bet · H801SoU19 · 2021-02-04 00:00:00 — Det kan dock skapa en otrygghet för det enskilda barnet och för familjehemmet att inte veta om och när placeringen eventuellt avbryts. Ska jag fortsätta i den här skolan? Kommer jag att vara med mina kompisar? Detta kan påverka barnet väldigt negativt. Som flera varit inne på ser vi att domstolspraxis i LVU-mål är att i första hand ta ställning till om omsorgsbristerna kvarstår, inte barnens situation och trygghet i det familjehem de vuxit upp i. Detta kan vara förödande för det enskilda barnet. Inte minst gäller detta väldigt unga barn som kanske inte ens känner till någon annan familj. Det är bra att det utreds om det finns skäl att tidigarelägga kravet på vårdnadsöverflyttning. Vi säger att det borde vara en självklarhet att kräva alkohol- och drogkontroll av föräldrar när det gäller både umgänge och upphörande av vård. Det är också viktigt att införa en tydligare skyldighet för socialnämnden att följa upp barnets situation efter placering. Ska det utredas om placeringen ska bli längre? Svaret är ett tydligt ja. Vi kan också se i förslaget till ny socialtjänstlag att det finns ett positivt förslag om att det ska vara än , men det är ingen självklarhet. får men är inte tvingad till det. Vi ser att det finns behov av . Forskning och empiri visar att det är relativt vanligt att barn återplaceras efter att det har flyttat hem, så kallade jojoplaceringar. Därför är behovet stort, och vi hör detta i många av de intervjuer vi har med barn. Många statliga utredningar liksom våra rapporter visar att barn som är placerade inte alltid får sina rättigheter tillgodosedda. De riskerar att fara illa, oavsett om de är placerade enligt SoL eller LVU, därför att bedömningar om barnets bästa inte har fått genomslag i olika beslut. Barn får inte sina rättigheter och behov tillgodosedda eftersom de inte får information. Detta hör vi ofta från barn. Jag visste inte ens att jag hade en insats, hör vi ofta. Barn ges inte möjlighet att komma till tals. Det dokumenteras inte, och därmed blir barnen inte delaktiga. Vi vet alla att när ett barn är delaktigt i en placering eller insats fungerar insatsen mycket bättre. Inte minst ser vi att inte alltid har de verktyg som behövs för att kunna följa upp barnet efter en insats. Det finns olika orsaker till dessa brister och olika sätt att komma till rätta med dem. Det kan behövas förändring i lagstiftningen så att det ger ett bättre skydd för placerade barn. är det socialrättsliga området av sådan art att det inte går att detaljreglera varje situation som ska bedömas – för varje barn är unikt och måste bedömas utifrån sina förutsättningar. Men både socialtjänstlagen och LVU-lagstiftningen bygger på en individuell bedömning som görs i det enskilda fallet utifrån det enskilda barnets situation. Jag vill bara understryka, när vi pratar om , att det heter konventionen om barnets rätt. Det handlar alltså om det individuella barnets rätt. För att lagstiftningen ska fungera som det är tänkt krävs det att det finns förutsättningar för alla de berörda verksamheterna, socialtjänst, domstolar och andra, att tillämpa lagen på ett riktigt sätt utifrån barnets bästa. Dessa förutsättningar handlar om att det måste finnas tillräckligt med resurser och kompetens för att förverkliga lagens intentioner. Denna kunskap, kompetens och, inte minst tid måste säkerställas av huvudmännen. Det vi hör från barn i alla de samtal vi har är hur viktig socialsekreteraren är. Oavsett om barnet är nöjt med insatsen eller inte är den enskilda socialsekreteraren och samtalen med denna mycket viktiga. Vi måste därför ge socialsekreterare tid till enskilda samtal med barnet för att etablera en relation som möjliggör för barnet att bli delaktigt. Dessa enskilda samtal är särskilt viktiga för barn där det kan finnas en stor tillitsproblematik gentemot vuxenvärld och myndigheter. Det måste finnas tid att besöka placerade barn för att följa upp hur de har det, att planera vården så att den möter barnets behov och att både under och efter placering ha enskilda samtal med barnet. De som arbetar inom rättssystemet, till exempel barnets ombud, behöver få tillräcklig kompetens i barns behov och rättigheter. har tidigare föreslagit särskilda barnombud som ska införas för barn i rättsliga processer. Inte minst handlar det om att ombud i mål behöver ha barnkompetens. Sist men inte minst ser vi att det behöver göras mer. Barnrättsperspektivet behöver stärkas i utredningar och rättsprocesser. Det behöver föras in bestämmelser om barnets bästa och barnets rätt att komma till tals i förvaltningslagen och i förvaltningsprocesslagen. Möjligheten att införa sådana bestämmelser även i behöver också utredas. Det behöver möjliggöras återförvisning till underrätt eller utredande myndighet när barnet inte har fått komma till tals och barnets bästa inte har bedömts eller beaktats. Domstolarnas utredningsansvar behöver förtydligas, och möjligheten att ta in sakkunskap i ärenden som rör barn måste stärkas. Det måste också säkerställas att barnet företräds av samma ombud i parallella processer, om inte det bästa för barnet är att ha olika ombud. Vi ser nämligen situationer där ett och samma barn kan vara inblandat i en LVU-process och kan ha utsatts för våld i hemmet eller bevittnat våld och där det pågår en vårdnadstvist. Möjligheten att inrätta särskilda domstolar i ärenden som rör barn måste också utredas. Barnrätten behöver stärkas. Barns och föräldrars ställning totalt i lagstiftningen behöver utredas. Agalagen, som var först i världen att fatta och som vi ska vara väldigt stolta över, ligger fortfarande i . Det behöver göras en genomlysning av hur samtycke från vårdnadshavare påverkar barns möjlighet att komma till tals och föra fram klagomål vid rättighetskränkningar. Det behöver utredas alternativa lösningar till vårdnadshavarens samtycke, som mognadsbedömningar och samtycke från tredje part. Avslutningsvis och för det första behöver föräldrarättens inskränkningar på barnrätten begränsas. Inte minst gäller det de mest utsatta barnen. För det andra måste barnrättsperspektivet i utredningar och rättsprocesser stärkas. För det tredje behöver kravet på barns delaktighet stärkas. För det fjärde måste barnets möjlighet till upprättelse säkerställas. Vi vet från och hur viktigt upprättelse är för det enskilda barnet. ska också tillträda det tredje tilläggsprotokollet i . , Knas hemma: Jag är ambassadör i ungdomsorganisationen hemma. Tack för att vi har blivit inbjudna hit ! Samhällsplacerade, familjehemsplacerade, HVB-klienter, jourhemsplacerade, korttidsplacerade, nätverksplacerade, Sisplacerade, stödboende, brukare – eller, som vi tidigare benämnts, fosterbarn, barnhemsbarn eller kanske bråkstakar och problembarn. Ja, vi har givits många olika namn i olika sammanhang och av olika institutioner och personer. Vi står inte bakom något av dessa begrepp, men vi måste ändå använda dem för att människor ska förstå vad vi pratar om, vad vi gör och vad vi vill förändra i samhället. Vi använder hellre beskrivningar som personer med erfarenhet av samhällsvård eller, som våra engelskspråkiga kollegor säger, care experienced children, youth and people. Att bära erfarenheten av att ha fått samhällsvård under barndomen är inget som försvinner bara för att vi växer upp och blir vuxna. Vi bär med oss erfarenheter som präglar oss och som varar resten av våra liv. Vi önskar därför att ni tilltalar oss på detta sätt och ser oss i nytt ljus med nya glasögon och perspektiv där vår erfarenhet och vårt ibland tunga bagage inte förringas, göms undan eller förträngs. Tack för det! , ”Lilla hjärtat”, och , flickan bakom pansarglas. Ord kan inte beskriva sorgen och frustrationen vi känner, frustrationen över hur era rättigheter förvägrades, barndomen raserades och livet togs ifrån er. Aldrig kommer vi att glömma. Alltid kommer ni att finnas i våra hjärtan. Vilka är dessa placerade barn och ungdomar, som under sin barndom bott i hem och vuxit upp skilda från sina ursprungliga familjer? Alla vi i organisa-tionen Knas hemma har på olika sätt och av olika orsaker försatts i livssitua-tioner som lett till att vi har fått en samhällsinsats under barndomen. Det är en rättighet som syftar till att skydda och förhoppningsvis tillförsäkra barn en möjlighet att få växa upp i en trygg och bra familj eller få ett annat stöd utanför den ursprungliga familjen. När jag var ungefär gammal adopterades jag från och kom hit till . Under min barndom blev jag och min syster utsatta för fysiskt och psykiskt våld. Det var ingen i min närhet som visste vad som hände där hemma. Vi hade det ju så bra, trodde alla. Men till slut blev bördan för tung, och som 16-åring bröt jag tystnaden. Då placerades jag på egen begäran i ett jourhem, som senare blev mitt första familjehem. Därefter placerades jag på HVB-hem, och till slut hamnade jag i mitt andra familjehem. Det var ett fint och tryggt familjehem där jag kunde andas ut. En av mina kollegor har placerats 35 gånger under sin barndom, blivit runtskickad som ett brev på posten utan att själv få vara delaktig i eller påverka sitt eget liv. En annan i Knas hemma blev placerad redan som under mammans graviditet; annars hade det kunnat gå lika illa som för , ”Lilla hjärtat”. En tredje kollega fick ett fantastiskt familjehem, som hon har kvar än som sin familj. En fjärde i Knas hemma gick självmant till kontor och visade upp bevis på missförhållanden och försummelser med hjälp av fotografier och inspelat videomaterial. Hen ”claimade” sina rättigheter att få flytta till ett nytt hem. Alla dessa exempel, eller ska vi säga livsupplevelser och erfarenheter, har skett med stöd av LVU. Tyvärr är det fortfarande så att personer med vår erfarenhet inte öppet vill eller vågar berätta om sin barndom. Det är sällan vi träffar vuxna som berättar om att de själva har varit i samhällsvård, och när vi möter yngre ungdomar säger de att de inte vill eller vågar berätta för sina vänner att de har varit i samhällsvård. Det är laddat och tabubelagt. Det här måste få ett slut. Det går inte längre att leva i förnekelse. Det går inte längre att blunda för verkligheten. Vi måste våga säga som det är. Den här målgruppen befinner sig i en dubbel utsatthet. Förekomsten av psykisk ohälsa, frånvaron av medicinsk uppföljning, bristande skyddsnät , stigmatisering, avsaknad av stöd för att klara grund- och gymnasieskolan, mobbning, suicidalitet, misstroende från myndigheter, utanförskap, ekonomisk och social utsatthet, underskattning av den intellektuella förmågan, övermedicinering, underrepresentation i olika delar av samhället och diskriminering – allt detta och mer därtill ger uttryck för ett strukturellt förtryck av samhällsplacerade barn och unga. Men det är med hopp och tillförsikt vi står här . Ni ser oss, och vi ser er. Vi ser er goda ambition och strävan att stärka rättigheter såsom barnets bästa och ökad delaktighet för barn och unga. Vi ser hur ni och andra i samhället steg för steg, dag för dag, tar kampen, står upp för oss tillsammans med oss. Vi välkomnar det förslag till förändringar i lagstiftningen som det arbetas med i denna stund. Det är förslag i SOU 2020:47 Hållbar socialtjänst – En ny socialtjänstlag, i vilken man bland annat vill stärka tolkningen och tillämpningen av barnets bästa. Förslag i lagrådsremiss överlämnades till Lagrådet , i vilken det föreslås regelbundna överväganden av vårdnadsöverflyttning för familjehemsplacerade och särskilda lämplighetskrav för offentliga biträden. Detta var exempel på förändringar i lagstiftningen som vi tror har potential att bidra till att ytterligare stärka barns rätt till en god och trygg barndom. I detta , medan vi står här, omhändertas ännu ett barn, ett barn blundar och håller för öronen för att inte se och höra pappa slå mamma och skrika på mamma, ett barn gråter, ett barn har satt foten innanför tröskeln i sitt nya familjehem, ett barn föds, ett barn saknas i en familj, ett barn lagar mat till sitt yngre syskon, ett barn omfamnas och ett barn plockar bort de tomma ölburkarna från vardagsrumsbordet medan mamma ligger och sover på soffan. Ett barn somnar under det varma, trygga täcket. Något som vi i Knas hemma alltid pratar om är kärlek. Alla barn har rätt till kärlek oavsett om barnet är i samhällsvård eller ej, och trots att det inte står uttryckligen formulerat i några lagparagrafer eller några artiklar i . Men vi tror att ni som är här delar vår mening i det avseendet. När vi talar om kärlek menar vi trygghet, värme, att känna sig sedd, att få bekräftelse, att ha ett stabilt hem, en familj, att veta att någon annan vill ens bästa och väl, att känna sig älskad av någon. Avsaknaden av kärlek under barndomen skadar barnet livet igenom. Vi i Knas hemma kommer att fortsätta att samarbeta med forskare, våra kollegor i andra barn- och ungdomsorganisationer med flera – allt för att ta bort tabun, , förtryck och diskriminering, för att stärka barn och ungas röster och delaktighet, för att tillsammans med unga skapa en ännu starkare plattform där vi kan nå fram med våra påverkansfrågor och slutligen visa att vi vågar älska våra medmänniskor, barn och unga som äldre. Stop fixing us, and start loving us. Tack för att ni har lyssnat! Ordföranden: tack, , för din kunskap, erfarenhet och kloka ord. Då välkomnar jag fram från , generalsekreterare. Vi ska få del av föräldrarnas perspektiv. , : Jag tackar för inbjudan hit. Det är positivt, tycker jag och , att vi får tillfälle att prata om de otroligt viktiga frågorna som handlar om barn, som verkligen underströk. Det är barnen som är det absolut viktigaste i den kommande lagstiftningen. Det är deras perspektiv vi ska ha. Det är de som är svaga och utsatta när det gäller tvångsvården. Därför kan jag tycka att det är lite olyckligt att de lagändringar i LVU som föreslogs för ganska länge sedan i betänkandet 2015 ännu inte har trätt i kraft. är det positivt att vi står här och att det finns ett intresse; frågan står högt på dagordningen . I det sammanhanget vill jag passa på att nämna att det finns en ytterligare utredning och ett betänkande som handlar om och barnets rättigheter, Se barnet! Jag vill gärna understryka att de förändringar som har föreslagits där är tätt sammankopplade med frågorna om LVU i . Jag påminner om även det betänkandet. Det finns en dimension i LVU-målen som är mycket viktig att ta med sig och det säger jag med lång erfarenhet av att innan jag blev generalsekreterare arbeta som advokat i barnmål nämligen att dessa mål är oerhört komplexa och mycket, mycket infekterade. Det präglar förstås målen mycket. Det finns starka intressen som drar åt helt olika håll. Det är familjehemsföräldrar på ena sidan och biologiska föräldrar på den andra sidan. Det är viktigt att vi har detta i åtanke, som var inne på, när vi pratar om dessa frågor. Det handlar om mer än juridik och svåra tvister med starka krafter som drar åt helt olika håll. I det finns uppdrag, som är svårt. Det måste vi också ha med oss när vi diskuterar dessa frågor. Det finns ett motsatsförhållande för utifrån att man först har tvångsomhändertagit barn från biologiska föräldrar ”vi tvångsomhändertar ditt barn” och sedan ska arbeta för en återförening och helst försöka få olika föräldrar att komma överens. Det är mycket svårt – och det är svårt att göra det i sämja. Helst önskar man att hitta samförståndslösningar, men det är svårt. Vi måste ha med oss en respekt för att det för de enskilda socialsekreterarna, vilket också nämnde, är ett komplext och svårt uppdrag. Socialsekreteraren i det enskilda fallet har ett viktigt uppdrag. Med detta sagt har jag fått i uppdrag att fokusera på föräldrarna. Det betyder inte att inte tycker att barnperspektivet är viktigast, men föräldrarnas perspektiv är också viktigt att framföra. Jag vill först nämna en kort bakgrund till föräldraperspektivet, och sedan vill jag föreslå tre konkreta saker till förändringar som tycker är angelägna i dessa frågor. När det handlar om bakgrunden ska ett åtskiljande vara en temporär åtgärd. Det framgår av lagstiftning och av praxis. Det är respekten för familjelivet som kräver att man försöker främja en återförening för barnet med den biologiska familjen . Ett liknande synsätt finns också i . Om vi tittar på 6 kap. 8 § som handlar om vårdnads-överflytt, står det där att det ska ske bara om det är uppenbart att det är bäst för barnet att rådande förhållanden vid vård och fostran i ett annat enskilt hem än föräldrahemmet får bestå. Det framgår även av att man ska respektera rätten för barn som har skilts från föräldrar att regelbundet upprätthålla en personlig kontakt och ett förhållande till sina biologiska föräldrar. Därför menar vi att det är viktigt att i en ny lagstiftning också ta hänsyn till relationen mellan barn och biologiska föräldrar, så att inte kommande lagstiftning får för stor slagsida, som också har varit inne på, mot bara behov av stabilitet och trygghet och då tappar bort återföreningen. Det finns tre konkreta åtgärder som vi från anser är viktiga. För det första är det syftet med vården. Som konstaterades betänkande finns brister i nuvarande lagstiftning på så sätt att det inte framgår vad vården syftar till. Det är olyckligt. Det framgår inte vad barn och föräldrar kan förvänta sig av vården. Vi menar att det är angeläget för föräldrarna och för barnet att syftet med lagstiftningen framgår. Att en förälder till ett barn som har tvångsomhändertagits inte på ett lätt sätt kan förstå syftet och utläsa vad som händer är inte bra ur ett rättssäkerhetsperspektiv. Vi menar att det ska framgå ett syfte, och det är viktigt att kommande lagstiftning är tydlig, förutsägbar och så uttömmande som möjligt så att föräldrar och barn vet vad de har att förhålla sig till och vad som händer. För det andra menar vi att barnets bästa måste konkretiseras. Vi menar att det finns betydande rättssäkerhetsrisker med att grunda en ny lagstiftning som ska ge förutsättningar för stabilitet och långsiktighet på ett begrepp som bara är ”barnets bästa”. Det är ett för otydligt begrepp. I det finns utrymme för subjektiva tolkningar, och det måste man vara försiktig med i dessa fall. Vi menar att det är viktigt att konkretisera vad som är barnets bästa i de enskilda fallen. Det är viktigt att beslut och ställningstaganden som handlar om enskilda barn alltid tydligt formulerar vilka faktorer beslutet grundar sig på. Vad i det enskilda fallet är just det här barnets bästa, inte bara generellt barnets bästa. Vi vill här understryka att ett för ensidigt fokus på barnets bästa riskerar att man bortser från det stöd som biologiska föräldrar också behöver för att förändra sin hemsituation och i förlängningen förhoppningsvis kunna återförena familjen. Det är också viktigt. I diskussionen får det inte bli för stor fokusförflyttning från återförening till stabilitet. Det kan också innebära att biologiska föräldrar underlåter att söka stöd och hjälp när deras barn har tagits ifrån dem därför att de tänker att det inte är någon idé. När vi pratar om barnets bästa måste förstås även faktorn barnets anknytning till sina biologiska föräldrar finnas med. Den får vi inte tappa bort. För det tredje vill jag nämna rätten till offentligt biträde. Det är centralt för rättssäkerheten, menar . Det är glädjande att det nu finns föreslaget i den senaste lagrådsremissen. Det är viktigt att både barn och föräldrar har rätt till ett biträde i alla överklaganden inom ramen för LVU, vilket inte sker . Man ska komma ihåg att föräldrar vars barn omhändertas ofta har begränsade resurser och ofta ett stort behov av offentligt biträde för att kunna ta till vara sina rättigheter på ett fullständigt sätt. En viktig fråga som vi vill lyfta upp är att föräldrar inte har rätt till ett offentligt biträde om socialnämnden ansöker om överflytt av vårdnaden enligt . Jag påstår att det är en miss och en oerhört viktig aspekt. Om vårdnadsöverflyttarna eventuellt ska öka, vilket många här pratar om och är överens om, måste också föräldrarna ha rätt till ett offentligt biträde i den situationen att de riskerar att förlora sina barn. Inte heller barnen har rätt till ett offentligt biträde vid de processerna, enligt . Detta får vi inte tappa bort. Jag tror inte att heller det står i överensstämmelse med , nämligen att barnet behöver en rätt till biträde i processen. När det gäller offentliga biträden ser vi positivt på att man ställer särskilda lämplighetskrav på dem enligt LVU. Vi har föreslagit att det bör ske på samma sätt som det stadgas när det gäller särskilda företrädare för barn. Man ska ha särskilda kunskaper, erfarenhet och egenskaper som är särskilt lämpade för att vara offentligt biträde. Ordföranden: tack, , för de perspektiven. Vi tar en kort paus. , : Tack för att vi har fått komma hit och tala om denna viktiga fråga om ökad trygghet för placerade barn och unga! Vi representerar två kommuner i . Jag själv heter och jobbar med övergripande utvecklingsfrågor när det gäller placerade barn i . Sedan arbetar jag särskilt med tre modeller som handlar om placerade barns utbildning och lärande. Jag är socionom och har arbetat med barn i samhällsvård på olika sätt, både som socialsekreterare och som arbetsledare och med utvecklingsarbete. , kommun: Jag heter och är också socionom. Jag arbetar som enhetschef för familjehemsenheten i kommun. Jag har erfarenhet av att jobba med social barnavård, och har jag jobbat med inriktning på just familjehemsvård. Vi har fått titta på förslagen i utskottsinitiativet. Vi tycker att det är bra förslag. De fångar in många av de utmaningar som vi ser med trygga och säkra placeringar för barn och unga. De stämmer också väldigt väl överens med de teman som har kommit fram när vi har inventerat i våra nätverk inför att vi skulle träffa er . Vi tänker bara delvis beröra de förslag som formulerats men också komplettera bilden lite grann. , , och , kommun: Barns bästa ska vara avgörande i de beslut och bedömningar som vi inom gör. är det bästa att arbeta för en återförening mellan placerade barn och deras föräldrar, men ibland är det inte det. Vi skulle vilja lägga fokus på de problem vi upplever med LVU-vården som ibland försvårar för oss att trygga för de barn som behöver det allra mest. Föräldrarätten är, trots att barnet vårdas enligt LVU, fortfarande väldigt stark. För vissa barn kan detta få mycket negativa konsekvenser. Vi kommer att berätta om ett barn som vi tänker är representativt för , ett barn som vi skulle ha kunnat träffa på i verkligheten, för att åskådliggöra vad vi menar. Efter det kommer vi att ge exempel på vad vi menar hade kunnat göra skillnad för barnet. Det handlar om en pojke som vi har valt att kalla . När han var placerades han enligt LVU i ett familjehem. Det berodde på att hans föräldrar inte kunde ta hand om honom eftersom de lider av allvarlig psykisk sjukdom. trivdes i sitt familjehem, och han såg sig snart som en del i familjen. föräldrar hade svårt att förhålla sig till att han inte var kvar hos dem längre, och de visade det på alla möjliga sätt de kunde komma på. De vägrade skriva under fullmakt för sjukvård. De vägrade skriva under passansökan när hade möjlighet att följa med sitt familjehem på semester. som var i sitt familjehem begärde föräldrarna att vården skulle upphöra. När det blev avslag i förvaltningsrätten överklagade de till kammarrätten. Föräldrarna var starkt kritiska till familjehem. Varje gång de träffade granskade de honom, och de ställde frågor till honom om familjehemmet. började må allt sämre av umgängena, och det fattades beslut om umgängesbegränsning, och det ledde till nya processer i förvaltningsrätt och kammarrätt. Föräldrarnas anklagelser mot familjehemmet eskalerade. De började göra polisanmälningar mot familjehemmet, och de gjorde orosanmälningar. De menade att familjehemmet utsatte för övergrepp. Det var anklagelser som var helt ogrundade. Till slut orkade inte familjehemmet längre, och fick flytta till ett annat familjehem.