bet · H801CU10 · 2021-04-21 00:00:00 — Vidare är det enligt Brå osannolikt att reformen har uppnått den avsedda effekten att fungera brottsförebyggande, och reformen har dessutom medfört en rad negativa effekter för målsägande, föräldrar och rättsväsendet. Rapporten bereds inom . Utskottet finner mot den redovisade bakgrunden inte skäl att föreslå någon åtgärd med anledning av det som anförs i motionen. Motionsyrkandet bör därför avslås. Skada vid färd med motorcykel Utskottets förslag i korthet avslår ett motionsyrkande om en skärpning av ansvarslagstiftningen till förmån för motorcyklister som drabbas av skada i samband med en trafikolycka. I motion 2020/21:2537 av (C) yrkande 2 föreslås ett tillkännagivande till regeringen om att tillsätta en utredning som ser över hur ansvarslagstiftningen kan skärpas till förmån för motorcyklister. Motionären anser bl.a. att den som orsakar en olycka där en motorcykel är inblandad bör bära ansvaret för olyckan i större utsträckning än vad som är fallet. Trafikskadelagen (1975:1410) innehåller bestämmelser om trafikförsäkring för motordrivet fordon och ersättning från trafikförsäkring för skada i följd av trafik med motordrivet fordon, s.k. trafikskadeersättning (1 §). Lagen bygger på s.k. no-fault-principer, dvs. att ersättning för trafikskador ska utgå oberoende av vållande, alltså på strikt grund. Skadas sålunda en förare eller passagerare i ett motordrivet fordon som är i trafik, betalas trafikskadeersättning från trafikförsäkringen för fordonet (10 §). Sådan ersättning bestäms enligt skadeståndsrättsliga grunder (9 §). Den som drabbas av en trafikskada får, trots att han eller hon kan få trafikskadeersättning, i stället kräva skadestånd från skadevållaren enligt skadeståndsrättsliga regler (18 §). Det kan handla om skadestånd för t.ex. personskada som vållats uppsåtligen eller av vårdslöshet (2 kap. 1 § skadeståndslagen). I praktiken har dock den som lidit en trafikskada som ger rätt till trafikskadeersättning normalt inte något intresse av att kunna vända sig med ersättningskrav mot någon som kan vara ansvarig för skadan enligt skadeståndsrättsliga regler, mot bakgrund av det objektiva trafikskadeansvaret enligt trafikskadelagen och de fullständiga garantierna för att ersättning betalas i förening med reglerna om att ersättning ska bestämmas enligt skadeståndslagens regler. Om en skada för vilken trafikskadeersättning betalats har vållats uppsåtligen eller genom grov vårdslöshet, inträder försäkringsanstalten intill det utgivna beloppet i den skadelidandes rätt till skadestånd av skadevållaren (s.k. regress). Detsamma gäller om skadan har vållats genom vårdslöshet av en förare som har gjort sig skyldig till rattfylleribrott. (Se 20 § trafikskadelagen.) Vid sidan om ersättning för skador gäller att ett straffrättsligt ansvar för vårdslöshet i trafik kan utkrävas av en vägtrafikant som i väsentlig mån brister i den omsorg och varsamhet som till förekommande av trafikolycka betingas av omständigheterna. Om det rör sig om grov oaktsamhet vid förande av ett motordrivet fordon kan dömas för grov vårdslöshet i trafik. (Se 1 § lagen [1951:649] om straff för vissa trafikbrott.) Utskottet, som noterar vad som redovisas ovan om den reglering som finns på området, är inte berett att föreslå någon åtgärd med anledning av det som anförs i motionen. Motionsyrkandet bör därför avslås. Preskription av skadeståndsanspråk mot staten Utskottets förslag i korthet avslår ett motionsyrkande om att öka möjligheterna för staten att betala skadestånd efter det att preskription inträtt. I motion 2020/21:3633 av (M) begärs ett tillkännagivande till regeringen om att ta initiativ till att öka möjligheterna för staten att betala skadestånd efter det att preskription inträtt. Den situation som åsyftas är när felaktiga anklagelser från det allmännas sida har riktats mot en enskild, med avgörande påverkan på och konsekvenser för hans eller hennes liv. Preskriptionslagen (1981:130) är tillämplig i fråga om preskription av fordringar, i den mån inte annat följer av vad som är särskilt föreskrivet (1 §). Som framgår av det tidigare avsnittet Det allmännas skadeståndsansvar ska staten eller en kommun ersätta skada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning (3 kap. 2 § skadeståndslagen). Vidare ansvarar staten eller en kommun för skador som uppkommit till följd av överträdelser av rättigheterna i (3 kap. 4 § skadeståndslagen). Eftersom inget särskilt är föreskrivet i fråga om skadeståndsfordringar av dessa slag är preskriptionslagen tillämplig. Enligt preskriptionslagen preskriberas en fordran efter dess tillkomst, om inte preskriptionen avbryts (2 §). Innebörden är att borgenären då förlorar rätten att kräva ut sin fordran (8 §). En fordran som uppkommer på grund av en skadegörande handling anses som huvudregel tillkommen för denna handling. Det gäller även om skadan visar sig . När en skadegörande handling är att anse som pågående kan emellertid preskription ske successivt, dag för dag. Regeringen beslutar i vissa situationer om s.k. ersättning ex . Sådana beslut grundar sig inte på någon lagbestämmelse utan på den möjlighet som regering och riksdag enligt praxis har att besluta om kompensation i visst fall till enskilda personer. Det är inte fråga om någon juridisk rättighet för den enskilde. I doktrinen har framhållits att det saknas annat egentligt stöd för utbetalningarna än den allmänna regeln om regeringens finansmakt i 9 kap. 8 § regeringsformen och en sedvana med ganska oklar innebörd. Möjligheten att utge sådan ersättning kan ses som en komplettering av lagreglerna om ersättningsskyldighet för det allmänna, särskilt skadeståndslagen. Där inte dessa regler visat sig leda till skadestånd har regeringen ändå undantagsvis beviljat ersättning till den som blivit lidande på grund av rättsläget. har regeringen då tagit hänsyn till att fel har begåtts i en situation där det allmänna varit inblandat utan att en skadelidande kunnat åberopa felet som grund för skadestånd, och ibland har ersättning betalats ut utan att något fel kan konstateras. Också i övrigt kan situationen och grunden för ersättning växla. (Se , Om ex gratia-ersättning, i SvJT 2009 s. 325 f.) Utskottet är inte berett att föreslå någon åtgärd från sida med anledning av det som anförs i motionen. Motionsyrkandet bör därför avslås. Utskottets förslag i korthet avslår motionsyrkanden om en översyn av reglerna om dröjsmålsränta. Jämför reservation 1 (SD). I kommittémotion 2020/21:1616 av m.fl. (SD) begärs tillkännagivanden till regeringen om att dröjsmålsräntan på en fordran ska vara densamma oavsett vad fordringen avser (yrkande 23) och om att räntesatsen för dröjsmålsränta bör ses över, bl.a. i eventuellt sänkande riktning (yrkande 24). Ett motsvarande förslag om en översyn av dröjsmålsräntan läggs fram i kommittémotion 2020/21:2554 av m.fl. (SD) yrkande 37. Generella bestämmelser om ränta finns i räntelagen (1975:635). Lagen är tillämplig på penningfordringar inom förmögenhetsrättens område och gäller i den mån inte annat är avtalat, utfäst eller särskilt föreskrivet (1 §). Räntelagen kompletterar lagen (1936:81) om skuldebrev och de flesta andra lagar som kan föranleda betalningsskyldighet i pengar, t.ex. köplagen (1990:931). Som huvudregel utgår ränta på fordran inte för tid innan fordringen är förfallen till betalning (2 § räntelagen). Så kallad dröjsmålsränta, dvs. ränta på fordringar som har förfallit till betalning, regleras i 6 § räntelagen. Sådan ränta beräknas enligt en räntefot som motsvarar den vid varje tid gällande referensräntan med ett tillägg av . Referensräntan fastställs i sin tur för varje kalenderhalvår genom ett särskilt beslut av (9 §). Räntesatsen för dröjsmålsränta är alltså rörlig och följer referensräntan även sedan ränta börjat löpa. Såväl högre som lägre dröjsmålsränta kan dock avtalas mellan parterna (se ovan om 1 § räntelagen, jfr dock nedan om 6 § andra stycket samma lag). Den angivna dröjsmålsräntan enligt 6 § räntelagen är tillämplig oavsett vad fordringen avser. Dock gäller det undantaget att dröjsmålsränta inte ska utgå på en fordran på skadestånd för personskada innan det har slutligt avgjorts vilka s.k. samordningsförmåner som ska avräknas enligt 5 kap. 3 § 1 skadeståndslagen (främst ersättning från den allmänna försäkringen eller arbetsskadeförsäkringen). I sådana fall utgår ränta i stället i form av s.k. avkastningsränta, dvs. diskontot med ett tillägg av . Gäldenären anses nämligen i dessa fall helt sakna möjlighet att påverka situationen, och något egentligt dröjsmål på hans eller hennes sida anses därför inte föreligga. För tid efter det att samordningsförmånerna har fastställts slutligt, liksom i fall där någon avräkning av samordningsförmåner över huvud taget inte är aktuell, utgår vanlig dröjsmålsränta. Av de ursprungliga förarbetena till räntelagen (SOU 1974:28, prop. 1975:102 och LU 1975:30) framgår bl.a. att dröjsmålsräntan bör vara så hög att det inte lönar sig att betala senare än på förfallodagen och att borgenären ska få viss kompensation för de särskilda olägenheter som han eller hon lider genom att inte få betalt i rätt tid. Dröjsmålsräntan bestämdes inledningsvis till diskontot (motsvarande referensränta) med ett tillägg av . höjdes dröjsmålsräntan från över diskontot. I den proposition som låg till grund för lagändringen motiverades höjningen med bl.a. att den dittillsvarande lagstadgade dröjsmålsräntan i många fall var lägre än räntan på ett banklån mot säkerhet (prop. 1983/84:138). I betänkande 1983/84:LU32 anförde utskottet att det i likhet med departementschefen ansåg att det var nödvändigt att nivån på dröjsmålsräntan höjdes så att det ursprungliga syftet att räntan skulle fungera som ett påtryckningsmedel mot gäldenären åter uppnåddes. Utskottet tillstyrkte därför förslaget att dröjsmålsräntan i fortsättningen skulle tas ut över diskontot. trädde ändringar i räntelagen i kraft som innebär bl.a. att en dröjsmålsränta om referensränta med ett tillägg av är tvingande miniminivå till förmån för en näringsidkare som mot betalning tillhandahåller varor eller tjänster till en myndighet eller ett annat offentligt organ (6 § andra stycket räntelagen; se prop. 2012/13:36, bet. 2012/13:CU6). Utskottet konstaterar att regleringen om dröjsmålsränta är tillämplig på fordringar som inte betalas i rätt tid. Nivån på dröjsmålsräntan, dvs. referensräntan med ett tillägg av , är satt utifrån syftet att räntan ska fungera som ett påtryckningsmedel mot gäldenären och att borgenären ska få viss kompensation för de särskilda olägenheter som han eller hon lider genom att inte få betalt i rätt tid. Såväl högre som lägre dröjsmålsränta kan dock avtalas mellan parterna. Vidare är regleringen om dröjsmålsränta tillämplig oavsett vad fordringen avser. Dock gäller det undantaget att dröjsmålsränta inte ska utgå på en fordran på skadestånd för personskada innan det har slutligt avgjorts vilka samordningsförmåner som ska avräknas enligt skadeståndslagen. I sådana fall utgår ränta i stället i form av s.k. avkastningsränta, dvs. diskontot med ett tillägg av . Gäldenären anses nämligen i dessa fall helt sakna möjlighet att påverka situationen, och något egentligt dröjsmål på hans eller hennes sida anses därför inte föreligga. För tid efter det att samordningsförmånerna har fastställts slutligt, liksom i fall där någon avräkning av samordningsförmåner över huvud taget inte är aktuell, utgår vanlig dröjsmålsränta. Utskottet anser mot den redovisade bakgrunden att det inte finns skäl att föreslå någon åtgärd från sida med anledning av det som anförs i motionerna. Motionsyrkandena bör därför avslås. Utskottets förslag i korthet avslår motionsyrkanden om obligatorisk hemförsäkring. Utskottet hänvisar till tidigare ställningstaganden. I motion 2020/21:1292 föreslår (M) ett tillkännagivande om att regeringen bör ta initiativ till en översyn av möjligheten att införa en obligatorisk hemförsäkring för boende i flerfamiljshus. I motion 2020/21:1733 av (SD) yrkande 2 finns ett liknande förslag om att utreda möjligheten att göra hemförsäkringen obligatorisk i vissa fall. I motion 2020/21:2010 föreslår (S) ett tillkännagivande om att regeringen bör se över möjligheten att införa en obligatorisk hemförsäkring för dem som bor i den s.k. allmännyttan. En hemförsäkring är en kombinerad försäkring som omfattar egendomsskydd, rättsskydd, överfallsskydd, ansvarsskydd (skadeståndsskydd) och reseskydd. En hemförsäkring kan tecknas individuellt eller som gruppförsäkring. Det finns ingen skyldighet att teckna en hemförsäkring. ställer dock hyresvärdar krav på hemförsäkring för att en hyresgäst ska få hyra en lägenhet. I många fackförbundsmedlemskap ingår en kollektiv hemförsäkring. Vidare erbjuder vissa bostadsföretag sina hyresgäster att teckna hemförsäkring som gruppförsäkring. I praktiken omfattas nästan alla som bor i av en hemförsäkring. Utskottet har behandlat motionsyrkanden om obligatorisk hemförsäkring vid ett stort antal tillfällen, bl.a. (bet. 2018/19:CU6). Utskottet hänvisade då till sina tidigare ställningstaganden där utskottet betonade vikten av att så många som möjligt har en hemförsäkring som skyddar mot oförutsedda utgifter för skador, t.ex. till följd av brand, läckage eller inbrott i bostaden. Trots att det är önskvärt att alla och envar har ett så pass bra ekonomiskt skydd som en hemförsäkring erbjuder ansåg utskottet att det inte borde införas något krav på obligatorisk hemförsäkring. I första hand måste det vara upp till var och en att själv avgöra om och i vilken utsträckning han eller hon vill skaffa sig försäkringsskydd i olika avseenden. Därmed avstyrkte utskottet motionerna. följde utskottets förslag. Utskottet har inte någon annan uppfattning än den som utskottet och tidigare gett uttryck för, och motionsyrkandena bör därför avslås. Utskottets förslag i korthet avslår ett motionsyrkande om obligatorisk reseförsäkring. Utskottet hänvisar till tidigare ställningstaganden. I motion 2020/21:1291 föreslår (M) ett tillkännagivande om att regeringen bör ta initiativ till en översyn av möjligheten att införa en obligatorisk reseförsäkring som täcker kostnader för sjuktransporter. Reseförsäkringar är inte obligatoriska i . I alla hemförsäkringar ingår emellertid ett reseskydd som normalt gäller . Reseskyddet täcker de viktigaste skadehändelser som kan inträffa på en resa, t.ex. sjukvårdskostnader vid akut sjukdom eller olycksfall och sjuktransport hem om det skulle bli nödvändigt. Nästan alla som bor i omfattas av en hemförsäkring. De allra flesta svenskar som reser utomlands har därför ett reseskydd genom sin hemförsäkring. En resenär som ska vara borta än kan komplettera hemförsäkringens reseskydd genom att köpa antingen ett tillägg av sitt hemförsäkringsbolag eller ett fristående tillägg från ett separat rese-försäkringsbolag. Det allmännas skyldigheter gentemot resenärer Det allmänna ska genom utlandsmyndigheterna i första hand bistå nödställda svenskar i utlandet genom hjälp till självhjälp. Om självhjälp inte är möjlig aktualiseras lagen (2003:491) om konsulärt ekonomiskt bistånd. Dess huvudsyfte är att göra det möjligt för de personer som omfattas av lagen att återvända till efter en tillfällig utlandsvistelse, men där detta försvårats på grund av t.ex. ett rån eller sjukdomsfall och personen saknar medel för sin hemresa eller för sjukvård. Det konsulära ekonomiska biståndet kan beskrivas som ett lån från staten i en nödsituation, och lånet lämnas endast om inga andra möjligheter finns. Statens ansvar i detta sammanhang är således att vara en sista utväg för att få hjälp. Eftersom lånet normalt ska betalas tillbaka, vilar det ekonomiska ansvaret fortfarande på den enskilda individen. Vid kris- eller katastrofsituationer utomlands som kräver insatser som går utöver det vanliga konsulära biståndet aktualiseras lagen (2010:813) om konsulära katastrofinsatser. Lagens utgångspunkt är att den enskilde har ett grundläggande ansvar vid vistelser utomlands. Statens ansvar är sekundärt och kompletterar övriga aktörers insatser. Dessa aktörer kan exempelvis vara reseföretag, försäkringsbolag och det drabbade landet. Beslut om en konsulär katastrofinsats fattas av regeringen. Den enskilde blir ersättningsskyldig till staten för sådana kostnader som direkt kommer honom eller henne till godo och som bör kunna täckas av en eventuell reseförsäkring. Frågan om obligatorisk reseförsäkring behandlades i propositionen till lag om konsulärt ekonomiskt bistånd (prop. 2002/03:69 s. 30). Regeringen gjorde där bedömningen att en obligatorisk reseförsäkring inte var en lämplig lösning för att förbättra försäkringsskyddet för resenärer. Regeringen anförde bl.a. att en sådan försäkring skulle kräva uppbyggandet av en dyrbar administration och att alla resenärer, t.ex. de som reser med bil, ändå inte skulle omfattas. Det var därför mer ändamålsenligt att i första hand pröva andra vägar för att minimera antalet oförsäkrade resenärer. Ökade ansträngningar för att genom information påverka beteendet i fråga om försäkringsskyddet, framför allt i de grupper som ofta reser oförsäkrade, var ett sådant sätt. Vad som anfördes i propositionen om försäkringsskyddet för resenärer ledde inte till några synpunkter från sida (bet. 2002/03:JuU16, rskr. 2002/03:209). I en expertrapport års katastrofkommission i SOU 2005:104 och – granskning och förslag (s. 369) uttalades att det förmodligen inte skulle vara lämpligt att kräva att alla resenärer tecknade en obligatorisk reseförsäkring, men att en intensifierad kampanj borde dras igång för att få praktiskt taget alla att ha sådana försäkringar. För att understödja detta skulle resebolagen t.ex. kunna ge rabatter till dem som har försäkringar. Frågan om obligatorisk reseförsäkring berördes också i propositionen till lag om konsulära katastrofinsatser (prop. 2009/10:98 s. 37). Regeringen anförde där, med hänvisning till bl.a. proposition 2002/03:69, att ett införande av en obligatorisk reseförsäkring inte tidigare ansetts vara en lämplig åtgärd dels eftersom en sådan försäkring skulle kräva uppbyggandet av en dyrbar administration, dels eftersom flera resenärer, t.ex. de som reser med bil, ändå inte skulle omfattas. Därtill kom att en stor andel av dem som reser redan har någon form av frivillig reseförsäkring. Regeringen fann inte anledning att göra någon annan bedömning än vad som tidigare hade gjorts i frågan. Vad som anfördes i propositionen om försäkringsskyddet för resenärer ledde inte till några synpunkter från sida (bet. 2009/10:UU20, rskr. 2009/10:250). Utskottet har också behandlat motionsyrkanden motsvarande det som är aktuellt, bl.a. (bet. 2018/19:CU6). Utskottet hänvisade då till sina tidigare ställningstaganden där utskottet betonade vikten av att den som befinner sig på resa har ett fullgott försäkringsskydd. Trots önskvärdheten av att alla och envar har ett så bra ekonomiskt skydd som en reseförsäkring erbjuder ansåg utskottet att det inte gärna kunde komma i fråga att införa något krav på obligatorisk rese-försäkring. I första hand måste det vara upp till var och en att själv avgöra om och i vilken utsträckning han eller hon vill skaffa sig försäkringsskydd i olika avseenden. Därtill kom att de flesta svenskar som reser utomlands har någon form av frivillig reseförsäkring. Vidare torde det enligt utskottet vara tveksamt om det ens är möjligt att bevaka att en ordning med obligatorisk reseförsäkring följs. Motionsyrkandet avstyrktes därför, och följde utskottets förslag. Utskottet har inte någon annan uppfattning än den som utskottet och tidigare gett uttryck för, och motionsyrkandet bör därför avslås. Skadereglering vid bl.a. trafikskada Utskottets förslag i korthet avslår motionsyrkanden om skadereglering vid bl.a. trafikskada. Utskottet hänvisar bl.a. till vidtagna och pågående åtgärder på området samt praxis från . I motion 2020/21:1848 av m.fl. (S) yrkande 1 föreslås ett tillkännagivande om att regeringen bör ta initiativ för en mer rättssäker trafikförsäkring. Enligt motionärerna kritiseras trafikförsäkringen av skade-lidande och deras anhöriga. Kritiken handlar bl.a. om att skadelidande anser sig bli misstrodda av försäkringsbolagen och inte får den ersättning som de tycker sig ha rätt till, om att de medicinska rådgivarnas opartiskhet kan ifrågasättas samt om långa handläggningstider och bristfällig information. Även hanteringen i ifrågasätts, eftersom försäkrings-bolagens och deras medicinska rådgivares inflytande anses vara för stort. I motion 2020/21:2103 begär och (båda S) ett tillkännagivande till regeringen om att ta initiativ till en lagbestämmelse som anger att en personskada, t.ex. trafikskada, ska anses ha sin grund i ett försäkringsfall om den skadelidande gör orsakssambandet sannolikt och försäkringsgivaren inte visar att personskadan har sin grund i en annan skadeorsak. Allmänt om bl.a. trafikskadeersättning och bevisfrågor Enligt trafikskadelagen utgår trafikskadeersättning för bl.a. personskada som uppkommer till följd av trafik här i landet med motordrivet fordon (8 §). I fråga om trafikskadeersättning tillämpas bestämmelserna i 5 kap. skadeståndslagen om skadeståndets bestämmande (9 §). När det gäller beviskrav för orsakssamband har klarlagt att det krävs att det i betraktande av samtliga i ett mål förekomna omständigheter ska framstå som klart mera sannolikt att orsaksförloppet varit det som den skadelidande påstått än att något av de sakförhållanden som hans eller hennes motpart åberopat har utgjort skadeorsaken (se t.ex. rättsfallet NJA 1977 s. 176). I ett annat mål med komplicerade sambandsfrågor har uttryckt saken som att det får anses tillräckligt för att man ska godta den skadelidandes påstående om ett visst orsaksförlopp att detta framstår som klart mera sannolikt än någon förklaring till skadan som lämnas från motsidan och därtill även i sig är sannolikt med hänsyn till omständigheterna i målet (se rättsfallet NJA 1981 s. 622). En vanligt uppkommande fråga i bevishänseende är hur man ska värdera den behandlande läkarens bedömning om skadans samband med en skadehändelse i förhållande till den bedömning som görs av en försäkringsläkare. har klargjort att den saken måste bedömas utifrån de skäl som respektive läkare åberopar för sina slutsatser. Ingen av läkarna har alltså med automatik företräde framför den andre. har vidare konstaterat att journalanteckningar i och för sig kan vara förenade med bristfälligheter, men om det finns flera likartade journalanteckningar bör de kunna tillmätas ett avsevärt bevisvärde. (Se rättsfallet NJA 2001 s. Trafikskadeersättning betalas från trafikförsäkringen, som skiljer sig från övriga privata försäkringar genom att den är obligatorisk för den som har ett trafikförsäkringspliktigt fordon. Själva skaderegleringen styrs av bestämmelser i försäkringsavtalslagen (2005:104). Enligt 7 kap. 1 § försäkringsavtalslagen ska sålunda ett försäkringsbolag som fått underrättelse om ett försäkringsfall utan uppskov vidta de åtgärder som behövs för att skadan ska kunna regleras. Skaderegleringen ska ske skyndsamt med beaktande av den försäkrades och andra skadelidandes behöriga intressen. Försäkringsersättning som inte avser periodiska utbetalningar ska betalas senast efter det att den ersättnings-berättigade har anmält försäkringsfallet och lagt fram den utredning som skäligen kan begäras för att fastställa betalningsskyldigheten. Försäkrings-bolaget ska betala dröjsmålsränta om betalning inte görs . Om den som gör anspråk på försäkringsersättning uppenbarligen har rätt till åtminstone ett visst belopp, ska detta belopp genast betalas ut i avräkning på den slutliga ersättningen. Försäkringsbolaget ska vidare enligt 2 kap. 7 § försäkringsavtalslagen vid skaderegleringen lämna information om bl.a. möjligheter att få en tvist om ersättningen prövad och om preskriptionsrisk. bevakar att försäkringsbolagens verksamhet bedrivs enligt s.k. god försäkringsstandard.