bet · H801KU20d3 · 2021-01-01 00:00:00 — Det är väl framför allt där vi har sett det som problematiskt. Sedan har vi naturligtvis också sett det som problematiskt att det blev lite otydlighet. Vad var egentligen roll? De är ju liksom inte en upphandlande myndighet på det sättet och har inte erfarenhet av den här typen Kompetensen där fanns ju i stor utsträckning i regionerna och i Kommentus när det gällde att upphandla skyddsmaterial. Där uppstod väl en del förvirring runt detta. Jag tror att när det gäller detta med skyddsutrustning är det en fråga som i allra högsta grad står på agendan för framtiden när det gäller att försöka hitta relevanta system. kan vi inte ha enorma lager, som datumen går ut på eller effekten inte går att använda. Vi måste hitta någon balans i detta. Då får man diskutera om man ska kunna ta höjd för att man går från en förbrukad produkt ena dagen till tio nästa, och hur långa perioder man i så fall kan försörja sig. (M): Fru ordförande! Jag tror att det var som inledde med att säga att och , kanske även , hade kommit med olika besked. Jag skulle vilja att du utvecklade lite kring detta. Vilka olika besked var det, och vilka följder fick de olika beskeden? Sedan angående det uppdrag som sedan fick, som ni också har varit inne på, som samordnare och inköpare av skyddsutrustning hemställde ju tre regioner till regeringen om att – ni hade ett stort behov av att en central aktör skulle sköta både samordning och inköp, för att inte också regionerna skulle konkurrera med varandra och regioner och kommuner skulle konkurrera med varandra. I stället menar ni att det inledningsvis, om jag tolkar er rätt, blev så att regioner och kommuner började konkurrera med om inköp. Hur länge pågick de oklarheterna och problemen kopplade till det? Om ni skulle säga något datum när det var löst, när är det i så fall? : Jag tror att vi här också kan lämna en ganska tydlig redogörelse för en tidslinje och när olika saker har skett och olika samråd och diskussioner har förts. Vad vi upplevde initialt, som fick en del uppmärksamhet, var just frågan om skyddsutrustning i äldreomsorgen, där ju beskeden från och inte överensstämde med varandra. Detta resulterade då i skyddsstopp, som sedan blev överklagade av medlemmar och hamnade i olika typer av processer. Detta var inte bra, för de som egentligen satt i kläm här var ju våra anställda och inte minst våra chefer ute i verksamheterna, som inte riktigt visste vilka rekommendationer eller regelverk de skulle hålla sig till. Det var därför det var viktigt att man fick en gemensam syn från den nationella nivån på detta område, på samma sätt som jag nu lyfter fram att vi har en likartad diskussion runt gravidas arbete i detta sammanhang. När det sedan gäller uppdraget till att samordna och inhandla var det inget uppdrag som kommunicerades med oss, utan det var något som togs. Vi upplevde väl att från regionernas sida kände man att det här håller vi på med och har hållit på med själva, och vi vill nog helst samordna oss inom ramen för vår verksamhet. Det skedde ju också ett utbyte av skyddsmaterial, precis som det gjorde på andra områden. Så där tror jag, som jag sa tidigare, att ansvarsprincipen skulle gälla. Jag vet inte om eller vet. Fick fram några skyddsmaterial? Vi kan väl ta det; det är ju en intressant fråga. : Det här med konkurrensen – ja, kunde också få fram skyddsmaterial. Men det som är viktigt att veta när de fick sitt uppdrag var att det man började göra – om man ska titta på det här med vem som har ansvar. Det som hände var att det var väldigt svårt att handla skyddsmaterial för alla, oavsett vilken aktör man var, på den globala marknaden. lade stora ordrar, men de lade stora ordrar hos samma leverantörer som kommuner och regioner hade ordrar hos. Det innebar att som större aktör trängde man undan kommuner och regioner. Ja, man fick in material. Men det materialet var ju till för att fördela som komplement när en region eller kommun stod helt utan material. Så det var inget material som en region eller kommun kunde bygga sin planering på, utan tillhandahåller bara skyddsutrustning om man inte de kommande dygnen har tillgång i den egna verksamheten. Trots det här uppdraget är kommuner och regioner tvungna att ha sitt eget material tillgängligt. Ja, de fick in, men de hade också svårt att handla på den störda globala marknaden. (SD): Tack för redogörelsen! Förutom testning, smittspårning och isolering samt social distansering och besöksförbud och sådant där har det visat sig att skyddsutrustning är en bärande del i att bekämpa pandemin. Men till skillnad från det andra är det något som egentligen inte kostar sådär jättemycket jämfört med det andra. Det är alltså plasthandskar, munskydd, visir, plastregnrockar och så. Då undrar jag lite: När man började bli medveten om att det här kommer att bli stort, när smittan drog igång i och man kunde misstänka detta, om man hade lagt beställningar , jättestora beställningar på nationell nivå, hade man fått igenom dem då? En annan fråga är: Varför gjorde man inte den centrala inköpsorganisationen mycket tidigare? Det var ju helt klart så att de stora multinationella företagen prioriterade stater och länder först. Hade man i ett inledningsskede kommit överens om att en central organisation eller myndighet eller något skulle stå för inköpen hade man kanske haft mycket större möjlighet att bunkra upp. Även om det inte skulle bli något sedan hade det här ändå inte varit någon speciellt stor kostnad. Det hade varit en kostnad man egentligen hade kunnat ta även om det inte hade behövts. Det var liksom en lågt hängande frukt att plocka direkt där. Jag undrar också: De hade även kunnat hitta andra leverantörer, kanske sökt mycket vidare, och man hade då även kunnat införa detta med att man kanske kunde skippa CE-märkningen eftersom det nu var en krissituation. Då hade vi kanske sluppit detta att sjukhuspersonalen själva behövde använda overheadpapper och sådant för att göra visir och ha toapapper i munnen och sådana . Ordföranden: får försöka hålla oss till SKR:s roll i detta. (SD): Ja. Men hur pådrivande var ni? Ni måste ha sett det här problemet. Hur pådrivande var ni för att det skulle komma till stånd en sådan här inköpsorganisation i ett tidigt skede? Och när blev det riktigt stora problem att handla på marknaden? Ordföranden: börjar få lite ont om tid, så det är därför jag pushar på lite . : Vecka 6 var det en samverkanskonferens mellan MSB och där vi deltog. Då flaggades det upp för att ett stort utbrott kunde komma att störa varuförsörjningen – detta var 6 – avseende bland annat skyddsutrustning. Den här frågan fortsatte att diskuteras. Vecka 9–10 kom det skarpa varningssignaler från sjukvården om att man såg problem med försörjningen, definitivt. Jag upplevde aldrig i den här diskussionen – andra får rätta mig om jag har fel – att det var någon som diskuterade kostnad och att det var pengar det var frågan om, utan det var bristen. Det var ju att försörjningskedjorna avbröts; det var helt klart. Många av våra medlemmar kontaktade bland annat det privata näringslivet. Jag vet att man i den här regionen hade hjälp av inköpare från för att försöka hitta andra vägar via andra kanaler. Man gjorde en enorm mängd insatser runt omkring för att försöka komma åt skyddsutrustning, men vi får ju inte glömma bort att detta var precis samma sak som alla andra gjorde. Det visade sig också att ingångna avtal och lojalitet i avtal helt plötsligt inte gällde längre. Det omdirigerades containrar på väg till . De var redan lastade och adresserade till men omdirigerades när de befann sig på fartyg till andra länder. Detta visar väl hur nästan vilda västern-aktigt det internationella samfundet och enskilda länder uppträdde i den här situationen. Jag kan tyvärr inte dela uppfattningen att det var lågt hängande frukter man kunde plocka här; det kändes som att de satt högt uppe i palmen och som att det var en rejäl resa att i så fall klättra upp dit för att få ned dem. Jag tror att det vi har lärt oss av detta är att det, höll jag på att säga, inte går att lita på någon när det smäller till ordentligt. Det innebär att vi måste bygga upp en egen beredskap och en egen lagerhållning som är mer omfattande än vad vi haft tidigare. Det är väl i alla fall den analys jag gör. : Det finns en fråga om att ta bort CE-märkningen. CE-märkningen innebär att vi har märkning på utrustning. Det handlar om att vi ska veta att det vi använder är säkert och att det som personer som arbetar i vård och omsorg använder inte blir som det man kan snickra hemma utan faktiskt har en standard och ger det skydd som det ska ge. Under den här våren är det många som har fått lära sig mycket om CE- märkning och klassning av olika typer av produkter som man aldrig trodde att man skulle behöva ha att göra med. Denna krissituation drev ju också fram en extrem mängd lurendrejeri. Många av våra medlemmar har blivit blåsta på leveranser som de trott att de skulle få och beställt saker med falska CE- märkningar. Vi hade kunnat ha – och vi har haft – ett arbete där fick ett uppdrag att till exempel testa utrustning. Detta har varit en flaskhals. Man måste ändå säga att om vi hade haft fler organ som hade kunnat driva testning av material i hade vi kanske kunnat jobba lite snabbare när vi väl kom så långt. Jag tror att det är viktigt att understryka att vi måste säkra att det material som används håller standard och att man får det att fungera. Men den typen av tillfälliga processer i en kris är ju en viktig del av det statliga åtagandet. (C): Ordförande! Jag har två frågor till SKR. På vem ankommer det, enligt SKR:s mening, att säkerställa försörjningen av skyddsutrustning för att behoven ska täckas även vid en större påfrestning än normalt? Det är den första frågan. Den andra frågan är följande: På det möte på där deltog för SKR:s räkning lyftes försörjningen av skyddsutrustning fram som ett mycket stort problem – sannolikt det avgjort största. Det efterfrågades ett nationellt ansvarstagande för inköp och lagerhållning av medicinsk skyddsutrustning. beslutade regeringen om ett sådant uppdrag till och beslutade även att det skulle ske i samarbete med SKR. Min fråga handlar om hur detta samarbete fungerade när väl regeringsuppdraget kom, efter önskemål. : Min uppfattning är att när det gäller säkerställande av till exempel skyddsutrustning som används i kommuner och regioner ska vi så långt som möjligt försöka att bibehålla den princip som vi har haft, men vi kanske måste titta över vilka rekommendationer, styrinstrument och regelverk vihar för hur lagerhållningen eller införskaffandet ska gå till. Det tror jag är viktigt. Men jag tror inte att man ska ta bort det ansvaret från den lokala och regionala nivån. Däremot ska man ta till sig det vi har lärt oss. Du, , refererade till det möte som var . Det vi redovisade där var att vi såg en brist på skyddsutrustning, precis som du sa, och att situationen förvärrades successivt. Vad vi redovisade där var att regionerna i dåvarande läge inte fick leveranser; de beskrev själva att den tänkta strategin med att omfördela befintligt material hade en mycket begränsad potential på grund av att alla hade en sådan stor brist. Det diskuterades ju om man i större utsträckning skulle kunna skicka material mellan olika regioner. Vad vi ändå lyfte fram och såg som en framkomlig väg var att vi utnyttjade den kompetens som fanns inom ramen för Kommentus. Det var också detta som skedde, och det var viktigt utifrån vår utgångspunkt. Det är väl bara att konstatera att det nog inte hade blivit så mycket annorlunda om någon annan aktör hade klivit in här och trott att den hade haft bättre förutsättningar eller enklare att inskaffa skyddsmaterial i det här läget. Det var en extremt rörig situation. (V): Ordförande! Jag har fått svar på mina frågor. Skånberg (KD): Jag vill ta fasta på vad som sas om att man inte kan lita på någon. Det sas också att många har blivit blåsta. Mot bakgrund av den globala kollektiva upplevelsen kan man erinra sig att det förekom uppgifter om att regioner hamstrade skyddsutrustning. Är det er erfarenhet? Om det stämmer, hade regeringen något direktiv, eller spretade 21 regioner åt olika håll? Hjälp mig att reda ut detta! : Jag känner inte till att det förekom hamstrande. Däremot förekom det tidningsartiklar där vissa medarbetare i vården stod framför sitt lager och sa: Jag har alltid haft lite mer lager än vad man har sagt till mig, för man vet aldrig vad som händer. Men något hamstrande kan vi väl inte säga att vi upplevde? Jag kan inte bejaka eller vidimera det. : I början, i samband med den 13 och den hemställan som kom från de tre största regionerna, som redan har nämnts, fanns tanken att man skulle kunna omfördela befintligt material i . Det som då underströks av alla regioner var att alla hade haft samma krav på sig om att de skulle använda väldigt mycket utrustning i början. Det fanns en stor osäkerhet om smittsamheten, och även vid testning användes full mundering. Detta gjorde att alla regioner, även de som hade ganska få fall men som hade mycket testning, konsumerade väldigt mycket utrustning redan tidigt under pandemin. Regionerna bedömde gemensamt att det fanns väldigt liten potential i att omfördela; det fanns liksom inte ett stort lager totalt i att omfördela mellan regionerna. Man lyfte i stället fram inhemsk produktion. En av de saker vilyfte fram den 13 var att man i och med att den globala marknaden var störd behövde stöd när det gällde transporter eller vissa diplomatiska delar som kunde behövas för att säkra nya leveranser till . Men vårt intryck har inte varit att man har hamstrat. fattade regiondirektörerna ett gemensamt beslut om att börja arbeta gemensamt med inköp av skyddsutrustning. I det arbetet har också ingått att kunna be varandra om stöd och att själva omfördela material vid behov. (L): Jag avstår denna runda. (MP): Tack så jättemycket för alla svar ! Det som nämnts är att det har varit ett exceptionellt läge. Jag undrar, givet detta, om det finns någon komplettering som ni vill göra till det som ni har sagt . : Jag har egentligen inget att tillägga. Vad hela denna pandemi på väldigt många områden har gett oss är kunskap om att vi får ändra en del i vårt sätt att agera och jobba; detta är väl den lärdom man kan dra. Ordföranden: Då lämnar vi G17 och går vidare med vårt sista granskningsärende, Åtgärder för att samordna tillgången till intensivvårds- platser med mera. Det heter G16. Det vore fint om vi tillsammans kan hjälpa till så att vi är klara lite före 11; då hinner vi ta en liten paus. Men självklart ska alla få ställa sina frågor. : Fru ordförande! Jag ska ge en kort inledning. Som ni känner till är intensivvård högspecialiserad vård, och den är ju liv- savgörande för patienter som hamnar i svåra sjukdomar. På något sätt har belastningen på intensivvården varit en balanspunkt i hela pandemi- bekämpningen. Det har varit väldigt viktigt att få ned smittspridningen så att vi klarar av att ha en iva-kapacitet för att ta hand om dem som har varit svårast sjuka. Vi har ju en tradition i regionerna med en långtgående samverkan inom ramen för sjukvårdsregionerna som fungerar väldigt väl. Man kan säga att i takt med att smittspridningen tog fart växlade också regionerna upp iva- kapaciteten. Jag tror att vi i ett normalt fall brukar ha ungefär 400 patienter inneliggande på våra iva-platser. har vi 550 som ligger på våra iva-platser –jag fick siffrorna från precis innan vi gick in – och en kapacitet på 670. Men när vi var som högst – när vi peakade – hade vi 800 som låg inne på våra intensivvårdsplatser, och vi hade kapacitet för 1 100. Man kan säga att regionerna har använt sig av möjligheten att inom varje region öka antalet iva-platser genom att de har rekryterat medarbetare och ställt om, så samverkan i regionerna har ur det perspektivet fungerat bra. Det finns två punkter som jag skulle vilja beröra när det gäller relationen med myndigheter. har, som jag tror att var inne på tidigare, i uppdrag att samla in information från regionerna. Detta gäller också intensivvårdskapacitet och intensivvårdsbehov. Det som har varit ett bekymmer för oss är att det även där har funnits en sekretessbestämmelse – vi har inte kunnat få ut denna information och har inte kunnat använda den som ett underlag för vår planering. Det finns säkert en lagstiftning i botten när det gäller detta. Det föranledde oss också att via det som kallas svenskt intensivvårdsregister bygga upp en plattform där vi från SKR:s sida har kunnat se till att våra regioner har haft kunskap om hur behovsbilden sett ut. På en punkt har det förts ett samråd med oss; vi känner att den är rätt viktig. Det gäller att fick i uppdrag att se till att personal skulle kunna lånas in och fördelas mellan regionerna. Här har vi haft en stark rekommendation att inte flytta personal utan att i stället flytta patienter. Det är den strategin som regionerna tillsammans har kommit överens om. Den har varit grunden i, som vi ser det, ett bra hanterande av intensivvårdskapaciteten mellan regionerna. Vi byggde upp en iva-samordning . Den byggde bland annat på att när samverkan inom befintliga sjukvårdsregioner inte räcker till krävs det en samverkan mellan sjukvårdsregionerna. Då utsåg varje region en iva- samordnare, och vi har under resan haft en tät kontakt med iva-samordnarna så att de har kunnat göra fördelningen mellan regionerna. Det finns goda exempel där man har ställt upp på ett bra sätt. Senast är det som har haft utmaningar när det gäller att skicka patienter till och . Just den samordningen har fungerat väl. Frågan dök upp igen, som vi uppfattade det, när det gäller uppdrag till om att flytta personal. De som har ansvaret för iva- vården, det vill säga regionerna, gör bedömningen att det är patienterna som ska flyttas. Och vi håller fast vid den strategin. (S): Jag tackar för redogörelsen. Detta är en fråga där vi har en hel del bakgrundsmaterial utifrån de frågor vi har ställt till och de svar vi har fått från myndigheterna. Det framgick att regeringen beslutade att ge i uppdrag att inrätta en samordningsfunktion i syfte att stödja regionerna i koordinationen av tillgängliga intensivvårdsplatser. Det redogjordes för detta. De problem som har funnits har gällt att flytta personal kontra att flytta patienter. Hur har SKR kommit fram till det enade ställningstagandet mellan 21 regioner? Det är en fråga som det kan vara bra att ha med i kommande samarbete eftersom det också är en grannlaga uppgift att skapa enighet i 21 regioner. : Besluten bottnar i att det redan i grunden finns en god samverkan mellan regionerna, inte minst när det gäller intensivvården. Tidigt bestämde sig regionerna och hälso- och sjukvårdsdirektörerna för att hålla sig till den strategin, att det är den strategin som de som ansvariga för utförandet kan genomföra. Just utifrån att hälso- och sjukvårdsdirektörerna bestämde sig för en struktur för hur arbetet skulle gå till, och en iva- samordnare från varje region utsågs, har de kontinuerligt träffats. vet jag inte om det är på daglig basis men åtminstone nästan på daglig basis. De har följt frågorna noga. Regionerna har sett att om de ska ta ansvaret, som de har, är detta den bästa vägen att gå. : Jag vill göra ett kort tillägg med tanke på att frågan gällde om det är svårt att nå enighet 21 regioner emellan. Jag skulle vilja understryka att under krisen har just förmågan att snabbt nå enighet och besluta om samverkan varit något av regionernas stora styrka. Beslutet om strategin när det gällde att flytta patienter i stället för personal var något som togs upp på ett entimmeslångt möte, och beslutet var fattat innan mötet var slut. Den typen av snabb samordning och enighet ser vi vanligtvis inte, men under krisen är det något man har varit extremt bra på. (M): Fru ordförande! Tack för bra och matnyttig information så här långt. I har situationen kring fördelningen av iva-platser kanske inte brunnit till riktigt på det viset som den gjorde initialt internationellt när pandemin var ny och man blev överrumplad. Vi har på systemisk nivå nationellt ändå klarat oss väl genom att, som ni beskriver, omfördela patienter mellan regioner. Min fråga rör en situation där det smäller till ordentligt och principen att man inte kan lita på någon inträffar. Har de förutsättningar som krävs, de verktyg, de kompetenser, de resurser och den lagstiftning som krävs, för att hantera en sådan situation? Finns det något i övrigt om hur regeringen har agerat respektive inte agerat, när ni menar att det kunde ha varit bättre eller där regeringen har tagit för mycket eller för lite ansvar? : Jag ska försöka ge ett kort svar. Jag tycker att hela pandemisituationen som vi har gått igenom, som ingen av oss kunde förutse, där vi växlade upp intensivvårdsplatserna till 1 100 och klarade jättetrycket på intensivvården, har visat att om vi kan hålla ansvarsprincipen, det vill säga att de som har ansvaret för att utföra något också tar ansvaret, har regionerna visat att de klarar att leva upp till ansvaret. ska vi inte fastna vid, som sa, att man inte kan lita på någon. I det här fallet känner jag en trygghet i att om vi skulle hamna i en sådan situation igen – ingen av oss, hoppas jag – där det skenar iväg, med den beskrivning vi har givit av regionernas ansvarstagande, klarar regionerna att möta en sådan utveckling. : Låt mig få göra ett tillägg. Mycket av det som vi har utarbetat i krislägesavtal och i olika samverkansformer har byggt på olika typer av kriser där man behöver flytta personal, det vill säga det brinner mycket på ett eller flera ställen. Men avtalen är inte riggade för att flytta personal där alla har personalbrist. Det är en helt annorlunda situation, och det behöver vi ha med oss. Det var väl det som var bakgrunden till att vi genom våra medlemmar starkt kanaliserade att vi hade svårt att se vad kan göra i det läget. Låt regionerna inom ramen för det arbete de bedriver lösa frågan, och det har visat sig att de kan. Som ett medskick kan jag säga att vissa regioner slår i taket för kapaciteten. Då fördelar vi patienter. Men det är mycket möjligt att hela iva-verksamheten behöver skalas upp igen nationellt som en konsekvens, det vill säga det vi märker just nu i smittspridning och inneliggande patienter. : Ett exempel på det gemensamma ansvarstagandet; det ska ske en redovisning . Man håller på att göra en plan för hur vi gemensamt ska ta ett ansvar för sommarsituationen. Iva-samordningen gemensamt för hela tar fram nivåer för vilken kapacitet vi ska ha för att säkra att vi inte hamnar i att någon backar för mycket eller tar ut för mycket semester . Det är extremt tydligt ett gemensamt ansvarstagande i krisen. Samtliga regioner tar sin del av ansvaret oavsett hur belastad man är. (SD): var inne på detta i sin inledning, men jag vill ändå ställa en fråga om det uppdrag fick . Det var ett uppdrag att kontinuerligt förmedla aktuella lägesbilder till regionerna för att stödja dem i koordinationen av tillgängliga intensivvårdsplatser inom landet och att stödja regionernas arbete med att utöka antalet intensivvårdsplatser. När vi har sett hur informationen har släpat, och ibland varit felaktig, det har varit helg eller personen som har skött inrapportering inte har varit i tjänst, undrar jag hur SKR och era medlemmar menar att har skött informationsflödet? Har man fått det stöd som har behövts för att koordinera informationen om de tillgängliga intensivvårdsplatserna på ett säkert sätt? : Vi har bara redovisat att våra medlemmar, kanaliserat via oss, inte har tyckt att skulle ha det uppdraget. Det första beslutet som togs i den delen skedde utan samråd med oss. Det har varit vår uppfattning i frågan. Huruvida det är rätt eller fel att lägga detta på får väl andra uttolka, men våra medlemmar har varit tydliga med att de inte har upplevt att det har varit ett stöd i processen utan det är deras egna arbete som har varit det väsentliga.