bet · H901FiU9 · 2021-10-12 00:00:00 — tänkte jag övergå till att tala om vår granskning utifrån temat ansvarsfördelning. Det är ingen överdrift att påstå att frågan om ansvarsfördelning har varit ett starkt inslag i den offentliga debatten och det offentliga samtalet . Den pandemi som fortfarande pågår i vårt land har fört med sig att ansvarsförhållanden mellan olika samhällsaktörer har diskuterats ganska intensivt. Här har samtalet i många stycken handlat om den svenska förvaltningsmodellen. Kritik har riktats mot myndigheter och olika huvudmän för att de inte har kunnat tillgodose samordning, samverkan, samarbete och samsyn i olika typer av överväganden. Man har påtalat brister i hur olika ansvariga aktörer enskilt och tillsammans har tagit och fördelat ansvar för att upptäcka, mota och lindra pandemins effekter. har, som en av många aktörer, uppmärksammat dessa problem. Detta är också någonting som vi från har uppmärksammat i vår granskning. I en granskning var en av slutsatserna att regeringen och ansvariga statliga myndigheter inte hade säkerställt en god beredskap för hantering av ett utbrott av en pandemi. Bland annat visade den granskningen att det saknades tillräckliga förutsättningar för en fungerande samverkan mellan den nationella, den regionala och den lokala nivån. Ansvarsprincipen – att den som har ansvar för en verksamhet i normala situationer också har motsvarande ansvar vid en krissituation – förutsätter en fungerande samordning och samverkan mellan myndigheter och mellan just den nationella, den regionala och den lokala nivån. Synpunkterna på tillkortakommanden i hanteringen av pandemin var därför inte någon överraskning för . Bristande samordning är inte något unikt som har blivit påtagligt just nu i samband med covid-19. Vi har i våra granskningar uppmärksammat denna problematik och menat att den är generell och gäller för stora delar av den offentliga förvaltningen. Ytterligare en slutsats är att regelverken för hur ansvar ska fördelas ofta är tydliga men att det helt enkelt brister i förståelsen av hur de ska tillämpas. Jag menar att vår förvaltningsmodell i grunden är väl för att hantera även kriser, men då måste vi förstå varandra bättre. För att samordningen ska fungera ändamålsenligt behöver ansvars- och rollfördelningen inte bara vara tydlig utan också känd för de berörda aktörerna, och det är den tyvärr . Ansvar och ansvarsutkrävande är frågor som ligger nära oss revisorer. Vårt unika mandat att granska hela kedjor av ansvarsförhållanden har gett oss stora erfarenheter i den frågan. Jag har pratat om ansvarsfördelning i mer generella termer, så det kanske kan vara dags för mig att bli lite mer konkret om de problem och risker som kan orsakas när det brister i just ansvarsfördelningen, eller tillämpningen av den, mellan myndigheter och mellan olika huvudmän. Detta är iakttagelser som har redovisats i vår årliga rapport och i årets uppföljningsrapport. De bildar underlag för mina kommentarer om det här. Vi har sett att det ofta är oklarheter i implementeringen av olika regelverk snarare än i regelverket som sådant som bidrar till den bristande samordningen. Det leder till – eller kan leda till – oklar ansvarsfördelning. Ett exempel på detta är regeringens ökande användning av intresseorganisationen och Regioner, SKR, i den statliga styrningen av vård och omsorg. Det har ibland lett till risker för minskad insyn och otydlig ansvarsfördelning. Vår granskning har också visat att det finns en otydlighet i regeringens användning av nationella samordnare, till exempel när det gäller deras roll och vem som har ansvar för styrningen. Det var till exempel oklart om en nationell samordnare uttalade sig på regeringens vägnar. Det fanns också problem med möjligheterna till insyn i samordnarnas arbete. När det gäller det senaste årets granskning har vi sett att ett delat ansvar mellan myndigheter innebär risker för genomförande och resultat vad gäller de statliga åtagandena. Det kan verkligen finnas goda skäl för myndigheter att dela på ansvar för planering, genomförande och uppföljning av en viss specifik verksamhet, men i vissa fall när flera myndigheter är inblandade i beslut och utbetalning inom samma anslagspost i statens budget kan ansvarsförhållandena bli oklara och leda till onödigt många transfereringar av anslagsmedel mellan myndigheterna. Detta såg vi i en granskning av statligt stöd med delat myndighetsansvar, till exempel när det gällde aktivitetsstöd och etableringsersättning. Arbetsförmedlingen disponerade pengarna och utformade insatsen, medan fattade beslut om deltagare och utbetalning av pengarna. Denna ordning ledde till oklara ansvarsförhållanden och ett krångligt flöde av pengar fram och tillbaka mellan myndigheterna. I vissa fall blev det till och med svårt att bedöma hur mycket stödpengar som fanns kvar på anslaget. En liknande problematik kan uppstå när beslutar om utbetalningar som sedan sköts antingen av Sida eller av Kammarkollegiet, beroende på vem som är mottagare av medlen. Ytterligare ett exempel på otydlig ansvarsfördelning och otydliga ansvarsförhållanden som kan leda till bristande effektivitet har vi sett i granskningen av exploatering av arbetskraft, som är ett ökande samhällsproblem. Vår granskning här har visat att regeringens ansvar för att motverka problemet har brustit i fråga om organisering och samordning. Regeringen har inte gett myndigheterna mandat eller tydliga uppdrag för att motverka arbetskraftsexploatering, och statens insatser här brister i alla delar. Därför rekommenderade vi regeringen att ta ett helhetsgrepp för att motverka arbetskraftsexploatering och ge en myndighet det övergripande ansvaret att samordna arbetet. Betydelsen av tydliga ansvarsförhållanden speglas även i hur digitalisering kan användas för att öka effektiviteten i staten. Våra iakttagelser inom området berör , liksom tidigare, ofta frågor om myndigheters möjligheter att dela information samt problemen med föråldrade it-system och bristande helhetsansvar. Dessa brister orsakar ofta effektivitetsförluster. Samverkan mellan myndigheter försvåras om det råder osäkerhet om vilken information som kan delas mellan dem. Osäkerheten begränsar till exempel samarbetet mellan polis och socialtjänst, som skulle behöva få bättre stöd för att vara säkra på vad som gäller. Möjligheten för polis och socialtjänst att dela information är ett viktigt moment i det brottsförebyggande arbetet, bland annat för att stoppa nyrekryteringen till kriminella gäng. har jag redogjort för några resultat från granskningar från . Jag vill nu ge några exempel på fall där vi bedömer att vår granskning har lett till förbättring just med avseende på ökad samverkan. I en granskning av statens ansvar för förorenade områden rekommenderade vi bland annat ökad samverkan mellan myndigheter. Vår uppföljning av den granskningen visar att så har skett – både regeringen och berörda myndigheter anger att granskningen har bidragit till att driva på åtgärderna för ett ökat samarbete och för kartläggningen av de förorenade områdena. I vår granskning av hanteringen av flyktingsituationen 2015 kunde vi bland annat se att beredskapen var låg och att och andra myndigheter inte var tränade för att samverka med varandra vid en så stor och komplex händelse. I vår uppföljning uppgav att man på flera sätt hade förbättrat samordningen och samverkan med andra myndigheter och kommuner. lyfte särskilt fram utvecklingen av samverkan med länsstyrelserna. Avslutningsvis skulle jag återigen vilja påpeka följande: För att ansvarsprincipen ska fungera som det är tänkt krävs tydlighet och kunskap om ansvar och rollfördelning. Det är alltså inte enbart i riktigt skarpa lägen, som vid en flyktingkris, en tsunamikatastrof eller en pandemi, som denna fråga är viktig, utan detta har betydelse för effektiviteten i genomförandet och resultatet av statliga insatser över huvud taget. Min framställning visar på en mer generell problematik som vi i har iakttagit . Jag har lyft fram några exempel där vi har kunnat visa att otydliga ansvarsförhållanden minskar effektiviteten i insatser och ökar kostnaderna. Vi har också sett att otydliga uppdrag och mandat kan minska förmågan att till exempel arbeta mot exploatering av arbetskraft. Slutligen har jag noterat att effektiviteten i samarbetet mellan polis och socialtjänst hade kunnat öka om osäkerheten kring reglerna om informationsöverföring hade undanröjts. Tydliga ansvarsförhållanden och en medvetenhet om dem hos regering och myndigheter har också en demokratisk aspekt. Medborgare och andra intressenter ska ges möjlighet att utkräva ansvar av myndigheter när det går fel. Brister och felaktiga beslut behöver kunna lokaliseras och korrigeras som oklarheter behöver redas ut för att effektiviteten i staten ska öka. Här tänkte jag stanna. Jag står gärna till förfogande för att svara på frågor om det finns några sådana. Ordföranden (S): Jag ska börja med att tacka för ert arbete och verkligen poängtera hur viktigt det är både för att vi som riksdag ska kunna granska och följa upp regeringens arbete och för att , regeringen och myndigheterna ska kunna förbättra sin verksamhet. En del av de problem som riksrevisorn tog upp är ju sådant som vi också stöter på ute i verkligheten och känner igen oss i, men det är alltid en fördel när vi får det mer systematiserat och kan veta att detta inte bara är ett problem just här utan mer genomgående. Några av problemen är återkommande och kanske svårare att rätta till, men det är också glädjande att vi får stanna upp och se att de rapporter som ni lämnar ifrån er faktiskt ger resultat och att det blir förbättringar. (S): Tack, riksrevisorn, för en intressant föredragning! Det är ju bra att vi får de här årliga rapporterna och att vi samlat får ta del av resultaten av effektivitetsrevisionen. Det känns väldigt bra att vi kan föra dessa samtal i ett gemensamt sammanhang. Det är också glädjande att höra att riksrevisorn upplever att diskussionerna tillsammans med utskotten fungerar väl och att detta är givande för båda parter. Det finns ju väldigt mycket att ta fasta på. Det har varit ett väldigt besvärligt år. Det har varit en pandemi, och myndigheterna och regeringen – och för den delen också – har varit hårt belastade av exceptionella insatser och åtgärder. Jag uppfattar det som att riksrevisorn ändå bedömer att samtalen med berörda myndigheter har fungerat och att man är beredd att ta till sig. Det vore bra om vi kunde få ett kvitto på att man har orkat med detta under dessa exceptionella förhållanden. Jag gick tillbaka och tittade på motsvarande utfrågning . En av ledamöterna ställde den samlande frågan om hur statsförvaltningen mår. Då svarade riksrevisorn att den svenska statsförvaltningen mår bra, trots alla de saker som är med och upptäcker och bidrar till förbättringar kring. När vi läser om effektivitetsrevisionen ser vi ju också att riksrevisorn formulerar sig som att den svenska statliga förvaltningen har ett väldigt högt förtroende bland medborgarna men att det är viktigt att regeringen bidrar till att vårda detta för att till exempel undvika intressekonflikter, oegentligheter, fel och fusk. har regeringen lagt fram ett antal åtgärder som ska stärka detta arbete i , och det är ju glädjande. Jag tycker att det skulle vara intressant att höra om riksrevisorn har något gott exempel där myndigheterna verkligen arbetar effektivt med att motverka den typ av missförhållanden som kan råda i förvaltningen, även om det svenska utgångsläget som sagt är relativt gott jämfört med många andra länder runt omkring oss. (M): Först vill jag instämma i beröm till . Vi har ju haft möten i råd regelbundet under hela pandemin och följt det arbete som har försökt att bedriva som vanligt, trots att huvuddelen av personalen har varit hemma och trots att det har varit problem med resande och att göra fysiska besök på myndigheter. Jag tror att jag kan tala för hela rådet när jag säger att vi har varit väldigt imponerade av att ni har kunnat bedriva verksamheten så bra trots alla bekymmer som pandemin har medfört. Jag börjar alltså med lite beröm. Jag är själv väldigt intresserad av denna uppföljningsrapport, för jag tycker att den ger väldigt mycket. Det är en sak att ni granskar väldigt mycket; det är en helt annan sak vad denna granskning leder till och att man tar dessa granskningsrapporter på allvar. Den som läser uppföljningsrapporten får en ganska positiv bild. Mycket av det som ni har pekat på har gett effekter , och man har tagit kritik och råd på allvar. Men mellan raderna går det också att läsa att det inte är allting som går enligt förhoppningarna. Finns det något mönster när ni märker att det inte går som ni hoppats och när responsen på era rapporter inte blir så stark som ni hade förväntat er? Och finns det någonting som vi kan göra – eller inskärpa – från sida för att på något sätt påverka så att man tar dessa rapporter på allvar och tar till sig det som ni faktiskt skriver? Det är kanske en konstig fråga med tanke på att det ändå är en ganska positiv stämning i uppföljningsrapporten, men det finns ju som sagt ändå saker som inte har gått hela vägen. Riksrevisor, : Jag tackar båda ledamöterna för de berömmande orden. Jag kan konstatera att pandemin naturligtvis har prövat även . Vi har dock funnit former för att kunna upprätthålla verksamheten och upprätthålla god dialog och bra kontakter med alla dem som vi granskar. Där har digitalisering naturligtvis spelat en väldigt stor roll. Vi har varit måna om att arbeta smittskyddssäkert och följa rekommendationer. Vi har kunnat genomföra revision och upprätthålla goda relationer och goda kontakter. Som ett led i vårt arbete är det viktigt att våra granskningsobjekt förstår vad det är vi granskar samt vilken hjälp vi behöver och vilka frågor vi behöver svar på från dem. Jag kan konstatera att detta har fungerat väldigt bra även under pandemin. Detta var det kvitto som efterlystes. När det gäller tillståndet i den svenska statsförvaltningen ska ni ha klart för er att vi som revisorer är problemfokuserade och arbetar just med sikte på att identifiera problemen. För att sätta detta i en kontext skulle jag återigen vilja understryka att jag bedömer att läget i den svenska statsförvaltningen överlag är mycket gott. Inom den årliga revisionen lämnade vi 226 revisionsberättelser för myndigheter , och av dessa var det endast 10 som hade fått någon anmärkning – en så kallad modifierad revisionsberättelse. Det tycker jag säger någonting om tillståndet i förvaltningen. När det sedan gäller frågan om goda exempel på hur myndighetsledningar arbetar med att stävja korruption och annat – vi ska ju tillsammans värna den statliga värdegrunden – kan jag konstatera att detta är ett intensivt arbete som står högt på alla myndigheters dagordning. Det handlar såväl om att rent konkret följa de förordningar och regler som finns som om att föra samtal om värdegrund och ha goda introduktioner av nya statstjänstemän som knyts till förvaltningen. I många myndigheter har det också införts visselblåsarfunktioner och annat. Utan att kunna peka ut något enskilt exempel skulle jag vilja säga att jag överlag bedömer att detta är ett arbete som pågår och som är intensivt och står högt på dagordningen. När det gäller vår uppföljningsrapport tackar jag för att tyckte att det var intressant läsning. Det tycker ju också vi, och det är viktigt för oss att få kvitto på och följa upp att våra granskningsrapporter bidrar till en effektivare förvaltning. Det är ett grannlaga arbete att följa upp detta och ett än mer grannlaga arbete att kunna härleda och knyta resultat av framsteg till just vårt arbete. Ofta finns det ju många andra samverkande faktorer, och det är komplexa frågor som vi tar oss an. Vi har ändå vågat oss på att göra bedömningen att vi kanske har satt lite fart på vissa frågor som annars hade gått under radarn. Ett typexempel handlar om målkonflikter eller om att man inte har satt in frågor i ett helhetssammanhang – då kan vi ofta bidra till att få lite extra diskussion och samtal i ett regeringskansli och få en regering att vidta åtgärder. Precis som jag sa i mitt anförande är vi naturligtvis tacksamma för att våra granskningsrapporter landar i den politiska kontexten och att det sedan blir uppdrag att ta frågan vidare i den politiska diskussionen. Det är vår förhoppning att vi ska kunna bredda beslutsunderlagen och bidra med fakta och empiri genom vår insamling i granskningar men också att våra rekommendationer kan tjäna som vägledning för vilka åtgärder man eventuellt behöver vidta. Där är de olika tillkännagivanden som ibland kommer från en viktig fråga för oss att följa upp för att se om detta har tagits emot väl i – har det blivit en liten extra puff för att få det att hända? Men man ska också vara ödmjuk. Vid en revision tittar vi ju på en begränsad fråga och avgränsar väldigt nogsamt vad vi ska granska. Då kan det finnas andra faktorer som har betydelse. Det kanske inte är tajmingmässigt rätt eller kan vara svårt att få ett genomförande. Det tar framför allt tid. Vi kan se i våra uppföljningar att våra revisionsrapporter lever väldigt . Om en utredning ska tillsättas och en lagstiftning tas fram på ett komplext område tar det tid, så man ska inte bli besviken eller ledsen över att ingenting hände utan får ha respekt för att det kan vara långa processer. (SD): Fru ordförande! Jag tackar för rapporterna och presentationen. Min fråga gäller miljöskatterna. De är utformade på ett sådant sätt att när de uppnår sitt syfte minskar skatteintäkterna. Det finns naturligtvis en uppenbar risk att bedriva en skattepolitik med den typen av inbyggda konflikter. Att regeringen sedan överskattar framtidens skatteintäkter på grund av sina egna prognoser riskerar att ge en felaktig bild av hållbarheten i de offentliga finanserna, som du själv skriver. Det är naturligtvis problematiskt. Då undrar jag om det här är en slutsats som du har uppmärksammat i tidigare rapporter eller om den är helt ny. Vilka effekter kan det få för framtiden om det fortsätter på det här sättet, i termer av finansiering av framtida reformer och skattehöjningar? (KD): Fru ordförande! Jag tackar för en bra föredragning. Jag har två frågor. kritiserar i flera rapporter regeringen för att ha satt utgiftstaket för högt och inte motiverat dess nivå tillräckligt. Vi kristdemokrater har upprepade gånger kritiserat detta i våra budgetmotioner och valt att sätta lägre utgiftstak och som fallande andel av BNP. Vi anser att regeringens sätt att sätta utgiftstak innebär att verktyget tappar i både legitimitet och effekt. Legitimiteten urholkas för att utgiftstaket, utan motivering för dess nivå, inte längre bidrar till den transparens och långsiktighet som det finanspolitiska ramverket är tänkt att skapa. Och taket tappar effekt för att regeringen väljer nivåer som är så höga att de i princip är en begränsande och styrande faktor. Detta har regeringen gjort före coronapandemin. Min första fråga är: Vilken del i detta skulle säga är den allvarligaste, bristen på motivering eller den höga nivån på utgiftstaket, och vilken av dessa delar ser ni i era rapporter har gett mest effekt? Min andra fråga gäller infrastrukturen och statliga upphandlingar inför investeringar i infrastruktur och allmänna farleder inom sjöfart. Det är konstaterat att det är stora brister i kvaliteten i upphandlingar och att kostnadsberäkning och uppföljning behöver effektiviseras. En spekulativ prissättning till följd av spekulativa anbud gör att slutnotan ofta blir mycket dyrare än beräknat. Många projekt omförhandlas, dessutom under pågående bygge, och vissa stoppas till följd av brister och okunskap om upphandling av större investeringar i infrastrukturen. Detta innebär fördyring och stora kostnader för staten. Ett exempel är den havererade investeringen i , där upphandlat för miljarder kronor för att göra det möjligt för större båtar att frakta mer gods till sjöss. Bygget är stoppat och byggföretaget har lämnat platsen. är nu en stor byggarbetsplats i väntan på en ny upphandling. Min fråga är: Vilka åtgärder anser ni att bör vidta för att komma till rätta med den undermåliga upphandlingen av investeringar i infrastruktur? Riksrevisor, : Jag svarar först på frågan om miljöskatterna. Jag kan inte minnas att har granskat denna fråga. Det är en granskning som jag har ansvarat för. Jag tror inte att det har gjorts tidigare. Det är en viktig kunskap som vi ville förmedla. Vi har kommit fram till det kanske självklara, att man måste beakta den minskande skattebasen om man använder miljöskatteinstrumentet. Men vi ser inga omedelbara risker, utan det här är någonting som får konsekvenser på . Vi hoppas att vi genom vår granskningsrapport har belyst den här problematiken helt enkelt. När det gäller de sista frågorna, som handlar om det finanspolitiska ramverket, kan jag bara konstatera att det är viktigt och att vi har haft som utgångspunkt att granska hur regeringen följer det finanspolitiska ramverket. Det har gjort , men har vi också haft en särskild granskning där vi har gått bakåt . Överlag har det fungerat väl. Men vi har kunnat konstatera att man under pandemin, med alla tilläggsbudgetar som har kommit, har använt utgiftstaken på ett sådant sätt att funktionen för det politiska ramverket har satts ur spel. Då har man ju inte följt grundtankarna. Det handlar inte så mycket om att man använder en så stor andel pengar, utan det handlar mer om att man inte transparent redovisar hur man tänker återta de olika målen. Vi tycker att det är viktigt för att få en beräkning och redovisning av detta, så att det går att följa att grundtankarna med ramverket kan upprätthållas. När det sedan gäller de olika infrastrukturfrågorna kan jag bara konstatera att vi haft ett antal granskningsrapporter där vi har tittat just på när det gäller både vägsatsningar och järnvägssatsningar. Sjöfarten har vi inte riktigt tagit oss an . Men det vi ser är att upphandling är svårt. Man behöver ha en god överblick, en god kunskap och också dokumenterat goda it-system som håller ordning på de olika anläggningarna. Här brister det. Det är svårt med upphandling. Vi har ju sett ett antal väldigt stora fördyringar i olika projekt, så här verkar det helt enkelt finnas ett systemfel. Jag får hänvisa vidare till våra granskningsrapporter. (MP): Jag måste först instämma i värdet för utskottet att få ta del av era granskningar på detta samlade sätt. Det är väldigt värdefullt att få den här typen av sammanställningar, inte minst i det läge där vi nu står, i slutet av en kris som rimligtvis för oss men också för alla våra myndigheter är ett fönster där man bör granska sin verksamhet och möjligtvis ta tag i att göra förändringar. Jag anser att hela den offentliga förvaltningen bör vara i ett sådant läge nu att inte alla delar ska återgå till det som var innan. Det är oerhört viktigt att vi drar lärdomar av den kris som vi förhoppningsvis nu ser slutet på. Det kommer självklart att ta att analysera detta, och där kommer ni att spela en väldigt viktig roll. Riksrevisorn lägger mycket fokus på samverkan, och det är där som jag kommer till min fråga. Vid tidigare uppdrag har jag mött en konflikt i de här frågorna i vardagsarbetet. Myndighetschefer kan säga: Ni ber oss samverka så mycket att vi inte hinner göra vårt dagliga arbete. Vi träffar andra myndigheter så ofta att vi inte hinner leda den myndighet som vi har ansvar för. Där finns det en konflikt i vardagen, eftersom dygnet har så många timmar som det har. Det är när man kommer i en kris som man kan inse att man kanske inte har samverkat så mycket att man känner varandra så väl att man kan hantera krisen. Det finns ju en konflikt mellan vardagsarbetet, där man vill göra sitt och fokusera på sina grunduppgifter, och krisen, där man borde ha samverkat mer.