bet · H801KU11 · 2021-01-29 00:00:00 — Mina andra tre framställningar gällde hälso- och sjukvårdsområdet. JO ska särskilt se till att medborgarnas grundläggande fri- och rättigheter inte kränks i den offentliga verksamheten. kan det dock uppstå konflikt mellan olika rättigheter och intressen. Kanske ställs yttrandefriheten eller skyddet mot frihetsberövande mot behovet av att skydda den enskildes eget eller andra människors liv, hälsa och säkerhet. Då är det särskilt viktigt att lagstiftningen är tydlig och rättstillämpningen enhetlig. Ett ärende hade samband med tvångsvård av missbrukare. Det är som ansvarar för vården av missbrukare, men en missbrukare som är föremål för tvångsvård kan ibland behöva vistas på sjukhus, till exempel för avgiftning. Om han eller hon vill lämna sjukhuset har verksamhetschefen en lagstadgad skyldighet att se till att genast underrättas och ska också besluta att missbrukaren ska hindras att lämna vårdinrättningen som behövs för att säkerställa att han eller hon kan föras över till ett missbrukarhem. Men av lagen framgår inte vilket tvång som får användas för att hålla kvar missbrukaren eller hur kvarhållandet kan pågå. Denna bestämmelse har återkommande gett upphov till tolkningsfrågor, och jag konstaterade att den inte är utformad för situationer med långa väntetider för transport till ett LVM-hem och att det är mycket otillfredsställande att det är så oklart vilka befogenheter hälso- och sjukvårdspersonalen har för att hålla kvar en missbrukare. Jag ansåg att regelverket behöver förtydligas och gjorde en framställan till regeringen. Ett annat ärende gällde en psykiatrisk klinik där de flesta patienter vårdades med stöd av lagen om rättspsykiatrisk vård. Enligt ordningsreglerna fick patienterna inte tala med varandra om sina brott, rättsprocesser, domar eller diagnoser. De fick inte heller dela sina journalhandlingar med andra patienter, och därför fick de inte inneha journalhandlingar. Klinikledningen ansåg att reglerna var nödvändiga av patientsäkerhetsskäl och för att skydda patienternas integritet. Jag kom dock fram till att det generella förbudet mot att tala om vissa saker utgjorde en begränsning av den grundlagsskyddade yttrandefriheten som saknade lagstöd. Det fanns inte heller något lagstöd för att generellt inskränka patienternas rätt att inneha journalhandlingar. Kliniken fick allvarlig kritik för sina ordningsregler. Jag tyckte också att lagens bestämmelser om patienters innehav av egendom behöver ses över och att en möjlighet att överklaga beslut om att man inte får ha viss egendom skulle kunna bidra till ökad rättssäkerhet. vill jag nämna ett initiativärende i en mycket känslig fråga, handläggningen av sena aborter. Det här är ett område med svåra juridiska och etiska avvägningar som bland annat rör kvinnans rätt att bestämma över sin kropp och få tillgång till god och säker vård men också lagstiftarens krav att som anses livsdugliga inte får aborteras. Efter en massmediedebatt engagerade sig flera andra aktörer och antog olika vägledande dokument. Men tolkningen av det gällande regelverket var tyvärr inte samstämmigt. Till exempel skilde sig det konsensusdokument som vårdens professionsföreningar hade antagit till vägledning för personalen på vissa punkter från de tolkningar av rättsläget som och gav uttryck för. Abortlagens bestämmelser om sena aborter tillkom , och den medicinska utvecklingen har medfört såväl nya abortmetoder som förändrade förutsättningar i nyföddhetsvården. Det är inte så konstigt om det har uppstått oklarhet om hur vissa av lagens bestämmelser ska tolkas i dagens vård, till exempel vad gäller tidpunkten för när en abort kan anses vara utförd, hur man bedömer livsduglighet eller hur man ska ta hand om som visar livstecken efter en sen abort. Dessa frågor ska förstås inte besvaras av JO. Oklarheterna riskerar dock leda till rättsosäkerhet och bristande enhetlighet i tillämpningen. Av rättssäkerhetsskäl är det viktigt att regelverket tillämpas enhetligt över landet och att tillämpningen också motsvarar det som lagstiftaren har avsett. Enligt min uppfattning behöver regelverket ses över så att dessa frågor kan regleras på ett klart och tydligt sätt. Jag gjorde därför en framställning till regeringen om detta. Med det tackar jag för uppmärksamheten och lämnar över ordet till JO , som har ansvarsområde 1. , JO: Tack. När jag tillträdde som JO övertog jag alltså ansvarsområde 1. Dit hörde i princip samtliga domstolar, myndigheter som och , överförmyndarväsendet, plan- och byggområdet samt miljö- och hälsoskydd. Men som ni hörde ändrades min portfölj , och jag har också tillsyn över kriminalvården men inte längre över förvaltningsdomstolarna, utbildning och forskning eller kommunikationsområdet. När vi var här förklarade jag att jag ville ge den allmänna förvaltningsrättsliga granskningen ordentligt utrymme i mitt värv som JO, alltså den granskningen som sker framför allt genom inspektioner, egna initiativ och besök. Jag nämnde också specifikt att jag avsåg att genomföra bland annat ett par inspektioner hos överförmyndarnämnder och överförmyndare och granska deras verksamhet. Men pandemin medförde att jag tyvärr inte kunde genomföra dessa och inte heller de flesta andra inspektioner som jag planerade för. I stället har hanteringen av klagomålsärenden, den händelsestyrda granskningen, tagit det mesta av min tid under mitt första år. Jag koncentrerar därför min presentation till ett urval av sådana beslut, och jag kommer också att kommentera några saker i anslutning till detta. I de första besluten finns en röd tråd, nämligen handläggningstider. I förarbetena till den nya förvaltningslagen som trädde i kraft , , konstaterades att en snabb och effektiv handläggning förutsätter inte bara en tydlig och väl utformad förfarandereglering utan också att det finns en lämpligt utformad myndighetsorganisation på plats, välutbildade myndighetsföreträdare och tillräckliga ekonomiska resurser. I propositionen slogs det fast att det stora flertalet ärenden i förvaltningen handläggs inom rimliga tidsramar men är långsam handläggning ett reellt problem. Sådana problem kan också förekomma i domstolar. Jag börjar därför där. Som vi hörde ska en rättegång genomföras inom skälig tid. Detta framgår av regeringsformen, och säger detsamma. Men på sina håll tycks förvaltningsrätterna fortfarande brottas med alltför långa handläggningstider. Ett av de ärenden jag beslutade i medan jag fortfarande hade tillsyn över detta domstolsslag finns med i årets ämbetsberättelse, på sidan 65. Anmälaren hade överklagat ett beslut från om sjukersättning. Redan när målet kom in till förvaltningsrätten var det egentligen klart för avgörande. Domstolens egen målsättning var att denna typ av mål skulle avgöras , men det tog närmare innan domen kom. Att behöva vänta så länge på ett avgörande som kan ha betydelse för ens försörjning kan förstås skapa en stor otrygghet, inte bara ekonomiskt. Även om vi hörde att det också förekommer ärenden som gäller långsam handläggning vill jag passa på att nämna att klagomålen som rör de allmänna domstolarna sällan handlar om just långsam handläggning. Möjligen ska jag säga än så länge, för vi vet ju inte vad pandemin medför för förhållandena också i dessa domstolar. I stället är det vanligare att klagomålen mot tingsrätterna, hovrätterna och handlar om att man påstår att tillämpningen av någon förfaranderegel, särskilt sekretesslagstiftningen, varit felaktig eller så är man missnöjd med en dom. Jag utreder i princip inte denna typ av klagomål, alltså missnöje med ett avgörande i sak. De kan överklagas, och JO:s extraordinära granskning ska inte ersätta det. Och jag iakttar viss försiktighet i denna tillsyn även med hänsyn till domstolarnas konstitutionella ställning. Vi får relativt ofta in klagomål på hur man tillämpat sekretessreglerna. Jag får nog anledning att återkomma med några beslut som rör dessa frågor. Åter till handläggningstiderna. Även inom plan- och byggområdet får vi in många klagomål som rör långa handläggningstider. Tyvärr finns det inte sällan fog för påståendet. Det finns vissa frister när det gäller prövning av bygglov, men processen är inte okomplicerad. Besluten kan förstås överklagas, både av den som ansökt om bygglov och av grannar och andra berörda, så kallade sakägare. Det förekommer att överinstansen skickar tillbaka ett ärende till . En ansökan om bygglov kan dessutom behandlas efter att byggnation gjorts eller åtgärd vidtagits. En nämnd kan därför avvakta med sin prövning av ett tillsynsärende om samma åtgärd, till exempel en anmälan om att grannens staket blev för högt eller att en altan hamnat för nära ens tomt, alltså helt enkelt att en åtgärd inte varit förenlig med ett bygglov eller planenlig. Det kan givetvis vara frustrerande att vänta för den som påtalat till exempel ett fuskbygge, och en nämnd måste medvetet driva fram sina ärenden mot ett avslut. I årets ämbetsberättelse, på sidan 322 och 328, har jag tagit med ett par beslut som illustrerar detta. Själva bygglovsärendena hade pågått , ett av dem så länge att jag hade anledning att påminna om preskriptionstiden för ingripande mot en otillåten byggåtgärd, som hade börjat närma sig. Också fick kritik för bland annat utdragna handläggningstider i ett beslut som jag har med på sidan 252 i ämbetsberättelsen. Beslutet rör en av myndighetens huvudsakliga uppgifter och verksamhet, betalningsföreläggande. Den så kallade summariska processen innebär att en enskild som har ett klart och förfallet krav på betalning kan vända sig till kronofogden för att enkelt, snabbt och billigt kunna få ett verkställbart utslag. får myndigheten in 1,3 miljoner ansökningar på detta sätt. Processen används alltså flitigt av både privatpersoner och företag och har därmed stor betydelse för systemet för indrivning av fordringar. fick jag in många klagomål om bristfällig hantering av ansökningar om betalningsföreläggande. Jag valde ut och utredde fem ärenden. Vid ansökningar skriver den enskilde för hand eller fyller i en särskild blankett som fogden tillhandahåller. Mer än 200 000 av de drygt 1,3 miljoner årliga ansökningarna kommer in på detta sätt. Men i stället för att vara en snabb process visade min utredning att handläggningstiderna under hade varit oacceptabelt långa. innan ansökan ens registrerades och det trots att inkommande handlingar enligt lag ska registreras så snart de kommit in till en myndighet, vilket enligt tidigare JO-uttalanden normalt innebär senast påföljande arbetsdag. Dessutom fanns det en skillnad mellan de ansökningarna och de maskinella ansökningarna. De maskinella är sådana som ges in i särskilt ordning digitalt av de stora ingivarna, till exempel inkassobyråer. Skillnaden var i perioder så stor att den inte var förenlig med den så kallade objektivitetsprincipen i regeringsformens 1 kap. 9 §. Bristerna medförde bland annat att myndigheten inte heller kunde lämna ut allmänna handlingar på det sätt som tryckfrihetsförordningen kräver. Enskilda hade till och med svårt att ens komma i kontakt med myndigheten. Den stora orsaken till bristerna var problem med sjösättningen av ett nytt it-system. Jag underströk ledningens ansvar att se till att verksamheten uppfyller de rättsliga kraven, och jag uttalade sammantaget allvarlig kritik mot myndigheten. Jag berörde objektivitetsprincipen och ska avslutningsvis kort redogöra för några av mina beslut som berör den. Som ni vet ska vi ombudsmän särskilt se till att domstolar och förvaltningsmyndigheter iakttar regeringsformens krav på saklighet och opartiskhet i sin verksamhet. Detta är avgörande för att den enskilde ska komma till sin rätt och enligt forskningen även av central betydelse för medborgarnas förtroende för myndigheterna och ytterst för det demokratiska systemet. Kravet i 1 kap. 9 § i regeringsformen är med andra ord en grundbult i vår rättsordning. Bestämmelsen omfattar inte bara hur den som fullgör förvaltningsuppgifter agerar vid kontakter med allmänheten utan också med företrädare för andra myndigheter. I ett par beslut, och de finns på sidan 270 och 332 i årets ämbetsberättelse, kritiserar jag två handläggare för innehållet i yttranden som de hade skrivit dels till en överinstans, dels till en annan myndighet. I det ena fallet lade handläggaren till ytterligare skäl för nämndens beslut, som för att bättra på det, och kommenterade dessutom klaganden på ett sätt som gav intryck av att handläggaren ville framställa personen i negativ dager så att också skulle bli negativt inställd till klaganden. I det andra fallet uppmanade handläggaren en remissinstans att komma in med ett nytt och bättre yttrande, med fler skäl, så att nämnden skulle kunna avslå en viss ansökan. Detta stred förstås mot objektivitetskravet. Sist vill jag säga att jag har fattat många beslut som rör förhållanden inom , och jag har med några i ämbetsberättelsen. Men tiden rinner ut, och jag återkommer strax till det initiativ jag tog till att granska myndighetens åtgärder med anledning av spridningen av coronaviruset och konsekvenserna för intagna. Därför tackar jag just nu för ordet och stannar där. , JO: De frågor som ligger inom mitt ansvarsområde rör , inklusive tvångsvården av missbrukare och unga, socialförsäkringen och ärenden enligt lagen om stöd och service till vissa funktionshindrade, LSS. I ansvaret finns också arbetsmarknadsärendena. Mitt urval av beslut i ämbetsberättelsen har dominerats av ärenden där barnperspektivet har stått i fokus. Under verksamhetsåret har jag särskilt granskat om barnets bästa i en viss situation beaktats i tillräcklig utsträckning. Vad som avses med ”barnets bästa” i ett enskilt fall är inte alltid avgörande för vilket beslut som fattas men ska alltid beaktas, utredas och redovisas i ett ärende hos till exempel . Urvalet av beslut har till viss del påverkats av allvaret i vissa klagomål som gäller barn och unga och som jag har utrett . Av tidsskäl lyfter jag inte fram något särskilt beslut , utan jag hänvisar till ämbetsberättelsen och det ganska stora antalet ärenden som finns där. Jag vill dock nämna ett beslut. I ett omfattande ärende, som jag av utrymmesskäl valt att inte referera i ämbetsberättelsen, har jag undersökt hur verkställer domstolarnas beslut om umgänge med umgängesstöd. I ett mer omfattande projekt har jag undersökt några större kommuner som tillhandahåller umgängesstöd i en särskild lokal, där flera barn kan ha umgänge . Denna så kallade lokallösning erbjuds på många håll i landet, och utöver har jag inspekterat sådana verksamheter i , , och . Syftet med undersökningen var att i första hand bedöma om lokallösningen står i överensstämmelse med bestämmelserna i . Centrala frågor har varit i vilken utsträckning lokallösningen är förenlig med vad som är bäst för barnet och hur socialnämnden bedömer den frågan i enskilda fall. Av olika skäl, som redovisas i beslutet, ansåg jag att den här lokallösningen – trots de fördelar som faktiskt finns – bland annat innebär att den flexibilitet som lagstiftaren ställer krav på går förlorad. Risken är därför att det enskilda barnet inte får det individuella stöd det har behov av och rätt till. Vad som är barnets bästa riskerar därmed att inte få det genomslag som lagstiftaren har tänkt sig. Min slutsats var därför att lokallösningen inte står i överensstämmelse med bestämmelserna i , och jag valde därför att lämna över beslutet till regeringen för kännedom. I ett försök att beskriva tillståndet i landet när det gäller de krav vi ställer på myndigheterna har jag funderat på vad det finns för hot mot god förvaltning inom mitt ansvarsområde. Myndigheterna gör såklart många bra saker, men vilka problem förefaller vara typiska, återkommande och allvarliga brister? I syfte att bidra med några konkreta exempel tänker även jag börja med problemet att ärendehandläggningen ibland är alltför långsam. JO har precis sagt att det är viktigt för rättssäkerheten att förvaltningen kan lämna snabba, enkla och entydiga besked så att den enskilde kan ta till vara sin rätt. Många beslut har stor betydelse för den enskilde, eftersom ett negativt beslut till exempel kan innebära att han eller hon får stora svårigheter att försörja sig eller går miste om stöd och service som är nödvändigt för ett värdigt liv. Långsam handläggning förekommer tyvärr i de flesta ärendetyper jag granskar, och man kan ofta se att handläggningen innehåller flera och långa perioder av passivitet. Mina exempel nu gäller , och vissa a-kassor. JO har återkommande granskat omprövningsverksamhet. Under verksamhetsåret har jag följt upp den inspektion av verksamheter som jag gjorde . Vid återrapportering kunde jag konstatera att de åtgärder som myndigheten vidtagit tyvärr inte resulterat i att handläggningstiderna generellt sett håller sig inom de som JO har angett som ett krav. Det är bekymrande, och det är en fråga jag följer i min tillsyn. Jag har även kunnat konstatera att har problem i handläggningen av ärenden om omvårdnadsbidrag och merkostnadsersättning. Vid en inspektion av i kunde jag konstatera att myndigheten trots vidtagna åtgärder beräknade att målet om 90 dagars handläggningstid inte kommer att nås förrän tidigast . Det är också väldigt bekymrande, tycker jag. Jag har under verksamhetsåret fått flera klagomål som rör handläggning av ärenden om bostadstillägg. Det handlar om mycket långa handläggningstider som enligt myndigheten kräver bland annat att ett nytt handläggnings- och ärendesystem införs. Jag är inte optimistisk när det gäller myndighetens möjligheter att tillräckligt snabbt åtgärda problemen, och det är också bekymrande. Jag vill också nämna att jag beslutade att inleda en mer övergripande undersökning av arbetslöshetskassorna med inriktning på handläggningstiderna. Dessa var redan före coronapandemins utbrott oroväckande långa. Undersökningen baseras på inspektioner av tre arbetslöshetskassor, nämligen Arbetslöshetskassan Alfa, arbetslöshetskassa och Småföretagarnas arbetslöshetskassa. Inspektionerna är nu genomförda, och jag kommer att göra vissa uttalanden i ett beslut som jag avser att fatta . Jag tänkte nu gå över till att säga något om problemet med ovarsam hantering av personuppgifter. De handlingar som hanterar innehåller ofta mycket känsliga uppgifter om bland annat den enskildes hälsotillstånd. Socialförsäkringssekretessen är till för att skydda den enskildes integritet, och jag har upprepade gånger riktat allvarlig kritik mot för att myndigheten har hanterat sekretessskyddade uppgifter ovarsamt – bland annat genom att skicka ut handlingar till fel person. Trots myndighetens åtgärder har anmälningar om detta tyvärr fortsatt att komma in till JO. kom det in 8 nya anmälningar som gäller felaktigt utskick av handlingar, och uppgår den siffran till 13. Jag har därför anmodat att redogöra för vilka ytterligare åtgärder för att förhindra att sekretesskyddade uppgifter röjs som vidtagits efter mina beslut , och jag avser att återkomma till denna fråga i nästa års ämbetsberättelse. I mina avslutande exempel är problemet att myndigheterna ibland vidtar åtgärder trots att lagstöd saknas. I de ärenden som jag utreder ser jag ibland att myndigheterna tror sig ha befogenheter som de faktiskt saknar. Det framstår ibland som att myndigheterna inte alltid förstår den rättsliga innebörden av en viss åtgärd som vidtas i ett enskilt ärende. Antingen anser man att åtgärden kan motiveras utifrån det problem eller den besvärliga situation man står inför, eller också hoppas man att den tillämpning som görs i ett enskilt fall kommer att tolereras vid en rättslig granskning. Det finns också exempel där man är helt klar över vad man gör och att det saknas lagstöd för åtgärden. Rättssäkerhetsaspekterna är påtagliga i sådana situationer. När det gäller , Sis, kan jag konstatera att det fortfarande förekommer allvarliga brister i Sis-hemmens tillämpning av bestämmelserna i och LVU om de särskilda befogenheterna avskiljande och vård i enskildhet. Det är oroväckande och något jag följer mycket noga i mitt arbete. Mitt konkreta exempel gäller det särskilda ungdomshemmet , där personalen har lagt ned och hållit fast en intagen ungdom mot golvet under åtminstone . I beslutet uttalade jag att det inte får förekomma att det bland personalen utvecklas en uppfattning om att man vid sidan av de särskilda befogenheterna i LVU har andra, oskrivna befogenheter som i realiteten innebär att personalen i strid med 2 kap. 6 § regeringsformen vidtar tvångsåtgärder mot de intagna ungdomarna. Det finns här ett grundlagsskydd mot påtvingade kroppsliga ingrepp som måste beaktas. Enligt min mening saknades det lagligt stöd för den aktuella fasthållningen. På grund av allvarligheten i det inträffade skickade jag en kopia av beslutet till Inspektionen för vård och omsorg och till . Avslutningsvis går jag över till socialnämnderna, och här begränsar jag mig till att nämna bara ett exempel. Med anledning av medierapporteringen beslutade jag att genomföra en oanmäld inspektion av LSS-boendet i . Vid inspektionen kom det fram att en brukare under större delen av dygnet var inlåst på boendet. Han gavs bara möjlighet att lämna boendet i sällskap av personalen, för bland annat kortare promenader och bilutflykter. Syftet med inlåsningen uppgavs vara att hindra brukaren från att rymma eller skada sig själv. Även om personalen ansåg att åtgärden varit nödvändig framstod det inte som att man haft klart för sig varför denna långtgående åtgärd vidtogs eller vad den innebar. Jag konstaterade att brukaren rent faktiskt hade varit olagligen frihetsberövad , och jag konstaterade också att LSS inte ger något som helst utrymme för en sådan åtgärd. Jag skulle kunna ge många fler exempel, men jag tänker stanna här. Jag tackar för ordet och lämnar över till JO Per Lennerbrant, som har ansvarsområde 4. Per Lennerbrant, JO: Tack för ordet, och tack för inbjudan hit ! Jag tillträdde också som JO , och jag skulle inledningsvis bara vilja säga att det har varit ett mycket stimulerande första år som ombudsman. Jag är mycket stolt och glad över det förtroende som har visat mig genom att ge mig uppdraget som ombudsman. Vi kommer att gå in på mer specifikt pandemirelaterade frågor, men jag kan redan nu säga att pandemin inte har avspeglats i särskilt stor utsträckning i de klagomål som kommit in på mina områden. De omfattar bland annat polis- och åklagarväsendet, utlänningsfrågor vid och utlänningsfrågor vid utlandsmyndigheter. Vid KU:s sammanträde nämnde jag ett par saker som skulle bli viktiga att bevaka. Den första rörde när polisen i brottsförebyggande syfte gör kroppsvisitationer och husrannsakan i fordon för att söka efter vapen. Det är en vanlig form av polisingripande. I klagomål som kommer in till JO påstår anmälarna ofta att åtgärderna varit obefogade och att de anser sig ha blivit trakasserade av polisen. I ett beslut som finns med i ämbetsberättelsen har jag redogjort för polislagens möjlighet att använda dessa tvångsmedel. Det jag vill särskilt fästa utskottets uppmärksamhet vid är att jag i beslutet konstaterade att bestämmelserna har brister och är svårtillämpade. För att det grundlagsfästa skyddet mot kroppsvisitation och husrannsakan ska upprätthållas i praktiken är det viktigt att bestämmelser av det här slaget är konsekventa, tydliga och så enkla som möjligt att tillämpa. De brister jag kunde konstatera var av den karaktären att de bör lösas genom lagstiftning. Jag gjorde, på samma sätt som chefs-JO har beskrivit, en framställning till regeringen om en översyn av lagstiftningen. I ämbetsberättelsen finns ytterligare ett beslut som rör de aktuella bestämmelserna. I det fallet granskade jag en polisinsats i som benämndes Operation Rimfrost. I beslutet uttalade jag att lagstiftningen inte medger att ett visst område eller en viss plats pekas ut där polisen regelmässigt kan ingripa med tvångsåtgärderna. Beslutet överlämnades för kännedom till .