksidor, där framsidan helt uppenbart har varit att skydda liv och hälsa, men det är klart att det även finns baksidor som man behöver ta hänsyn till. Det var ju därför vi till en början inte stängde skolor – dels var det inget vi uppmanades till av , dels var det någonting där vi upplevde att det fanns en väldigt stor baksida och en ganska liten uppsida när det gällde smittspridningen, till exempel. Frågan var dock mer specifik, om skyddsmateriel och om vi anpassade åtgärder. Vi har försökt åstadkomma en situation där vi pressar ned smittspridningen och där vi begränsar smittspridningen. Vi talar om det som har varit svårt och tufft, men vården har ju hanterat situationen – om än med jättetuffa förhållanden. De människor som har behövt få vård har fått vård. Vi har inte behövt prioritera bort patienter, till exempel. Men vi har försökt vidta de åtgärder som vi har sett varit möjliga, rätt och effektiva. En del i strategin säger att vi ska se till att vi har rätt åtgärder vid rätt tillfällen och att vi ska grunda våra beslut i den tillgängliga kunskap som finns. Den har successivt utvecklats, tack och lov. Jag har nog egentligen inget annat svar att ge än att det har handlat om att pressa ned smittspridningen. Sedan har vi parallellt med det också jobbat med att eskalera vården och se till att öka tillgången till skyddsmateriel. Jag upplever inte att vi har kunnat göra mer eller mindre av det ena eller det andra, utan vi har verkligen gjort allt i alla de avseendena. Skånberg (KD): Fru ordförande! De personella resurserna – sjukvårdspersonalen – har vi inte pratat om, men det passar väl under det här blocket. Fanns det någon risk att de personella resurserna skulle uttömmas? Gjordes det någon analys, och hur agerade regeringen för att de inte skulle uttömmas? : Fru ordförande! Tack för följdfrågan, Skånberg! Ja och nej, är väl egentligen mitt svar på frågan. har fått ett flertal uppdrag som handlar om att samordna hälso- och sjukvårdens resurser och att se över om det finns en möjlighet att bidra när det gäller behovet av förstärkning. Man har också fått uppdrag som har handlat om hur man ska kunna flytta patienter – framför allt , men det är också uppdrag som fortsatt ligger. När man säger att vården inte räcker till är det nämligen en kombination av att det inte finns personal eller utrustning. Där har vi alltså försökt agera, men vi har kanske inte hunnit tala om personalen . Men de är förstås ständigt närvarande i alla de diskussioner vi har. I alla de diskussioner och uppmaningar som finns gällande att begränsa smittspridningen handlar det förstås om att vi vill ta oss ur pandemin, men vi har också sagt så att det handlar om att vården ska klara av sitt uppdrag – väl medvetna om att när pandemin bara klingar av något finns det andra behov som pockar på. Vi har en vårdskuld som växer dag för dag när man måste skjuta upp det som är möjligt att skjuta på. Men jag kan inte komma till någon annan slutsats än att det i vår förvaltningsmodell är regionerna som är ansvariga för hälso- och sjukvård. Det finns liksom ingen extrapersonal på , även om det i och för sig finns väldigt många som har vårdutbildning, professioner och så. Men det är ju inte så det ser ut, utan det är där personalen finns. Det handlar om att på olika sätt försöka ge stöd. Vi har i budgeten till exempel avsatt medel för att kunna ge extra stöd för personal som har upplevt trauman. Det är absolut så att personal är en begränsande faktor. När vi talar om vårdplatser är det inte bara fyra väggar, och det hjälper inte att vi har hur mycket pengar som helst och är beredda att köpa in teknisk utrustning. Det måste också finnas någon som kan hantera den. Detta är något vi fortsatt behöver fundera på. Jag kan dock lova Skånberg att de verkligen är närvarande i alla de diskussioner vi har. Vi är väl medvetna om att många där har gjort och gör ett jobb som är helt enormt och som vi alla är väldigt tacksamma för. Ordföranden: mig erinra alla om att vi inte granskar hela sjukvården, i alla fall inte , utan fokus är på samordningen av tillgången på intensivvårdsplatser. Skånberg (KD): Jag uppfattade svaret som ja och nej. Men svaret på frågan om åtgärderna anpassades för att minska smittspridningen för att det rådde brist på skyddsutrustning uppfattade jag inte. Anpassades åtgärderna för att minska smittspridningen för att det rådde brist på skyddsutrustning? : Fru ordförande! Tack, Skånberg, för att du förtydligade din fråga lite. Jag kanske missade den, men min avsikt var att ge ett svar. Vi vidtog de åtgärder som vi ansåg var effektiva, möjliga och bäst för att minska smittspridningen. Vi gjorde inget extra för att vi hade en situation med bristande skyddsutrustning, utan vi gjorde allt vi kunde för att pressa ned smittspridningen och för att få tag i skyddsmateriel. Vi upplevde inte att det var möjligt att göra ännu mer av det ena för att göra mindre av det andra. Det var mitt svar på frågan, och jag hoppas att det var ett svar på frågan. (L): Ordförande! Tack, statsrådet, så långt för svar och en viktig diskussion! Mycket gott är redan frågat och sagt. Jag skulle vilja fokusera lite på den koppling som finns framför allt inom skyddsutrustningsfrågan. Redan tidigt under pandemin, –, blev det tydligt att olikheterna över landet var väldigt stora, framför allt inom den kommunala vården och omsorgen. Det märktes ganska tydligt att regionerna och hälso- och sjukvården är mycket mer vana vid att jobba med nationella riktlinjer, nationella rutiner och nationella standarder och att samtala sinsemellan om hur man utvecklar och för fram vårdinsatserna. När det gäller kommunernas insatser är jag övertygad om att alla har gjort så gott de har kunnat utifrån hur omvärlden såg ut, både när det gäller införskaffandet och användandet av skyddsutrustning. Det jag skulle vilja fokusera lite på i min fråga är basala hygienrutiner och användandet av skyddsutrustning, vilket visade sig vara extremt olika i 290 kommuner. Det har från flera håll pekats på att det kan ha varit en av anledningarna till att smittspridningen blev så tydlig inom just äldreomsorgen. Kommunerna är som sagt inte lika vana som hälso- och sjukvården att jobba med nationella riktlinjer. Jag undrar lite, i uppdrag där att agera stöd i inköp med mera, kopplade regeringen någon tanke redan då till att det också behövdes insatser när det gällde begreppet basala hygienrutiner, som visade sig vara så olika i 290 kommuner? I vissa kommuner fanns inte ens begreppet i rutinerna. Om regeringen gjorde det, när gick det upp för regeringen att även det mentala beredskapslagret var en bristvara inom framför allt den kommunala sektorn? : Fru ordförande! Tack, , för frågan! Precis som du inledde med att säga har det varit stora olikheter. hade i sitt första delbetänkande i uppdrag att titta specifikt på äldreomsorgen. De hade det uppdraget för att vi ville att de skulle ge oss bästa möjliga underlag för det fortsatta agerandet under pandemin och inte bara lära i efterhand, vilket vi också kommer att göra. Men inte heller de har egentligen kunnat klarlägga exakt vad som har varit på enskild boendenivå och kunnat göra jämförelsen att här hade man den utbildningen eller så här mycket personal. Men Coronakommissionen har pekat på systematiska brister, som jag hoppas även innan var väl kända för många i denna kammare men som har blivit mer allom kända och, positivt ändå tycker jag, skapat ett samhälleligt tryck på att hantera de brister som finns med att personalen generellt sett inte har en tillräckligt god och kvalitetssäkrad utbildning. Kontinuiteten är inte bara en kvalitetsfråga för att man tycker att det trevligt och bättre att ha få kontakter, utan det ger också avtryck i vilken förmåga man har att till exempel hålla undan smitta. Så till nationella riktlinjer. Jag är inte säker på att det bara är regioner kontra kommuner, utan det handlar om hela strukturen i hälso- och sjukvården och att man arbetar med sjukvård och skyddsmateriel. Man har andra rutiner för det, tror jag vi kan säga. I äldreomsorgen hoppas jag inte att vi ska gå tillbaka till att det ska vara sjukvårdsinstitutioner, för det är viktigt med hemmiljö. Det är uppenbart att det har handlat om de medicinska bristerna. Men det är inte bara från kommunernas sida faktiskt, utan Inspektionen för vård och omsorg har pekat på att man inte alltid har fått den vård från regionerna som man har rätt till. I detta fall vet jag inte om man kan säga att regionerna har hanterat det väl och kommunerna haft det svårt, utan det har också handlat om samverkan mellan regioner och kommuner. Det finns många vinster och fördelar med att ha kommuner, lokalt självstyre och regioner. Man känner sin närmiljö och sina medborgare, brukare och patienter. Men det finns också brister, vilket verkligen har framkommit. Jag är inte helt säker på att jag har svarat på fråga, men det är inte klarlagt att precis detta skulle man ha gjort eller precis detta berodde det på. Det fanns utan tvekan brister. När det gäller informationsinsatser kan jag svara. fick ett uppdrag. Då hade vi fortfarande en relativt låg smittspridning med 300–400 fall. Uppdraget var att genomföra en informationsinsats riktad till personal inom och den kommunala hälso- och sjukvården. Det handlade om basala hygienrutiner och hur man skulle skydda riskgrupper mot det nya viruset, med den vetskap och kunskap man då hade. Detta upprepades senare, och om jag inte minns fel har en bra bit över 100 000 genomgått utbildningen. (L): Tack för svaret, statsrådet! Utbildningen har genomförts, och en följdfråga blir då: Har regeringen redan gjort en uppföljning, eller avser regeringen att återkomma med en uppföljning? En annan viktig fråga i kölvattnet är: Myndigheternas roll har varit ganska tydlig under hela pandemin, med kunskapsunderlag och så vidare. Förekommer det politiska diskussioner mer direkt innan råden kommer från myndigheten? Vidtar regeringen någon direkt dialog med regionföreträdare och kommunföreträdare på mer systematisk nivå i dessa viktiga frågor? : Fru ordförande! Tack för följdfrågan. Jag kan inte svara på om vi har någon specifik uppföljning, men vi har följt upp hur många det har varit. Intresset har varit så stort att de har fått ett uppdrag att göra en förnyad variant och fortsätta med den. När det gäller dialog finns det givetvis många dialoger, och de har verkligen stärkts under denna kris. Det finns på olika plan, mellan tjänstemän, mellan politiska företrädare, ibland på högsta nivå, och givetvis också mellan myndigheten och verksamheter. På olika sätt finns det en dialog. Det är mitt svar på den frågan. Det finns många olika former för dialog. Kommuner och Regioner är förstås en part. Det är ingen myndighet, men de är en intresseorganisation med allt vad det innebär. Även om man skulle vilja är möjligheten att ha en dialog med 290 kommuner och 21 regioner förstås begränsad, så här spelar Kommuner och Regioner en väldigt viktig roll. De har den samlade bilden. Men under pandemin har det inte alls varit ovanligt med mer specifika kontakter med kommuner och regioner. (MP): Tack för alla svar ! Vi är alla väl medvetna om den unika situation som befann sig i då. Precis som statsrådet nämnde i inledningen handlade det om ett nytt virus, en ny sjukdom och en väldigt begränsad kunskap. Det blev ganska snabbt också global brist på skyddsutrustning. Finns det givet detta något som statsrådet vill säga som komplettering till det hon har redogjort för? Kan vi dra några ytterligare lärdomar från denna utmanande tid som vi kan ha nytta av inför framtida pandemier? : Fru ordförande! Tack, , för möjligheten att säga något mer. Jag tycker att jag har sagt mycket redan. Jag vill för understryka att det arbete som pågår i utredningen om hälso- och sjukvårdens beredskap, som har pågått och har lämnat två delbetänkanden, är viktigt. De fick också i tilläggsdirektiv att just ta in de erfarenheter vi har gjort av pandemin. Jag skulle säga att vi redan nu har fått ett gott underlag. Men jag vill också uppmärksamma alla på att det är en lång väg att bygga omfattande lager och att få en struktur på det. Jag tror att jag nämnde att det är 800 000 artiklar, och det är klart att alla dem kan vi inte ha samma koll på. Men vi måste veta vilka som är de viktigaste. Vilka ska staten lagra? Vad ska en kommun ha? Vad ska en verksamhet ha? Vad ska en region ha? Vad är statens ansvar?