bet · H801KU24 · 2021-04-16 00:00:00 — 2017/18:KU19 s. 56 f.). Utskottet konstaterade i sitt ställningstagande att uppgifter om det ekonomiska stöd som organisationer på arbetsmarknaden lämnar till partier eller valkandidater finns offentliga och lätt tillgängliga för allmänheten på Kammarkollegiets webbplats. Vidare framhöll utskottet att det framstod som mindre lämpligt med hänsyn till föreningsfriheten, inte minst för dess betydelse inom arbetsrätten och den svenska arbetsmarknadsmodellen, att införa bestämmelser som begränsar vad organisationer på arbetsmarknaden får använda sina egna medel till eller som griper in i sådana ideella föreningars beslutsprocesser. Utskottet avstyrkte mot den bakgrunden motionsyrkandena. När det gäller motionsyrkandena som rör bidrag till politiska partier anser utskottet att det inte finns skäl att ta initiativ till att förbjuda politiska partier att ta emot bidrag från organisationer på arbetsmarknaden eller att halvera partistödet. Utskottet avstyrker dessa motionsyrkanden. Utskottet noterar att kommittén riksdagsöversyn har övervägt och lämnat förslag som rör en riksdagsledamot som lämnar sin partigrupp respektive inte deltar i riksdagsarbetet och att kommitténs betänkande är under beredning. Detta beredningsarbete bör inte föregripas. Mot denna bakgrund avstyrker utskottet motionsyrkandena om byte av partitillhörighet och ledamotsuppdraget. Apanaget och statschefens kröning Utskottets förslag i korthet avslår motionsyrkanden om apanaget och statschefens kröning. Jämför reservation 1 (SD). (L) yrkar i motionerna 2019/20:1922 och 2020/21:1517 att ställer sig bakom det som anförs i motionerna om att minska apanagets storlek (yrkande 1), om att ta fram tydliga regler för vem som får ta del av apanaget och vad det får användas till (yrkande 2) och om att utreda om statschefen i stället för apanage bör få samma lön som statsministern och talmannen (yrkande 3) och tillkännager detta för regeringen. Motionären framhåller att kungen fritt får disponera sin inkomst i form av apanage utan att redovisa kostnader eller betala inkomstskatt. Statsministern och talmannen får i stället lön och betalar inkomstskatt. Vidare framhåller motionären att samtliga kungligheter som ingår i tronföljden får ta del av apanaget och att kungen bestämmer hur apanaget ska fördelas. Även om regeringen har tillsatt en utredning med uppdrag att se över hovets anslag menar motionären att redan nu bör föreslå ändringar i apanaget. m.fl. (SD) begär i kommittémotion 2020/21:797 yrkande 13 ett tillkännagivande om att inför nästa trontillträde utreda frågan om en modern kröning. Regeringsformen innehåller inga bestämmelser om hovet. Enligt förarbetena till regeringsformen bör hovet stå utanför den statliga förvaltningsorganisationen (prop. 1973:90 s. 176). Anslaget 1:1 Kungliga hov- och slottsstaten får användas för utgifter för statschefens officiella funktioner inklusive utgifter för kungafamiljen samt för Kungliga hovstatens och Kungliga slottsstatens förvaltningsutgifter (prop. 2020/21:1 utg.omr. 1 s. 21). Kungliga Hovstaterna är den officiella beteckningen på den organisation som i dagligt tal kallas hovet och som har till huvuduppgift att bistå statschefen och övriga medlemmar av kungafamiljen i deras officiella plikter. En annan uppgift är att vårda det kungliga kulturarvet och att visa detta kulturarv för allmänheten. I budgetsammanhang delas hovet in i Kungliga hovstaten (Hovstaten) och Kungliga slottsstaten (Slottsstaten). uppgår det totala anslaget till statschefen till och fördelas mellan Hovstaten () och Slottsstaten (). Kungens konstitutionella statsceremoniella och officiella uppgifter utgör kärnan i Hovstatens årliga verksamhet (prop. 2020/21:1 utg.omr. 1 s. 21). Denna del av anslaget kallas ofta också för apanage. I dessa uppgifter ingår bl.a. det årliga öppnandet av , uppgiften att vara ordförande i utrikesnämnd och vid konseljer på och uppgiften att delta vid audienser, statsbesök, officiella besök, representation och möten med före-trädare för offentliga sektorn, näringslivet och civilsamhällets organisationer. Kungen stöds i sitt uppdrag av kungafamiljen. Anslagsmedel som avser Hovstaten disponeras av Kammarkollegiet och betalas ut engångsvis efter rekvisition till H.M. Konungens hovförvaltning. överlämnade en utredning till regeringen som gällde årsredovisning och revision för Hovstaten och Slottsstaten. Till utredningen var fogad en promemoria med analys av rättsläget när det gällde kungens apanage och tillhörande frågor (se bet. 2011/12:KU1 s. 17 f.). När det gällde kungens apanage anförde följande. Gränsen mellan kungens privata ekonomi och hans ekonomi som statschef är mycket svår att dra. Kungen är rikets statschef dygnet runt när han vistas i landet. Vad gäller egendom är lösöret på de kungliga slotten en blandning av statlig, stiftelseägd och privat egendom, som allt brukas av kungen både som statschef och som privatperson. För att undvika ständiga diskussioner i denna gränsdragningsfråga lovade (då ständerna) 1809 att lämna ett penningbelopp (apanage) till kungens hovhållning. I utbyte överlämnade kungen uppräknade kungliga slott och kungsgårdar till staten med förbehåll om dispositionsrätt för honom av vissa av dessa slott, inklusive inredning. För det belopp som lämnades för hovhållningen skulle det varken krävas någon speciell anhållan eller redogörelse för hur medlen hade använts. Successionsrätten till tron för manliga och kvinnliga efterkommande till kung regleras i successionsordningen, som är en grundlag. I successionsordningen anges alltså den ordning, i vilken de successionsberättigade medlemmarna av det kungliga huset har successionsrätt till tronen (m.fl., Grundlagarna, 3 uppl., 2012, s. 649). Därutöver regleras i successionsordningen i vilka situationer successionsrätten går förlorad. I samband med att den nya regeringsformen infördes inskränktes statschefens uppgifter till att avse vissa funktioner (prop. 1973:90 s. 170 f.). Närmare bestämmelser om statschefens uppgifter finns i regeringsformen och riksdagsordningen. I 5 kap. regeringsformen finns bl.a. bestämmelser om behörighetskrav för statschefen, om information till statschefen, om vem som träder i kungens eller regerande drottnings ställning, då han eller hon är förhindrad att utöva statschefens uppgifter och om åtgärder ifall kungahuset utslocknar eller kungen dör eller avgår och tronföljaren inte fyllt . Varken i successionsordningen eller regeringsformen finns bestämmelser som rör en ny statschefs tillträde. var den siste kungen som kröntes i . Kröningen ägde rum vid en ceremoni i . Efterföljande regenter avstod från kröning. Det innebär att den nuvarande kungen inte bär kungakronan eller övriga riksregalier. Enligt 6 kap. 17 § riksdagsordningen får statschefen avge ämbetsförklaring inför kammaren. Ämbetsförklaringen är en förklaring till att statschefen är villig att åta sig de plikter som är förenade med ämbetet (m.fl. s. 699). Av bestämmelsen i riksdagsordningen följer att statschefen inte är skyldig att avge en ämbetsförklaring. Enligt förarbetena till bestämmelsen bör dock så ske (prop. 1973:90 s. 270). En ämbetsförklaring bör avläggas, förutom av en ny kung eller drottning, även av en annan person som ska tjänstgöra som statschef. Ämbetsförklaring ersatte den tidigare konungaförsäkran som kungen skulle avge. Någon författningsbestämmelse om att en tillträdande kung skulle avlägga kungaförsäkran fanns inte, utan detta följde av praxis. Skälen till att kungaförsäkran avskaffades var att den ansågs föråldrad och inte kunde bestå sedan en ny författning hade införts (prop. 1973:90 s. 270). I samband med att behandlade ett motionsbetänkande föreslogs med stöd av utskottets initiativrätt enligt 9 kap. 16 § riksdagsordningen bl.a. ett tillkännagivande om att en parlamentariskt sammansatt kommitté skulle överväga utformningen av anslaget till hovet (bet. 2017/18:KU28). Av betänkandet framgår att representanter för , , , , och i utskottet hade inkommit med ett förslag till utskottsinitiativ om en parlamentariskt sammansatt kommitté som bl.a. skulle se över utformningen av anslaget till hovet. I sitt ställningstagande anförde utskottet att det i flera andra monarkier i har förts och förs en diskussion om det är motiverat att på något sätt avgränsa den krets av personer av kunglig börd som förväntas utföra officiella uppdrag för landet och som därmed kan göra anspråk på att få tillgång till åtgärder som finansieras via statens budget. Enligt utskottet är det rimligt att en sådan diskussion även förs i . Utskottet föreslog att skulle ställa sig bakom det som utskottet hade anfört om att överväga utformningen av anslag till hovet och tillkännage detta för regeringen. beslutade i enlighet med utskottets förslag (rskr. 2017/18:337–338). beslutade regeringen att ge en parlamentariskt sammansatt kommitté i uppdrag att bl.a. överväga utformningen av anslag till hovet (dir. 2019:76). Enligt direktiven ska kommittén, i samråd med hovet, överväga hur utformningen av anslag till hovet kan bidra till att det kungliga husets officiella åtaganden främst utförs av ett begränsat antal av dess medlemmar och, med utgångspunkt i detta, utarbeta principer för anslagets utformning. Uppdraget ska redovisas (dir. 2020:127). Enligt en kommuniké från Riksmarskalken har kungen beslutat om förändringar i kungahuset, och syftet med dessa förändringar är att klargöra vilka personer inom kungafamiljen som kan förväntas tas i anspråk för sådana officiella uppdrag som statschefen är skyldig att utföra eller som anknyter till statschefsämbetet. Av beslutet följer att barnen till prins och prinsessan och barnen till prinsessan och ’inte längre ska tillhöra kungahuset. Barnen ska även i fortsättningen vara medlemmar av kungafamiljen men de ska inte längre ha ställning som kungliga högheter och förväntas inte åta sig sådana uppdrag som statschefen har till uppgift att utföra. De kommer dock fortsatt att bära de hertig- och hertiginnetitlar de har tilldelats av kungen. Det framgår vidare av kommunikén att kungen och kronprinsessan, tillsammans med drottningen och prins , är främsta representanter inom landet och gentemot andra stater. , prinsessan och prinsessan ska fortsätta att verka inom de ideella stiftelser och verksamheter som de grundat och engagerat sig i. Därutöver kommer de att utföra officiella uppdrag i den utsträckning kungen beslutar. behandlade utskottet motionsyrkanden om begränsningar i apanaget (bet. 2016/17:KU1 s. 54 f.). I sitt ställningstagande vidhöll utskottet tidigare uttalanden om att respektera statschefens privata sfär och att inte göra någon ändring i den nuvarande konstitutionella ordningen. Utskottet avstyrkte yrkandena. Även behandlade utskottet motionsyrkanden om begränsningar i apanaget (bet. 2017/18:KU1 s. 48 f.). Utskottet, som vidhöll sina tidigare uttalanden, såg inte skäl att ta sådana initiativ som föreslogs och avstyrkte motionsyrkandena. Som har redovisats tidigare ställde sig bakom utskottets förslag om ett tillkännagivande till regeringen om att en parlamentariskt sammansatt kommitté ska överväga utformningen av anslaget till hovet (bet. 2017/18:KU28, rskr. 2017/18:337–338). behandlade utskottet motionsyrkanden om begränsningar i apanaget (bet. 2018/19:KU30 s. 10 f.). I sitt ställningstagande noterade utskottet att hade beslutat om ett tillkännagivande till regeringen om att överväga utformningen av anslag till hovet. Utskottet, som förutsatte att regeringen skulle tillsätta en kommitté för att utreda frågorna, avstyrkte mot den bakgrunden motionsyrkandena. Utskottet konstaterar att regeringen har gett en parlamentariskt sammansatt kommitté i uppdrag att bl.a. överväga utformningen av anslag till hovet. Detta utredningsarbete bör inte föregripas och utskottet avstyrker därför motionsyrkandena om apanaget. När det gäller motionsyrkandet om statschefens kröning finner utskottet inte skäl att ta ett sådant initiativ som motionärerna föreslår. Utskottet avstyrker därför motionsyrkandet. Förhållandet mellan regeringen och Utskottets förslag i korthet avslår motionsyrkanden om regeringsbildning, kontrollen av en övergångsregering och tillkännagivanden. Jämför reservation 2 (SD). m.fl. (SD) begär i kommittémotionerna 2019/20:545 yrkande 3 och 2020/21:686 yrkande 3 ett tillkännagivande om att utreda möjligheterna att införa en bortre tidsgräns för regeringsbildningsprocessen. Motionärerna anför bl.a. att det i regeringsformen bör införas någon form av bortre tidsgräns för en regeringsbildning. Kontrollen av en övergångsregering I motion 2019/20:1738 efterlyser (C) ett tillkännagivande om att ledamöter måste kunna utöva sin granskande roll gentemot en övergångsregering. Motionären framhåller att en central del av löpande kontrollmakt utgörs av frågor och interpellationer och att enligt gällande praxis besvarar representanter för en övergångsregering normalt inga frågor. (KD) yrkar i motion 2019/20:695 att regeringen ska utreda en grundlagsändring som tydligt pekar på hur tillkännagivanden från ska genomföras av regeringen. Motionären menar att det i samhället finns en misstro mot de demokratiskt valda församlingarna och ett ökat politikerförakt. Denna misstro skulle enligt motionären kunna minskas om det av grundlag framgår hur ett tillkännagivande från ska genomföras av regeringen. Att har ett parlamentariskt styrelseskick kommer till uttryck i l kap. l § regeringsformen. Enligt bestämmelsen utgår all offentlig makt i från folket. Det slås vidare fast att den svenska folkstyrelsen bygger på fri åsiktsbildning och på allmän och lika rösträtt och förverkligas genom bl.a. ett representativt och parlamentariskt statsskick. Av l kap. 6 § regeringsformen följer vidare att regeringen, vars uppgift är att styra riket, är ansvarig inför . Bestämmelser om regeringsansvarigheten finns i 13 kap. regeringsformen om kontrollmakt. Det politiska ansvaret utkrävs ytterst genom en misstroendeförklaring (13 kap. 4 § regeringsformen). Beroende på vilken omröstningsregel som används när ett parlament ska ta ställning till vilket stöd en regering har görs en skillnad mellan negativ och positiv parlamentarism (SOU 2008:125 s. 257). Positiv parlamentarism innebär att en majoritet av parlamentets ledamöter aktivt måste stödja regeringen. Det innebär vid en regeringsbildningsomröstning att en föreslagen kandidat till statsminister utses endast om en majoritet av parlamentets ledamöter röstar för förslaget. Negativ parlamentarism kan sägas innebära att en regering kan tillträda och fungera så länge den inte har en majoritet i parlamentet mot sig. Det svenska systemet bygger på negativ parlamentarism. Parlamentarismen kommer bl.a. till uttryck i regeringsformens bestämmelser om regeringsbildning, misstroendeförklaring och statsministeromröstning efter val. Som skäl för en ordning med negativ parlamentarism har framhållits att ett krav på positivt stöd riskerar att leda till svårigheter när det gäller att finna tillräckligt stöd för en regering (m.fl., Regeringsformen – med kommentarer, 2 uppl., 2018, s. 300). Det har vidare anförts att det i en situation då regeringens parlamentariska underlag är förhållandevis svagt ändå kan finnas förutsättningar för en del partier att tolerera regeringen som den bästa i den aktuella situationen som dessa partier inte är beredda att aktivt stödja regeringen. står när det gäller funktionsfördelningen helt i centrum (m.fl., Grundlagarna, 3 uppl., 2012, s. 53). En annan sak är att den verkliga makten torde ligga hos regeringen, särskilt om den behärskar riksdagsmajoriteten. underströk i samband med beredningen av regeringens proposition med förslag till ny regeringsform och ny riksdagsordning att utgångspunkten bl.a. var att regeringen, så länge den tolereras av och inom den ram beslut bildar, skulle kunna handla med den kraft och snabbhet som fordras i ett utvecklat samhälle som vårt (bet. KU 1973:26 s. 17). Regeringsformen innehåller inga bestämmelser med krav på att en regering måste avgå efter ett val. Proceduren att utse en statsminister inleds därför bara om regeringen självmant har avgått eller om den har entledigats som en följd av misstroendeförklaring eller av att statsministern avlidit. Den l infördes dock en bestämmelse om prövning av regeringsfrågan efter val. Enligt 6 kap. 3 § regeringsformen ska en nyvald riksdag senast efter det att den samlats genom omröstning pröva frågan om statsministern har tillräckligt stöd i . Om mer än hälften av ledamöter röstar nej, ska statsministern entledigas. Omröstningen ska inte hållas om statsministern redan har entledigats. Som skäl för den nya bestämmelsen anförde regeringen bl.a. att en ordning med en prövning av regeringsfrågan efter val har den fördelen att det genom omröstningen formellt bekräftas att regeringen även i den nyvalda har tillräckligt parlamentariskt stöd för att sitta kvar (prop. 2009/10:80 s. 110). En sådan ordning signalerar även att det är väljarna som bestämmer vem som ska styra landet. Ur demokratisk synvinkel är detta enligt regeringen av betydelse inte minst på grund av att de politiska styrkeförhållandena mellan partierna, även inom en koalitionsregering, med största sannolikhet har förändrats efter valet. I 6 kap. 4–6 §§ regeringsformen finns bestämmelser om regeringsbildning. När en statsminister ska utses kallar talmannen företrädare för varje partigrupp inom till samråd (6 kap. 4 § regeringsformen). Talmannen överlägger med vice talmännen och lämnar sedan förslag till . Därefter ska , utan beredning i utskott, pröva förslaget genom omröstning. Om mer än hälften av ledamöter röstar mot förslaget, är det förkastat. I annat fall är det godkänt. Talmannens förslag till statsminister i samband med regeringsbildning är alltså godkänt om inte fler än hälften av ledamöter, dvs. minst 175 ledamöter röstar mot det. En nedlagd röst får således samma effekt som en röst för förslaget till statsminister. Förkastar talmannens förslag, ska förfarandet enligt 6 kap. 4 § regeringsformen upprepas (6 kap. 5 § regeringsformen). Har fyra gånger förkastat talmannens förslag, ska förfarandet avbrytas, och återupptas först sedan val till har hållits. Om inte ordinarie val ändå ska hållas , ska extra val hållas . Av 6 kap. 6 § första stycket regeringsformen följer att när har godkänt ett förslag om ny statsminister ska han eller hon så snart det kan ske anmäla de övriga statsråden för . Därefter äger regeringsskifte rum vid en särskild konselj inför statschefen eller, om statschefen har förhinder, inför talmannen. Talmannen ska alltid kallas till konseljen. Talmannen utfärdar förordnande för statsministern på vägnar (6 kap. 6 § andra stycket regeringsformen). När en regering avgår passerar det alltid en mellan den tidpunkt då samtliga statsråd entledigats och till dess att en ny regering kan tillträda vid den särskilda konseljen inför statschefen. Landet kan inte stå utan en regering. Därför föreskrivs i regeringsformen att om regeringens samtliga ledamöter entledigats, uppehåller de sina befattningar till dess en ny regering har tillträtt (6 kap. 11 §). En sådan regering brukar benämnas en övergångsregering. Denna typ av regering kallades tidigare expeditionsministär, och i namnet låg att expeditionsministären begränsade sin verksamhet till att expediera löpande ärenden (prop. 1973:90 s. 282). Den enda formella begränsningen i en övergångsregerings befogenheter som regeringsformen anger är att den inte får besluta om extra val (3 kap. 11 § andra stycket). föreslog att en övergångsregerings behörighet skulle vara begränsad till löpande ärenden och sådana ärenden vilkas avgöranden inte kan skjutas upp utan betydande olägenhet (SOU 1963:16 s. 100). Grundlagberedningen avvisade dock i princip tanken att i grundlagen begränsa en övergångsregerings behörighet (SOU 1972:15 s. 147). Enligt Grundlagberedningen inskränker bristen på stöd i ändå regeringens handlingsmöjligheter till de åtgärder som syftade på med sitt förslag. framhöll Grundlagberedningen att ju en övergångsregering sitter kvar, desto fler ärenden kan komma att behöva avgöras av övergångsregeringen. Regeringen anslöt sig till Grundlagberedningens ståndpunkt att en övergångsregerings behörighet inte lämpar sig för en statsrättslig reglering (prop. 1973:90 s. 282). I en promemoria från Statsrådsberedningen (PM 1990:1, rev. 2020) har det utfärdats vissa rekommendationer för det praktiska arbetet i departementen under en övergångsregering. Promemorians innehåll bygger bl.a. på förarbetsuttalanden och uttalanden från . Enligt promemorian bör en övergångsregering som utgångspunkt inte besvara interpellationer eller skriftliga frågor. Det kan dock bli aktuellt för statsråd i en övergångsregering att svara på frågor som rör rena faktauppgifter om redan fattade beslut . Därutöver kan det vara aktuellt att svara på frågor som förutom rena faktauppgifter också rör vidtagna åtgärder och gjorda överväganden i fråga om EU-ärenden, internationella förhållanden och samarbeten samt sådana förvaltningsärenden där begränsningarna i en övergångsregerings befogenheter är få. Vidare kan det i undantagsfall vara motiverat att besvara frågor om vidtagna åtgärder och gjorda överväganden för andra ärendegrupper, när övergångsregeringen har behövt handla och fatta beslut i ärenden som inte kan sägas vara av rutinkaraktär. Av 1 kap. 6 § regeringsformen följer att regeringen styr riket och att den är ansvarig inför . Enligt 1 kap. 4 § andra stycket regeringsformen granskar rikets styrelse och förvaltning. kontrollmakt regleras främst i 13 kap. regeringsformen. I kapitlet finns bestämmelser om bl.a. granskning av statsrådens tjänsteutövning och regeringsärendenas handläggning (1 och 2 §§), åtal mot statsråd (3 §) och riksdagsledamöters interpellationer och frågor till statsråd (5 §). kontroll av regeringen och förvaltningen regleras inte enbart i 13 kap. regeringsformen. Bestämmelser om olika slags kontrollfunktioner finns även i andra delar av regeringsformen och i riksdagsordningen. Av 13 kap. 5 § regeringsformen följer att en riksdagsledamot får framställa interpellationer och frågor till ett statsråd i angelägenheter som rör statsrådets tjänsteutövning i enlighet med de närmare bestämmelser som meddelas i riksdagsordningen. har framhållit att frågeinstituten är ett led i grundlagsstadgade kontrollmakt (bet. 2009/10:KU10 s. 162). Genom regleringen av interpellationer och frågor förankras den enskilda riksdagsledamotens rätt att fråga ett statsråd om sådant som rör hans eller hennes tjänsteutövning. Enligt utskottet fyller frågeinstituten en viktig funktion inom det parlamentariska systemet genom de möjligheter som de ger till information, debatt och kontroll av regeringen. En interpellation ska vara skriftlig och ställas till ett visst statsråd (8 kap. 2 § riksdagsordningen). Den ska ha ett bestämt innehåll och vara försedd med en motivering. Av 8 kap. 4 § riksdagsordningen följer att en interpellation ska besvaras i ett anförande av ett statsråd från det att den har överlämnats till statsrådet. Om ett svar inte lämnas eller om ett svar inte kommer att lämnas, ska statsrådet meddela kammaren skälen för detta. Meddelandet får inte följas av överläggning. En fråga till ett statsråd kan vara muntlig eller skriftlig, och den ska ha ett bestämt innehåll (8 kap. 5 och 8 §§ riksdagsordningen). Av 8 kap. 7 § riksdagsordningen följer att en skriftlig fråga besvaras skriftligen av ett statsråd. Tidsfrister för svar på skriftliga frågor framgår av tilläggsbestämmelse 8.7.1 riksdagsordningen. Om ett svar inte lämnas inom föreskriven tid, ska statsrådet meddela när frågan kommer att besvaras eller att den inte kommer att besvaras (8 kap. 7 § riksdagsordningen). Enligt 8 kap. 8 § riksdagsordningen ställs en muntlig fråga till ett statsråd vid en frågestund som anordnas i kammaren, och frågan besvaras av ett statsråd.