bet · H801KU20d3 · 2021-01-01 00:00:00 — Det är uppenbart att även om man tycker sig ha säkrat upp avtal och har jättepålitliga leverantörer så spelar det inte riktigt någon roll, har vi fått lära oss, när alla vill ha samma sak, när alla står sig själv närmast och när gränser stängs. Här behöver vi ha en annan beredskap. Jag är glad att denna utredning har levererat mitt under pandemin så att vi kan jobba vidare med detta. Ordföranden: Då var vi klara med första frågerundan. Det finns säkert många frågor kvar att ställa. Är det någon som absolut vill ställa en ytterligare fråga? Håll er kort, för med korta frågor och korta svar hinner vi med fler . (M): har även konstaterat att man särskilt från regeringens och myndigheternas sida dröjde med att identifiera just kommunernas behov av skyddsutrustning. Ministern har redan varit inne på att det var svårare att få en bild av hur mycket som fanns i lager hos kommunerna. Hur ser ni på den kritiken? Var ni sena? Hur kom det sig att länsstyrelserna fick sitt samordnande uppdrag relativt sent givet att man visste att äldre var en stor riskgrupp? : Fru ordförande! Tack för frågan, ! Jag vet inte om jag har så mycket att tillägga till det jag tidigare sa. Det var utan tvekan en stor svårighet att få den bilden, både för att ett system inte var uppbyggt och välfungerande på det sätt man har gentemot regionerna eftersom det inte från början har ålagts . Det är egentligen länsstyrelserna som samordnar kommunerna i händelse av kris, och det gäller inte bara skyddsutrustning. Sedan var det olyckligt, om det är ett rimligt ord i sammanhanget, att kommunerna inte hade den kollen och att det tog . Jag vill också säga att det även under den tiden, innan länsstyrelserna fick sitt samordnings- uppdrag klarlagt, fanns kommuner som både begärde stöd och fick stöd av . Det var inte så att ingen fick stöd under den tiden, men det var svårare att arbeta under de förhållandena, utifrån det jag beskrev – att hade tillgång till begränsat skyddsmateriel – i den mån kommuner och regioner faktiskt hade ännu mindre. Det var en svår situation för alla att hantera, men man fick skyddsutrustning. Till exempel är en kommun som fick skyddsutrustning även innan. Sedan fick ett uppdrag som innebar att man i första hand inte skulle låta kommunerna kontakta och be om material utan att de skulle försöka lösa det i sin region, mellan kommunerna, och kunna hjälpas åt. Klarar man inte det alerterar man och lyfter upp det till . Det var en ordning som visade sig vara bättre och mer välfungerande. (SD): Fru ordförande! Tack, ministern, för svaren på frågorna! gick ut med en rekommendation att använda munskydd i vård och omsorg. Utifrån er omvärldsbevakning, gjordes det någon konsekvensanalys, utifrån kommunikationen från bland andra WHO, av ifall Kommuner och Regioner verkligen hade möjlighet att täcka upp behovet av stora mängder munskydd? : Fru ordförande! Tack, , för frågan! får jag upprepa mig lite grann, om det ursäktas av . gick alltså ut och uppmanade kommuner och regioner att se över sina lager av skyddsutrustning. Det inkluderar naturligtvis munskydd. Det är skyddsutrustning eller skyddsmateriel som är mycket vanliga i vård och omsorg. Sedan – huruvida det följdes upp och att det skulle ha en specifik koppling till WHO – är vården medveten om att man ska ha skyddsutrustning. Om det gjordes en specifik uppföljning utifrån ska jag inte säga, men frågan har följts under hela pandemin. Det har inte minst varit en av de skyddsmateriel som vi har både upphandlat, sett till att ställa om produktionen av och fått till oss i väldigt stor kvantitet. Per Schöldberg (C): Ordförande! Tack, statsrådet, för svaren så långt! Min fråga är kopplad till åtgärder för samordning av tillgången till intensivvårdsplatser. lade regeringen en mängd uppdrag till kopplat till frågan om intensivvårds- platser. Min bild är att de första besluten handlar om lägesbild, överblick eller sammanställning för att successivt övergå till mer operativ samordning av antalet intensivvårdsplatser. Delar statsrådet just den bilden att det var utifrån den tolkningen, att det inte gick tillräckligt snabbt att få fram intensivvårdsplatser, som dessa mer operativa steg togs? : Fru ordförande! Tack, Per Schöldberg, för frågan! Jag är faktiskt inte helt säker på att jag uppfattar frågan korrekt, men jag tror att jag nämnde tidigare att vi fick den första patienten på iva i . Därefter ökade smittspridningen. Vi fick en ökning. Sedan tog det , och sedan hade vi fått betydligt fler som var inlagda. Det fanns också hemställan – brev kan man säga – från både och , som uppmanade till att ta ett nationellt grepp. Vi vet att regionerna har en vana att samarbeta och samverka och att man samarbetar mellan regioner som är närliggande, kanske i samma sjukvårdsregion. Men om man har en pandemi där egentligen alla får ett stort tryck finns det ett annat och ett större behov av att också ha nationell samordning. Här har SKR pekat på att man hade den typen av samordning – mer konkret organiserad. Det låter väldigt bra att det kom på plats. Jag tror att det var väldigt viktigt att hade uppdraget att kunna bistå. Till en början handlade det också om att kartlägga hur det såg ut, för det är ändå i regionerna som man eskalerar själva utökningen av platserna. Det är där man ser både vårdbehovet och hur man ska kunna sätta i verket de eskaleringsplaner som man behöver ha för att åstadkomma fler intensivvårdsplatser. Sedan tycker jag inte att det är fel att påminna sig om att detta är ett område där oron verkligen var enorm inför hur intensivvårdsplatserna skulle räcka till. Vi uppmanades av inte minst men också av andra länder som låg lite före att se till att klara vården och ha en beredskap i intensivvården. fick också i uppdrag att stödja regionerna i uppköp av respiratorer, till exempel. Detta var otroligt viktigt för att se till att man inte behövde använda den prioritetsordning som tog fram för i vilken ordning man ska erbjuda vård om det visar sig att den inte räcker till. Olika uppdrag gavs för att få en bild av läget och för att successivt se till att vikunde ge det stöd som vi upplevde att regionerna behövde men som vi också ville ha. Vi ville ha en nationell bild och en möjlighet att nationellt ha koll på samordningen. Ordföranden: Då föreslår jag att vi lämnar den första omgången av våra ärenden. Vi går vidare till ämnesområde 2, och det är åtgärder för utökad testning och smittspårning under coronapandemin. På KU-språk kallar vi dessa ärenden för G4, G9 (delvis) och G19. Jag kommer att ge ordet till statsrådet för en inledning också i detta ämne. : Fru ordförande! Genom ett regeringsbeslut blev smittskyddslagens bestämmelser för allmänfarliga och samhällsfarliga sjukdomar tillämpliga på covid-19. Smittskyddslagen föreskriver att den som misstänker ”att han eller hon bär på en allmänfarlig sjukdom […] är skyldig att utan dröjsmål söka läkare och låta läkaren göra de undersökningar och ta de prover som behövs för att konstatera om smittsamhet föreligger. En läkare som misstänker att en patient bär på en sådan sjukdom skall skyndsamt undersöka patienten och ta de prover som behövs.” Dessa bestämmelser är vad regeringen, berörda myndigheter, regioner och allmänheten har haft att följa. Genom arbetet med att växla upp testkapaciteten kunde smittskyddslagens krav successivt mötas. vet ni att vi testar över 300 000 personer , men detta har krävt mycket omfattande insatser från regeringen och berörda myndigheter och självklart från regioner och andra aktörer. Det var en mycket storskalig verksamhet som skulle sättas upp, både på provtagningssidan och på laboratoriesidan. Det skulle också finnas en koppling till smittspårningsverksamheten. Jag har därför mycket stor förståelse för att det till en början krävdes prioriteringar i ett läge där antalet fall ökade kraftigt. fanns det helt enkelt inte kapacitet eller skyddsutrustning att testa på det sätt som vi gör . Jag uppfattar att i den situationen försökte underlätta prioriteringen. Myndigheten betonade till exempel att testning och smittspårning var särskilt viktig inom till exempel sjukhusvården. För att växla upp kapaciteten gav regeringen i uppdrag att skyndsamt ta fram en nationell strategi för att utöka provtagningen. beslutade regeringen om en extra ändringsbudget där en första testmiljard ingick. Vidare förmedlade regeringen att pengar inte skulle vara ett problem i kampen mot covid-19. Vi beslutade om en merkostnadsförordning , och i den gjordes det klart att staten skulle ta extra kostnader som regioner och kommuner fick i bland annat hälso- och sjukvården på grund av covid-19. Regeringen underströk också vikten av testning och att få upp volymerna. Jag vill gärna säga att jag har reflekterat mycket över vad som bidrog till att först nådde 100 000 tester . har visserligen under sin utfrågning kommenterat att inte väsentligen skilde ut sig vad gäller testningsvolym. till hela pandemin så här långt har vi per capita testat något mer än och mer än till exempel . Bortsett från den typen av jämförelser tänker jag ändå lite kort redogöra för händelseförloppet avseende testning. Det gick jämförelsevis snabbt att få en nationell laboratoriekapacitet på plats genom uppdrag, men det tog att utöka provtagningskapaciteten. Som jag sa har jag förståelse för det. Eftersom testverksamheten var i ett uppbyggnadsskede bedömde Folkhälso- myndigheten att det behövdes en tydlig prioritering av de befintliga resurserna, därav prioritetsgrupperna 1–4. Jag uppfattar att det fanns en skillnad i synen på hur långt regionernas ansvar för att genomföra testning sträckte sig, men för både regeringen, regionerna och andra aktörer var det självklart viktigt att man kom vidare i arbetet. Detta var särskilt angeläget eftersom uppfattningen var att testning genomfördes i varierad utsträckning i prioritetsgrupperna 1 och 2, alltså inneliggande patienter och brukare respektive personal i vården och omsorgen – grupper där alla aktörer var helt överens om ansvaret. Förhandlingar om en överenskommelse inleddes med SKR , och en överenskommelse tecknades . Jag är mycket nöjd med den överenskommelsen. Samarbetet löper väl, och regeringen och SKR har kunnat teckna tilläggsöverenskommelser för att till exempel stimulera användning av snabbtester. En tidigare överenskommelse hade kanske kunnat bidra till snabbare kapacitetsökning, inte främst av ekonomiska skäl, men otydligheter hade då kunnat redas ut tydligare. Arbetet med att utöka testvolymerna var en process där ingen satt på facit utan där alla aktörer tillsammans fick utveckla arbetet. Med detta svarar jag gärna på utskottets frågor. Ordföranden: så mycket för redogörelsen! (S): Ordförande! Tack, socialministern, för redogörelsen! Det var, som redogjordes för här, som händelseförloppet inträffade och trappades upp. Det var som jag noterade att lämnade en rekommendation till alla länder att testa i bred omfattning. Jag noterade också, utifrån redogörelse, när vi hade dem på plats här, att testning och smittspårning är viktiga verktyg men att det inte finns någon klar koppling mellan hur många man testar och hur det går i pandemibekämpningen. Det allra viktigaste verktyget är att få medborgare att följa rekommendationer och riktlinjer så att de inte smittar andra. Likafullt var testningen ett verktyg av flera att använda i pandemi- bekämpningen. Det blev också en fråga kring ansvarsfördelningen. är ansvarsprincipen i tydlig när det gäller vem som har ansvar för smittskyddsfrågorna. Det är regionerna, utifrån detta. Därför blev det en diskussion mellan SKR och regeringen . Jag tänker: De initiativ och åtgärder som vidtogs, vilka överväganden skedde utifrån socialministerns synvinkel kring dessa olika utmaningar, dels ansvarsprincipen, dels behovet av ökat tempo i smittspårningen, som föranleddes. : Fru ordförande! Tack, , för frågan! Det faller på regionerna att testa och smittspåra en samhällsfarlig sjukdom, så det behövdes i grunden inget uppdrag för att ge någon den rollen. Däremot behövdes ekonomiska resurser, och det har på olika sätt uttryckts att detta har varit regeringens ambition och vilja. Jag tycker också att det har visat sig att man ska få ersättning för de merkostnader man har under pandemin. Det ska inte vara ekonomin som sätter hinder eller bromsar våra möjligheter att bekämpa pandemin. Sedan behöver detta tydliggöras på olika sätt, till exempel när det gäller testningen. Det är skälet till alla extra ändringsbudgetar – att vi behöver precisera detta. Det räcker förstås inte med det generella löftet. Därför fanns en testmiljard, och den har följts av många fler. Vi kom upp i nästan 10 miljarder . Det är enorma … Det är en stor omfattning också under innevarande år, och det kommer säkert att bli mer. Alltså: pengar, men också att bistå regioner med labbkapacitet. Det är klart att det fanns en labbkapacitet i regionerna, men i mycket mindre skala. Ni vet själva om ni går till sjukvården att det är många olika saker som vården kan behöva ha labbkapacitet för. Man kan inte använda hela den för att testa covid- 19.Det finns mycket annat som man behöver göra, och därför var det viktigt att också säga att man kan … Man behöver inte göra det i regionens regi. Man kan upphandla själva labbkapaciteten, och man kan se till att man lägger ut labb och analys. Det är snarare viktigt att man gör det. Här fick också ett uppdrag att ta fram en sådan extern labbkapacitet som man kan nyttja. Jag kommer på nästan alla frågor svara att jag har väldigt stor förståelse för att det tog i början, därför att det också krävdes mycket skydds- utrustning när man skulle testa, och det krävdes vårdpersonal. beställer ni hem ett test, beroende på var ni bor i landet, och sedan testar ni själva, skickar in och får ett svar. Det var inte alls så det fungerade till en början. Det var vårdpersonal som skulle testa. De såg ut som om de kom från en annan planet. Och när de hade testat en person skulle allt detta bytas. Parallellt med att vi visste att vi hade brist på skyddsutrustning och att den också behövdes i intensivvården, i akutvården och i äldreomsorgen så är det klart att både personal, skyddsutrustning, provtagningspinnar och reagens – allt detta var någonting som alla ville ha . Det var svårt och det behövde verkligen prioriteras. Och det var viktigt att vården och omsorgen klarade av att testa så att man inte fick in smitta på sjukhusen – att någon som var inneliggande inte visade sig egentligen bära på covid kunde få katastrofala följder. Det var väldigt viktigt. Därför fick ett uppdrag att ta fram och bistå regionerna med en extern labbkapacitet. Om man kunde göra testerna själv skulle man inte behöva pressa sin egen labbkapacitet. Jag är lite förvånad, måste jag säga, att 100 000 i labbkapacitet inte bara gick åt direkt. Ni vet ju själva att när det finns olika typer av resurser säger alla: Vad är fördelningsnyckeln? Hur mycket får vi? Får vi utifrån befolkning? I det här fallet var det ingen som frågade: Vad är fördelningsnyckeln? Hur mycket får vi? Trots att dessa 100 000 i extern labbkapacitet fanns tog det innan vi var uppe i de nivåerna. Jag tycker att det genuint är väldigt intressant och viktigt att vi funderar över: Kunde detta ha gått snabbare, och hur skulle det ha gått till? Min bild är dock inte, vill jag säga, att det handlade om pengar utan att det handlade just om att få ihop hela kedjan och att få allt detta att funka. Och att vi inte ville att någon helt annan än vården skulle göra det var vi också överens med Kommuner och Regioner om, för det är en samhällsfarlig sjukdom. Får någon ett positivt besked då måste vården känna till det. Man måste få den information som krävs, och det ska smittspåras. Så det fanns många olika skäl, tror jag, till att det drog ut . Men som jag nämnde i mitt inledningsanförande: Att reda ut eventuella oklarheter hade absolut inte varit någon nackdel, utan det kanske en tidigare överenskommelse hade kunnat bidra till. Jag kanske återkommer till detta med överenskommelse så spar vi tid. (M): I den nationella teststrategin stod det uttryckligen att viss testning skulle ske utanför regionernas sjukvårdsuppdrag. Parallellt med detta gjorde även , främst kanske , uttalanden, bland annat i en intervju om att det inte längre var meningsfullt att testa och smittspåra när man har så många fall i samhället och att man kommer att dra ned ordentligt på smittspårningen och att testning av personer med symtom som ändå ska hålla sig hemma inte är medicinskt motiverat. Ser statsrådet att detta kan ha påverkat att testning i bred bemärkelse inte kom igång förrän egentligen ? : Fru ordförande! Tack, för frågan. Med mycket stor respekt för och de enorma insatser som han har gjort tror jag kanske inte att hans uttalande påverkade hela den svenska testkapaciteten fram , utan jag tror att det är så som jag har försökt att beskriva, nämligen att det var en enorm utmaning. Jag har försökt att få någon siffra på hur många man kunde testa innan pandemin började. Men det är också svårt att säga därför att det är en testkapacitet som behövs för annat. Hur mycket av den kunde man ställa om? Hur mycket kunde man växla upp den? Hur mycket räcker labbkapacitet, biomedicinska analytiker – det är verkligen en yrkeskategori som borde lyftas fram och synas och som har varit i det fördolda. Men de har varit enormt pressade, förstås, när man ska ha så många tester. Det var ett faktum att det behövdes så mycket skyddsutrustning, att det skulle vara personal som gjorde det och att det i mångt och mycket faktiskt var samma verksamheter som också skulle skala upp intensivvården och sjukhusvården och som skulle se till att de som testade sig absolut inte gjorde det hemma, utan man skulle vara utomhus. Det var tält, och det skulle vara särskilda ordningar. Det var väl snarare så att gjorde ett försök. Det är också så som de själva har beskrivit prioritetsordningen. Inte att man säger att någon inte ska ha rätt. Men när resurserna är begränsade måste man faktiskt fundera över vem det är som har de största behoven. När behövs det verkligen testning? Vad är det mest kritiska? Sedan är det klart att ju mer kapacitet man har, desto längre kommer man på den här listan. Det var också därför som den här externa labbkapaciteten togs fram, men dessvärre inte användes. Det tänker jag är en fråga som kanske regionerna faktiskt är bättre att svara på. Jag vet att ni ställde frågan. Men jag köper inte riktigt svaret att det skulle handla om otydlighet i pengar, utan jag vill nog påstå att det här var en komplex verksamhet som kräver väldigt mycket av väldigt många. När man sa att man inte kan testa alla var det snarare ett sätt att ge ett stöd till regionerna. Hur ska man tänka när det inte räcker till? Vi prioriterar ju i många olika sammanhang, inte för att vi tycker att det är oviktigt att det är för alla. Men det som är begränsat måste man prioritera. Och i hälso- och sjukvården gör vi alltid det efter behov. (M): Statsrådet var själv inne på att kommunikationen var ett problem. Därav min fråga. Man kommunicerade att det inte var medicinskt motiverat att testa personer som klarade sig utan vård i hemmet och att det kan ha påverkat. var statsrådet inne på att sjukvårdens uppdrag för testning prioriterades till just det specifika sjukvårdsuppdraget. har också varit inne på detta här i KU och konstaterat att den omläggning av strategin som skedde , när man gick från att testa, smittspåra och isolera till att prioritera mer, har inneburit att förlorade uppskattningsvis man fick storskalig testning. Tycker att det är en korrekt bild? Instämmer du i den beskrivningen? Och vilka analyser gjorde man av just det konstaterandet sedan när man bytte strategi igen ? 2020/21:KU20 BILAGA B UTFRÅGNINGAR : Fru ordförande! Jag är lite osäker på vad jag eventuellt ska instämma i. var, som sagt var, utlånad från till . Det tycker jag var bra. Jag tror att det var klokt. Det var ett tillskott till , som satt och hade väldigt mycket, att få ett extra stöd i den dialogen mellan regionerna. Men kunskapen, erfarenheten och slutsatser om vad som hände kanske inte faller på , om jag ska ha en kommentar till det. Däremot tror jag att man ska vara lite försiktig när man säger omläggning, byte av strategi och så, därför att man behövde förhålla sig till en kraftig smittökning, stora behov av att bygga ut vården, brist på skyddsutrustning, vilja att testa väldigt många som allt fler blev smittade. Då valde … De har framför allt väldigt mycket dialog, kan man säga, med de regionala smittskydden i det här arbetet. Det är inte så mycket som man kanske tror att det skulle vara regeringen och SKR:s ledning, utan det här är verkligen någonting som är en fråga för smittskydd. Hur gör vi nu när det blir begränsat? Vi har en smittspridning, vi har en begränsning av ett antal viktiga faktorer. Om de som faktiskt har lite nästäppa, lite dålig lukt och så vidare och kanske lite feber, håller sig hemma behöver de inte testas. Då var också frågan: Hur ska de ta sig till testning? Ska de sätta sig i kollektivtrafiken? Ska de vara ute bland andra människor? Hur smittar detta egentligen? Var ska de testas? Ska de komma in på en vårdcentral? Nej, de som kan håller sig hemma. Det var inget politiskt beslut, utan det var ett beslut och en bedömning som och de regionala smittskydden gjorde. Jag har ingen anledning att överpröva det. Den frågan har lyfts förut. Anpassades åtgärder utifrån brist på skyddsutrustning? Det här var ett väldigt bra exempel där man får se till att nu har vi inte möjlighet att testa alla människor. Det finns inte skyddsutrustning för att vårdpersonalen liksom bara ska göra ett test på någon som kanske klarar sig utan. Nackdelen är förstås att det finns många människor som kanske hade covid och som inte vet om att de då hade covid. Men fördelen var att kapaciteten att testa torde räcka långt när det gäller att just rikta sig till hälso- och sjukvården, till patienter. Det fanns faktiskt en viss tveksamhet i ett antal regioner om man verkligen testade alla i äldreomsorgen som hade behov av det och personalen där. Och det tycker jag verkligen att man ska sätta ljuset på och fundera över vad det står för. För dessa grupper fanns det inga tveksamheter. Här har regionerna varit väldigt tydliga. Det här är ju människor som är patienter, som är sjuka och som behöver veta om de bär på en samhällsfarlig sjukdom. Det här med omläggning, skulle jag säga, handlar om anpassning utifrån hur situationen var. Sedan ville vi ha en breddning, och vi ville vara säkra på att när smittspridningen minskar och när kapaciteten kan öka då var vår ambition förstås att den som vill och som har symtom ska kunna testa sig av alla olika skäl. (M): Jag vill förtydliga lite för att kunna få ett kortare och kanske tydligare svar. har sagt till KU att man lade om och anpassade – förändrade, om vi ska använda ministerns ord här i stället – teststrategin . Man lade om den, och strategin syftade till att skydda hälso- och sjukvården och inte för att trycka ned smittan. Kan se att det fick effekter, negativa effekter, och att testningen inte blev storskalig tidigt? : Fru ordförande! Tack för följdfrågan från . Jag ifrågasätter lite grann faktiskt att är sanningsvittnet när det handlar om vad som hände på i dialog med våra regionala smittskydd. Det var egentligen det som jag svarade på. Men det är klart att det säkert får konsekvenser när vi inte kan testa alla. Men någonstans är det, precis som vi kretsar kring, den största krisen i modern tid. Om det hade funnits en testkapacitet och den bara inte användes, då tycker jag att det finns många att utkräva ansvar från. Men bilden är, och min uppfattning är, att det inte fanns förutsättningar att testa 300 000 som det gör . Det har tagit tid att bygga den kapaciteten, att bygga den i huvudsak externt, därför att vi måste ha test- och labbkapacitet på våra sjukhus.