bet · H801JuU26 · 2021-05-06 00:00:00 — Det gäller de nämnda individärendena. De flesta kommuner kommer aldrig att kunna bygga upp tillräcklig egen kompetens och erfarenhet för att hantera sådana ”sällanärenden”. Stödet gäller även ärenden av strukturell karaktär. Att få stöd med att hantera problem i ett område eller på en skola. Det behovet kan också vara att ta fram lägesbild och handlingsplan. I olika sammanhang har det talats om ett nationellt ”insatsteam”. Det finns ett fortsatt behov av att även utveckla den Nationella samordningen. Ett sätt kan vara att ta intryck av de strukturer som byggts upp lokalt; med samordnare, lägesbild och handlingsplan. På nationell nivå kan någon form av samverkansråd inrättas. Vidare kan en nationell lägesbild tas fram och på grundval av den en nationell handlingsplan. Mycket görs för att stärka demokratin, men för lite för att motverka inträde till extremism. Det finns ett fortsatt behov av att i högre grad än prioritera det förebyggande arbetet mot radikalisering, och alltså ligga närmare riskpersoner och riskgrupper. Till det kommer nödvändigheten av en fungerande avhopparverksamhet för dem som väljer att lämna extremism och behöver stöd för att ta det steget. Övriga uppdrag till myndigheter för arbete mot våldsbejakande extremism Regeringen beslutade om fyra nya uppdrag till olika myndigheter för att stärka arbetet mot våldsbejakande extremism. Berörda myndigheter är , , Social-styrelsen och Kriminalvården. Regeringens uppdrag till Kriminalvården innebar att myndigheten skulle utveckla och långsiktigt förankra arbetet inom myndigheten mot vålds-bejakande extremism (Ju2016/06988/). Arbetet skulle bygga vidare på de behov som myndigheten identifierade i sin kartläggning av metoder och arbetssätt som kan användas för att förebygga våldsbejakande extremism bland Kriminalvårdens klienter. I uppdraget skulle Kriminalvården samråda med bl.a. den nationella samordnaren för att värna demokratin mot våldsbejakande extremism. Uppdraget skulle redovisas . beslutade regeringen att ge Kriminalvården i uppdrag att fortsätta att utveckla arbetet med att förebygga radikalisering och arbetet mot våldsbejakande extremism och förlängde uppdragstiden t.o.m. (Ju2017/08663/). Inom ramen för det breddade regeringsuppdraget skulle Kriminalvården utveckla beredskap för att kunna arbeta med s.k. återvändare, dvs. individer som har kommit hem från konfliktzoner och som kan komma att bli aktuella inom kriminalvården. Kriminalvården skulle också utveckla sin kunskap om vilka olika kopplingar som eventuellt finns mellan våldsbejakande extremism och t.ex. organiserad brottslighet. En annan nyhet var att regeringen ville att Kriminalvården skulle ta initiativ till ett utökat kunskaps- och erfarenhetsutbyte med de nordiska länderna. När uppdragen genomförts skulle Kriminalvården samråda med det nationella center mot våldsbejakande extremism som regeringen inrättat vid Brå. Uppdragen slutredovisades (Ju2019/01233/). Av redovisningen framgår bl.a. att Kriminalvården har kunnat konstatera att de förutsättningar som existerar inom svensk kriminalvård utgör en god grund i arbetet mot våldsbejakande extremism. Kriminalvården har med stöd av den kunskap som finns på området utvecklat sitt säkerhetsarbete samt arbetet med riskbedömningar och behandling för målgruppen. Myndigheten har också utbildat medarbetare och chefer samt samarbetat och utbytt kunskaper med olika nationella och internationella aktörer. De särskilda åtgärder som bedömts nödvändiga för att stärka arbetet mot våldsbejakande extremism har anpassats och genomförts i det ordinarie arbetet. Kriminalvården fortsätter att kontinuerligt utveckla sitt arbete på området även efter att de särskilda regeringsuppdragen har upphört (prop. 2020/21:1 utg.omr. 4 s. 33). Center mot våldsbejakande extremism Center mot våldsbejakande extremism (CVE) inrättades och är placerat inom Brå. CVE ska från i huvudsak kriminalpolitiska utgångspunkter stärka och utveckla det förebyggande arbetet mot våldsbejakande extremism. Verksamheten syftar ytterst till att förebygga ideologiskt motiverad brottslighet och terrorism. CVE ska utveckla det kunskapsbaserade och sektorsövergripande arbetet med att förebygga våldsbejakande extremism på nationell, regional och lokal nivå. Bland annat ska CVE ge behovsanpassat stöd till lokala aktörer, vara ett kunskapsnav och bidra till att skapa en högre grad av effektivitet och samordning i de förebyggande insatserna. CVE har följande fyra huvuduppgifter: • främja utvecklingen av förebyggande arbete på nationell, regional och lokal nivå • verka för en högre grad av samordning och effektivitet i det förebyggande arbetet • ge behovsanpassat stöd till kommuner, myndigheter och andra aktörer som i sin verksamhet hanterar frågor om att förebygga våldsbejakande extremism • samla och sprida kunskap baserad på forskning och beprövad erfarenhet om att förebygga våldsbejakande extremism samt verka för en kunskapsbaserad praktik. Centret ska samverka med relevanta nationella, regionala och lokala aktörer som arbetar med att förebygga våldsbejakande extremism. I årsredovisningen (s. 65) anför Kriminalvården att motverkande av våldsbejakande extremism är ett prioriterat område. Målet är att bidra till samhällets arbete med att värna demokratin genom att motverka våldsbejakande extremism. Förmågan att uppmärksamma och ingripa mot radikalisering i anstalt bedöms ha fortsatt att stärkas . Däremot fanns det en relativt stor skillnad i hur olika häkten och anstalter hanterade denna typ av händelser. Det gjorde att effektiviteten varierade när det gällde att förhindra radikaliseringsprocesser eller händelser förknippade med våldsbejakande ideologi. Antalet individer inom kriminalvården med kopplingar till våldsbejakande extremistiska miljöer ökade något . Ett fåtal radikaliseringsförsök förekom och dessa hanterades genom att berörda intagna förflyttades. Att genomföra detta snabbt och effektivt försvårades dock av den höga beläggningen. Av samma årsredovisning (s. 47) framgår även att Kriminalvården testade det våldspreventiva programmet Entré på målgruppen våldsbejakande extremister. Några slutsatser har ännu inte kunnat dras. Vidare genomfördes tio öppna videoföreläsningar så att medarbetare kunde delta i utbildning inom våldsbejakande extremism från den lokala arbetsplatsen (s. 64). Uppskattningsvis närmare 1 000 medarbetare deltog. Syftet var att sprida kunskap inom för att öka medvetenhet och uppmärksamhet kring våldsbejakande extremism. Kriminalvården anför även följande (s. 65): Enligt bedöms den största risken för attentat komma från gärningspersoner som agerar ensamma och som sympatiserar med våldsbejakande extremistisk ideologi. har Kriminalvården särskilt uppmärksammat denna kategori i samband med interna utbildningsinsatser. tog Kriminalvården fram en strategi för arbetet mot organiserad brottslighet, våldsbejakande extremism och hedersrelaterat våld. Strategin belyser de särskilda risker och behov som Kriminalvården behöver ta i beaktande i arbetet med klienter som begått den här typen av brottslighet. Den förstudie som Kriminalvården inledde 2018 om kopplingen mellan våldsbejakande extremism, organiserad brottslighet och annan kriminalitet har däremot tillfälligt prioriterats ned. Kriminalvården ökade sitt fokus på att dela kunskaper utanför myndigheten. Till exempel drev myndigheten ett projekt om rehabilitering och återintegrering av radikaliserade intagna, tillsammans med och motsvarande myndigheter i . Projektet sker i regi och omfattar nio europeiska länder. Kriminalvården ökade även engagemanget i olika europeiska projekt som utbildar kriminalvårdsmedarbetare i ämnet. Därutöver fortsatte deltagandet i , som samlar in data till en internationell forskningsdatabas. I årsredovisningen uppges (s. 64) att ett myndighetsteam formades med utgångspunkt i Kriminalvårdens strategi för arbetet mot organiserad brottslighet, våldsbejakande extremism och hedersrelaterad brottslighet. Teamet ska effektivisera och utveckla arbetet mot organiserad brottslighet och i vissa delar arbetet mot våldsbejakande extremism. Vidare uppges att regeringsuppdraget om utvecklat samarbete mot våldsbejakande extremism slutredovisades och att Kriminalvården fastställde en strategi för arbetet mot organiserad brottslighet, våldsbejakande extremism och hedersrelaterad brottslighet. Strategin bygger till stor del på de erfarenheter och kunskaper som myndigheten fått inom regeringsuppdraget mot våldsbejakande extremism. Kriminalvården arbetar även med att uppdatera en litteraturöversikt om våldsbejakande extremism i kriminalvård. Samverkan och samarbeten som uppkommit inom ramen för regeringsuppdraget har fortsatt. Enligt minskade rådande beläggningsläge möjligheten att separera klienter, vilket till viss del bedöms ha försämrat förmågan att uppmärksamma och ingripa mot radikalisering i anstalt. Kriminalvårdens bedömning är att radikalisering i anstalt inte utgör ett stort eller vanligt förekommande problem. Av de intagna som kunde kopplas till våldsbejakande extremism var den största gruppen kopplad till våldsbejakande islamism, även om gruppen minskade något. Däremot minskade inte antalet intagna som bedöms kunna och vilja radikalisera medintagna. Antalet klienter som kopplas till våldsbejakande högerextremism ökade. Vid beredningen av motioner från den allmänna motionstiden /17 föreslog utskottet ett tillkännagivande till regeringen om att säkerställa Kriminalvårdens arbete mot våldsbejakande extremism (bet. 2016/17:JuU19 s. 35 f.). Utskottet anförde att det såg positivt på de nya uppdrag som regeringen gett myndigheter för att stärka arbetet mot våldsbejakande extremism. Enligt utskottets uppfattning var det bl.a. angeläget att Kriminalvården skyndsamt följde upp och genomförde en kartläggning av metoder och arbetssätt. biföll utskottets förslag (rskr. 2016/17:203). Vid beredningen av motioner från den allmänna motionstiden /18 avstyrkte utskottet två motionsyrkanden med begäran om att arbetet med att upptäcka och motverka radikalisering på kriminalvårdsanstalterna skulle utvecklas och även utökas till frivården (bet. 2017/18:JuU16 s. 34 f.). Utskottet avstyrkte även ett yrkande med begäran om att Kriminalvården ska medverka i de nationella insatsteamens arbete mot extremism. Utskottet uttalade att arbetet med att upptäcka och motverka radikalisering är en viktig uppgift för Kriminalvården samt att det såg positivt på det breddade och förlängda uppdrag att fortsätta att utveckla arbetet med att förebygga radikalisering och arbetet mot våldsbejakande extremism som regeringen hade gett till Kriminalvården. Utskottet såg även positivt på inrättandet av CVE. Utskottet anförde att motionärernas önskemål till viss del fick anses vara tillgodosedda genom det arbete som pågick. Mot den bakgrunden och med hänsyn till det tillkännagivande som gjort 2017 fanns det enligt utskottet ingen anledning att ställa sig bakom motionärernas önskemål om ytterligare tillkännagivanden. biföll utskottets förslag (rskr. 2017/18:184). Liknande yrkanden har behandlats och avstyrkts av utskottet även i betänkandena /19:JuU13 och 2019/20:JuU28. I förra årets budgetproposition uppgav regeringen, med hänvisning till det utvecklingsarbete som Kriminalvården bedrivit och som slutredovisades , att tillkännagivandet var slutbehandlat. Regeringen uppgav även att den avsåg att fortsätta att behandla frågan i myndighetsstyrningen (prop. 2020/21:1 utg.omr. 4 s. 33). Utskottet har i betänkande 2020/21:JuU1 uppgett att det inte finns någon invändning mot denna redovisning. Som utskottet konstaterat förut är arbetet med att upptäcka och motverka radikalisering en viktig uppgift för Kriminalvården. Utskottet är positivt till att Kriminalvården prioriterar frågan och att myndigheten även efter att de särskilda regeringsuppdragen har upphört fortsätter att kontinuerligt utveckla arbetet på området. När det gäller huruvida Kriminalvården ska medverka i de nationella insatsteamens arbete mot extremism vidhåller utskottet sin tidigare uppfattning och ser inte heller nu något skäl att ställa sig bakom det tillkännagivande som begärs i motion 2020/21:3497 (KD) yrkande 2. Utskottet avstyrker därför yrkandet. Utskottet vidhåller också sin tidigare uppfattning att förslaget om att motverka radikalisering i fängelset som framställs i motion 2020/21:3497 (KD) yrkande 3 får anses vara tillgodosett genom det arbete som Kriminalvården redan bedriver. Det finns därför inte skäl för ett nytt tillkännagivande i frågan. Utskottet avstyrker motionsyrkandet. Utskottets förslag i korthet ställer sig bakom det som utskottet anför om att kriminalisera rymningar och avvikelser och tillkännager detta för regeringen. Jämför reservation 20 (S, C, V, MP). I kommittémotion 2020/21:3272 av m.fl. (L) yrkande 65 begärs att regeringen återkommer med ett lagförslag där rymning och försök till rymning från kriminalvårdsanstalt och avvikelse från permission kriminaliseras. Likalydande förslag framställs i motion 2020/21:2355 av Boriana (M), kommittémotionerna 2020/21:3303 av m.fl. (M) yrkande 14 och 2020/21:3497 av m.fl. (KD) yrkande 20 samt partimotion 2020/21:3365 av m.fl. (M) yrkande 34. I kommittémotion 2020/21:641 av m.fl. (SD) yrkande 33 begär motionärerna att regeringen ska återkomma med ett lagförslag där rymning från alla frihetsberövande åtgärder som är beslutade av myndigheter, t.ex. Kriminalvården, eller , ska kriminaliseras. Ett liknande förslag framställs i motion 2020/21:2900 av m.fl. (SD) yrkande 1. En rymning kan bl.a. få konsekvenser för en intagens möjlighet till villkorlig frigivning. Den centrala bestämmelsen om villkorlig frigivning finns i 26 kap. 6 § . Enligt den gäller som huvudregel att villkorlig frigivning ska ske när den dömde har avtjänat två tredjedelar av ett tidsbestämt fängelsestraff, dock minst en månad. Villkorlig frigivning kan dock enligt 26 kap. 6 a § skjutas upp vid misskötsamhet. är det tillräckligt att det finns särskilda skäl, istället för synnerliga skäl, mot villkorlig frigivning för att den ska skjutas upp. Villkorlig frigivning kan skjutas upp med åt gången . Vid bedömningen av om det finns särskilda skäl mot villkorlig frigivning ska det särskilt beaktas om den dömde på ett allvarligt sätt har brutit mot de föreskrifter och villkor som gäller för verkställigheten. En helhetsbedömning av allt som har inträffat under verkställigheten ska göras och utgångspunkten bör vara att misskötsamheten ska avse regler eller villkor av större vikt. Att rymning är en sådan överträdelse som kan vara tillräcklig för att den villkorliga frigivningen ska skjutas upp framgår av förarbetena till den gamla lydelsen av bestämmelsen (se prop. 2005/06:123 s. 56). Kriminalvården uppger (s. 61) i årsredovisningen att huruvida en incident klassas som en rymning eller avvikelse beror på vilken nivå av kontroll den intagne står under vid tiden för incidenten. Direktrymning innebär att en intagen som är placerad i en anstalt i säkerhetsklass 1–2 eller på ett häkte tar sig ut därifrån. En klient som rymmer från permission som är bevakad av personal är också att betrakta som rymning. Direktavvikelse innebär att en intagen som är placerad i en anstalt i säkerhetsklass 3 tar sig ut från anstalten. En anstalt i säkerhetsklass 3 har inget direkt rymningshinder såsom staket eller mur. En intagen som inte återvänder från en permission på egen hand är att betrakta som en avvikelse (s. 61). Av årsredovisningen framgår vidare (s. 61 f.) att inga direktrymningar från häkte, övriga rymningar från häkte eller direktrymningar från anstalt med säkerhetsklass 1 eller 2 inträffade . Motsvarande siffror var tre övriga rymningar från häkte och en övrig rymning från häkte och en direktrymning från anstalt med säkerhetsklass 1 eller 2. Antalet direktavvikelser från anstalter med säkerhetsklass 3 ökade . inträffade 46 direktavvikelser från anstalt. Motsvarande siffra var 28 respektive 31. Antalet avvikelser och övriga rymningar från anstalt var 58 , att jämföra med 74 stycken och 95 stycken . Kriminalvården bedömer att beläggningsläget inte påverkar sannolikheten för direktrymningar från anstalter med säkerhetsklass 1 och 2. Däremot kan det ansträngda beläggningsläget i kombination med åtgärder för att minska risken för smittspridning av covid-19 ha påverkat det ökade antalet direktavvikelser från anstalter med säkerhetsklass 3. Beläggningssituationen innebar enligt Kriminalvården ytterligare behov av att placera fler intagna i anstalter med säkerhetsklass 3 för att skapa utrymme att placera intagna i säkerhetsklass 1 och 2. En omplacering från säkerhetsklass 2 till 3 kräver normalt bl.a. att den intagne genomfört permission på egen hand utan anmärkning. Eftersom möjligheten till permission kraftigt begränsades för att minska risken för smittspridning godkändes omplaceringar från säkerhetsklass 2 till 3 utan att den intagne hade genomfört permission på egen hand. Istället togs hänsyn till andra bedömningar om behov av kontroll. Hänsyn tas dock enligt Kriminalvården fortfarande till myndighetens uppdrag om samhällsskydd när intagna placeras i säkerhetsklass 3. Beslutet om dessa tillfälliga ändringar förväntades medföra konsekvenser för säkerhetsläget i anstalter med säkerhetsklass 3. Kriminalvården uppger att det var ett medvetet risktagande som bedömdes som nyanserat och nödvändigt utifrån beläggningsläget. Åtgärder genomfördes i säkerhetsklass 3, som ett led i att bibehålla ordning och säkerhet, men det går inte att utesluta att den ökning av direktavvikelser som skedde 2020 till viss mån är en följd av förändringarna i processen för omplacering till lägre säkerhetsklass. När det gäller avvikelser och övriga rymningar uppges att dessa fortsatte att minska . Framförallt minskade antalet avvikelser vid permission kraftigt, vilket berodde på att betydligt färre permissioner genomfördes med anledning av pandemin. Antalet avvikelser från vårdvistelser var i stället 20 fler än . Avvikelser från permissioner och vårdvistelser bedöms vara ofrånkomliga eftersom utslussningsarbetet alltid innebär ett visst mått av risktagande. Slutligen uppges att ingen klient, på länge, lyckades rymma från en transport under . Ett beslut om förvar syftar till att hålla en utlänning tillgänglig för olika typer av beslut. En förutsättning för detta är att den förvarstagne inte avviker under vistelsen. uppger på s. 77 i årsredovisningen att myndigheten har arbetat aktivt med att säkerställa detta genom ökad personalutbildning. Detta har lett till att antalet avvikna förvarstagna minskade från 50 till 14 . uppger vidare att fem av avvikelser skedde i samband med transporter (eller i externa lokaler såsom sjukhus och tandläkare). Sedan 2017 fick ansvaret för transporter av förvarstagna har myndighetens transportverksamhet ökat markant. För att minimera antalet avvikna i samband med transporter genomförs riktad personalutbildning som syftar till att säkerställa trygga transporter för både personal och förvarstagna. I årsredovisningen uppger (s. 55) att myndigheten har arbetat med säkerhetshöjande åtgärder och utbildning. rymde 10 förvarstagna (vid fyra tillfällen), vilket var en minskning jämfört med då 20 förvarstagna rymde (vid åtta tillfällen). Siffran har justerats jämfört med årsredovisningen , och jämförbara data för hela 2018 saknas. Antalet transporter av förvarstagna minskade från omkring 350 till omkring 130 . Antalet transporter minskades bl.a. med hänsyn till personalens säkerhet, eftersom det saknas lagstöd för myndigheten att visitera förvarstagna som ska transporteras. Vid beredningen av motioner från den allmänna motionstiden /20 föreslog utskottet ett tillkännagivande till regeringen om att kriminalisera rymningar och avvikelser (2019/20:JuU28 s. 51 f.) Utskottet framhöll att de sanktioner som står till buds när någon rymmer är begränsade och att konsekvenserna för den enskilde därför blir små. Rymningar innebär att stora resurser tas i anspråk från rättsväsendet, som redan är hårt ansträngt. Utskottet anförde vidare att det dessutom inte sällan handlar om personer som dömts till långa fängelsestraff för allvarliga brott och som kan vara farliga ute i samhället. Enligt utskottet borde detta, liksom andra klandervärda beteenden, markeras mot genom en kriminalisering i lag. Slutligen ansåg utskottet att rymning eller avvikelse bör betraktas som ett angrepp på själva kärnan i rättskipningen eller som ett trots mot ordningsmakten, på samma sätt som mened och övergrepp i rättssak. följde dock inte utskottets förslag om ett tillkännagivande utan avslog förslaget (prot. 2019/20:106 § 11). Utskottet anser fortfarande att rymning och försök till rymning från kriminalvårdsanstalt och avvikelse från permission bör kriminaliseras. De sanktioner som står till buds när någon rymmer är begränsade, och konsekvenserna för den enskilde blir därför små. Rymningar innebär att stora resurser tas i anspråk från rättsväsendet som redan är hårt ansträngt. Dessutom handlar det inte sällan om personer som dömts till långa fängelsestraff för allvarliga brott och som kan vara farliga ute i samhället. Den som rymmer från ett fängelsestraff signalerar att han eller hon inte ställer upp på rättssamhällets grundvalar och inte söker botgöring för de oförrätter som åsamkats ett brottsoffer. Utskottet anser att detta är ett klandervärt beteende som, liksom andra klandervärda beteenden, bör markeras mot genom kriminalisering i lag. I andra situationer där enskilda angriper själva kärnan i rättskipningen eller trotsar ordningsmakten är principen att det betraktas som särskilt allvarligt. Bland annat därför är mened och övergrepp i rättssak s.k. artbrott. Samma principiella synsätt bör gälla om någon väljer att rymma från en anstalt eller avvika från en permission. Regeringen bör därför återkomma med ett förslag där rymning och försök till rymning från kriminalvårdsanstalt och avvikelse från permission beläggs med ett fängelsestraff. Vad utskottet nu anfört bör ge regeringen till känna. Därmed tillstyrker utskottet motionerna 2020/21:2355 (M), 2020/21:3272 (L) yrkande 65, 2020/21:3303 (M) yrkande 14, 2020/21:3365 (M) yrkande 34 och 2020/21:3497 (KD) yrkande 20 samt tillstyrker delvis motionerna 2020/21:641 (SD) yrkande 33 och 2020/21:2900 (SD) yrkande 1. Utskottets förslag i korthet avslår motionsyrkanden om att skärpa reglerna för permissioner, att avskaffa permissioner för livstidsdömda, att ge målsägande större inflytande över när permissioner planeras, att ge målsägande rätt till skadestånd och att se över säkerhetsbestämmelserna vid permissioner för vissa intagna. Jämför reservation 21 (M, SD, KD) och 22 (C, L). I kommittémotion 2020/21:638 av m.fl. (SD) yrkande 13 begärs att reglerna för när permission ska kunna beviljas ska skärptas. Motionärerna föreslår att den s.k. kvalifikationstiden, dvs. den del av strafftiden som ska ha avtjänats för att permission ska kunna beviljas, utökas. I yrkande 16 begärs att regeringen ska återkomma till med förslag som innebär skärpta regler för permission för intagna i klass 1- och klass 2‑anstalter. Enligt motionärerna bör oövervakade permissioner för dessa intagna avskaffas. Permissioner ska antingen ske övervakat eller genom användning av elektronisk fotboja. För livstidsdömda ska permission aldrig beviljas. I samma motion yrkande 14 begär motionärerna att målsäganden ska ha ett större inflytande över när permissioner planeras och ha rätt att neka permission på datum som kan vara viktiga för målsäganden. I de fall en målsägande har uppgett att han eller hon vill bli meddelad när gärningsmannen har permission anser motionärerna att permission endast ska kunna genomföras efter att informationen har delgetts målsäganden (yrkande 15). Om permission genomförs utan delgivning ska målsäganden ha rätt till skadestånd.