bet · H801KU20d3 · 2021-01-01 00:00:00 — bet 2020/21 KU20 d3 Innehållsförteckning – Bilaga B Bilaga B1 Ordförande för ...................... Bilaga B2 Företrädare för Kommuner och Regioner.................... Bilaga B3 nationell testkoordinator .................. Bilaga B4 Generaldirektör för ................... Bilaga B5 Generaldirektör för ....... Före detta generaldirektör för för samhällsskydd och beredskap ............................................. Justitie- och migrationsminister ................ Före detta utrikesminister ........................ Bilaga B1 Coronakommissionens ordförande Presentation av delbetänkande (SOU 2020:80) Ordföranden: är och inleder sitt öppna sammanträde. Vi börjar med ett upprop. (Kanslichefen förrättade upprop.) Kan utskottet medge deltagande på distans för de uppropade? Jag finner så vara fallet. Vi går in på punkt 2, Granskning av regeringen. Vi går in på vår särskilda kallelse: Information om delbetänkande. Det här är information som får som ett led i sitt granskningsarbete. gör sin egen granskning av regeringens hantering av coronapandemin. Vi hälsar kommissionens ordförande välkommen, . Vi kommer att inleda med en föredragning, och därefter finns möjlighet för utskottets ledamöter att ställa frågor. Jag kommer att ge partierna ordet i storleksordning. Vi får hoppas att tekniken fungerar. Återigen varmt välkommen . : Fru ordförande! Jag tackar för inbjudan att också i detta forum ge en presentation av första delbetänkande. Som utskottets ledamöter väl vet utsågs kommissionen . Vi har under höstens första månader byggt upp ett kvalificerat sekretariat. Även om det är min röst som hörts mest , vill jag betona att det är kommissionens ledamöters samlade bedömning som efter ingående diskussioner i kommissionen redovisas i betänkandet. Ledamöterna är förutom jag själv , professor i statsvetenskap i , , professor emeritus i ledarskap vid , , tidigare bland annat vd för och socialpolitisk chef hos , , kyrkoherde i i , , professor i nationalekonomi vid , , infektionsläkare, docent och flerfaldig utredare av svensk sjuk- och hälsovård, och , professor emeritus i socialgerontologi vid . Huvudsekreterare är filosofie doktor . Från har vi åtta kvalificerade utredningssekreterare till vår hjälp. Vi är alltså fortfarande i början av vårt arbete. I detta första delbetänkande har vi fått grunda oss på uppgifter i rapporter, sammanställningar, enkäter och studier som andra har gjort. Sedan har vi fört en lång rad samtal 2020/21:KU20 BILAGA B UTFRÅGNINGAR med olika aktörer med ansvar för äldreomsorgen i vid mening. Vi har dessutom i huvudsak fått begränsa oss till vad som inträffade , även om nu pandemin har intensifierats och smittan på nytt tagit sig in på våra äldreboenden. Arbetet fortsätter alltså. Jag avser att göra egna undersökningar och initiera forskningsprojekt också med bäring på frågor om äldreomsorgen. Jag ska strax sammanfatta vad kommissionen har funnit om orsakerna till smittan och det stora antalet avlidna i äldreomsorgen. På det här stadiet blir det närmast en inventering av olika orsaker. Vi behöver arbeta vidare för att kunna bedöma de olika orsakernas inbördes vikt och betydelse. Det beror naturligtvis också på att pandemin fortsätter och med, som det verkar, tilltagande kraft. Det innebär att det som händer framöver och sker nu naturligtvis kan kasta ett delvis nytt ljus över det som skedde och de åtgärder som vidtogs . Vi har därför försökt att vara relativt försiktiga med att bedöma åtminstone det långsiktiga utfallet av vidtagna åtgärder. Mycket återstår för oss att granska inför den slutrapport som ska komma . Det gäller frågor om hur till exempel ansvarsprincipen har fungerat, vilka åtgärder mot den allmänna smittspridningen som har införts och hur de har fungerat samt frågor om det offentligas krishantering och krisberedskap i stort möjligen kan påverka slutsatserna vad gäller äldreomsorgen, som är det här betänkandets form. Jag inleder med att säga att det är klart att den här pandemin har drabbat äldre personer särskilt illa. Vi vet att över 7 800 personer har avlidit i vårt land med covid-19. Nästan nio av tio har varit eller äldre. Ungefär hälften av de avlidna äldre har bott på så kallat särskilt boende. Ungefär en fjärdedel har haft hemtjänst, det vill säga äldreomsorg i någon form. Det är alltså tydligt att smittan slagit särskilt hårt mot det som kallas särskilda boenden för äldre. Även om de som lyssnar har tröttnat på att höra vissa ljudklipp som har förekommit i medier från min sida vill jag ändå innan jag går in på enskilda orsaker redovisa kommissionens övergripande bedömning. Det stod mycket tidigt, vill jag påstå, åtminstone mot och , klart att äldre riskerade att drabbas särskilt hårt av det nya viruset. betonade att det var viktigt att skydda de äldre. Vi anser oss redan nu kunna säga att den del av den svenska strategin som gick ut på att skydda de äldre har misslyckats. På annat sätt är det svårt att betrakta det förhållandet att så många äldre har avlidit med covid-19. Kommissionen konstaterar att äldreomsorgen har strukturella brister. Jag återkommer strax till vilka de är. Bristerna lämnade verksamheten oförberedd och illa när pandemin slog till. Vi anser också att flera beslut om åtgärder för att möta pandemin i äldreomsorgen var sena och ibland otillräckliga. Det kan lika gärna sägas med en gång att vi menar att ansvaret för de strukturella bristerna delas av flera myndigheter, regioner, kommuner och enskilda vårdgivare, men den vilar ytterst på regeringen och tidigare regeringar som har känt till dessa brister. De har rapporterats . Regeringen styr riket, med ansvar inför ska naturligtvis tilläggas i detta forum. Det hade bort föranleda regeringen och tidigare regeringar att ta de initiativ som behövs för att äldreomsorgen skulle stå bättre . Jag sa inledningsvis att vi har svårt att bedöma olika orsakers relativa vikt och inbördes betydelse, men vi visar i betänkandet ett par figurer av de data som vi menar tyder på ett starkt samband mellan å ena sidan den allmänna smittspridningen i samhället, både i vårt land och i många andra länder, och å andra sidan smittspridningen inom äldreboenden, vilken form de nu har i olika länder. En sak tycker vi oss kunna säga, nämligen att den allmänna smittspridningen i samhället är högst sannolikt den viktigaste orsaken till smittspridningen på äldreboenden. Om vi övergår till äldreomsorgens bristande beredskap. Ett antal omständigheter menar vi har haft betydelse. Vår uppgift är naturligtvis inte att utvärdera äldrevården eller äldreomsorgen i vid mening, men några omständigheter menar vi har haft betydelse för smittspridningen. För det första är regelverket otillräckligt och otydligt när det gäller möjligheten att vidta smittskyddsåtgärder. Låt mig ge två exempel. Det är tveksamt om man mot den enskildes vilja kan hålla en eller flera smittade boende avskilda från övriga. Jag återkommer senare till frågor om besöksförbudet. Det är åtminstone, kan jag redan nu säga, oklart om man kan vägra en boende att ta emot besök i sin bostad i ett särskilt boende. Detta om regelverket. För det andra är det en fragmenterad organisation med många aktörer. Det är 21 regioner med ansvar för läkarinsatser. Det är 290 kommuner som sköter äldreomsorgen i övrigt. Dessutom finns på många håll åtskilliga privata vårdgivare. Det är klart att det skapar svårigheter med information uppåt om äldreomsorgens behov och med att nå ut till alla som berörs från centralt håll med information och riktlinjer. För det tredje råder ett dubbelt huvudmannaskap, vilket innebär att en huvudman, kommunerna, förväntas se behoven i den kommunala hälso- och sjukvården, och en annan huvudman, regionerna, förväntas tillgodose behoven av läkarinsatser. I och är både äldrevård och läkarvård en angelägenhet, har vi noterat. En annan punkt gäller låg bemanning, kompetensbrister och en ohållbar arbetssituation. Jag återkommer till förslag på åtgärder. Låt mig nu bara här exemplifiera med att fyra av tio i omsorgspersonalen saknar undersköterskeutbildning, en fjärdedel är timanställda, det vill säga kallas in vid behov utan att ha en grundanställning, en sjuksköterska finns på många boenden på plats bara under kontorstid, och en verksamhetschef i den här typen av verksamhet har i genomsnitt 60 medarbetare att leda. En sista punkt som vi bedömer har betydelse är den bristande medicinska kompetensen och utrustningen vid särskilda boenden. Ädelreformen 1992 tog oss, på goda grunder, bort från de långvårdsavdelningar som fanns 2020/21:KU20 BILAGA B UTFRÅGNINGAR och över till särskilda boenden där de boende hyr små egna lägenheter och där det finns en del gemensamma utrymmen för måltider och sociala aktiviteter. Men dessa särskilda boenden är på intet sätt några sjukvårdsinrättningar. Jag går vidare till beslut och åtgärder under pandemin – övergår till de strukturella bristerna. I en första kritikpunkt menar vi att och uppmärksammade äldreomsorgen alltför sent och inte tycks ha haft tillräcklig överblick eller i varje fall kunskap om dess problem och brister. Det var förstås rimligt att inledningsvis prioritera sjukvårdens förmåga att ta hand om allvarliga fall av covid-19. Det var också rimligt att ge allmänt riktade rekommendationer för att försöka begränsa smittspridningen och rekommendationer till de så kallade 70-plussarna. Men på de särskilda boendena finns de mest sköra äldre och i tilltagande grad så. Dessa personer löpte störst risk att drabbas allvarligt av smittan. Först gav i två omgångar ut ett samlat kunskapsstöd till äldreomsorgen, och först redovisades öppet statistik över dödligheten på äldreboenden. Som jämförelse kan nämnas att Folkehelseinstituttet i gav ut riktlinjer för pandemibekämpning i de norska så kallade sjukhemmen. En annan punkt är att det tog orimligt att klarlägga äldreomsorgens behov av skyddsutrustning. Det dröjde fram mot innan via länsstyrelserna började få en bra bild. Det fordrades till exempel att regeringen bemyndigade länsstyrelserna att bistå att ta fram lägesbilder från kommunerna. Problemen runt skyddsutrustning ska vi fortsätta att arbeta med. Det kan bara nu nämnas att när regeringen gav möjlighet att omfördela skyddsutrustning fanns det enligt inget att omfördela. En annan punkt gäller anvisningarna, eller ståndpunkter, rörande användning av skyddsutrustning. De var inte samstämmiga. Folkhälso- myndigheten hade sin position, och ståndpunkt uttrycktes i andra termer. Det har förstås en förklaring i att ska tillgodose smittskyddet och skyddet för de anställda, men det skapade mycket stor förvirring ute i verksamheterna. Vi säger att om det inte var möjligt att få till stånd ett budskap som tillgodosåg båda aspekterna borde det åtminstone har klargjorts hur det ena skulle vägas mot det andra, hur smittskydd och skyddet för de anställda skulle vägas mot varandra. Jag går över till ytterligare åtgärder. Provtagning och testning i det inledande skedet är förstås ett kapitel för sig. Och det återstår för oss att studera närmare. Men vi menar att trots begränsad kapacitet i början av pandemin borde regionerna åtminstone ha sett till att de äldre som skulle flytta in på ett särskilt boende och de som återvände dit från sjukhus testades. Jag kommer in på det nationella besöksförbudet. Vi säger att det borde ha införts före . Det ska medges att det i och för sig är oklart hur verksamt ett besöksförbud är, men vi menar att det fanns skäl för att ett besöksförbud kunde ge ett visst skydd när smittan fanns i det omgivande samhället. I de övriga nordiska länderna infördes nationella besöksförbud, såvitt jag förstår, redan innan de första dödsfallen inträffat i äldreboenden. I var det , i och i av kommunerna efter en central rekommendation . När det gäller besöksförbuden vet vi , och kunde rimligen förutse redan när det begav sig, att besöksförbudet hade omfattande negativa konsekvenser för många boendes hälsa. Ett sådant förbud innebar också en betydande inskränkning i de enskildas rätt till privat- och familjeliv. Giltigheten för så ingripande åtgärder bör begränsas till , så att det snart kan prövas om det är proportionerligt att förlänga dem med hänsyn till samtliga omständigheter. Vi anger i betänkandet att vi senare kommer att diskutera de rättsliga förutsättningarna för det nationella förbudet. Kunde ett så ingripande beslut fattas med stöd av ett tämligen generellt bemyndigande i socialtjänstlagen? Vi återkommer i de frågorna. Slutligen när det gäller besöksförbudet kan jag säga följande. gav visserligen redan någon vecka efter beslutet om besöksförbud ut riktlinjer som angav att undantag från förbudet kunde ges när en boende befann sig i livets slutskede. Kommissionen anser att ett sådant uttryckligt undantag borde ha tagits in redan i regeringens förordning. Ett par punkter rör äldres tillgång till sjukhusvård och individuella läkarbedömningar. Kommissionen har, liksom i det offentliga samtalet, förstås uppmärksammat framför allt Region riktlinjer från . Den innehöll en kategorisering, gruppering, av vilka som borde prioriteras för sjukhusvård. Det var en kategorisering som innebar, säger vi, att knappast någon i särskilt boende hörde till de prioriterade kategorierna. Sådana riktlinjer borde inte ha utfärdats. Beträffande en andra punkt säger vi i betänkandet att det är oacceptabelt att det har förekommit fall där boende inte fått en individuell läkarbedömning, i vissa fall ingen individuell bedömning alls. Det är också oacceptabelt att läkarbedömningar skett på distans utan att doktorn har haft god kännedom om patienten. I denna del grundar vi oss på den granskning som Inspektionen för vård och omsorg publicerade . När det gäller förslag på åtgärder kan jag vara kortfattad i det här sammanhanget. Vi menar att regelverket [otydligt, ljudet ] följer närmast per automatik, höll jag på att säga, de brister vi anser oss ha konstaterat. Regelverket måste reformeras. Samverkan mellan regioner och kommuner måste förbättras. Rättare sagt är vårt intryck att det har förbättrats under pandemin – under galgen – och gäller det att se till att det fortsätter så. Det finns ett antal punkter när det gäller förslag på åtgärder som gäller förhållandena i äldreomsorg. Sammanfattningsvis anser vi att ambitionsnivån måste höjas och att status och attraktionskraft i omsorgsyrkena måste förbättras. Det bör klargöras vad som är tillräcklig bemanning, inte minst när det gäller vården av demenssjuka. Anställningstrygghet och kontinuitet måste ökas, antal timanställda minskas och verksamhetschefens förutsättningar att utöva ledarskap förbättras. Både den medicinska kompetensen och kompetensen i omsorgsarbetet måste förstärkas. Vi säger att en sjuksköterska bör som huvudregel finnas på varje särskilt boende , . De omsorgsarbetare som har bristande kunskaper i svenska språket måste ges möjlighet att förbättra kunskaperna. Varje särskilt boende bör ha tillgång till medicinsk utrustning, till exempel enklare syrgasanordningar och näringslösning genom dropp, så att en grundläggande basal god vård kan ges på plats. Det innebär också att en del boende då inte behöver utsättas för den påfrestning som det kan innebära att skickas till sjukhus, både transporten och vistelsen på sjukhus. Även av det skälet måste förstås medicinsk kompetens finnas på plats för att kunna använda utrustningen. Låt mig slutligen ge tre korta punkter. Kommunerna bör ha möjlighet att anställa läkare. Vi inser att det är en synnerligen komplex fråga. Inte minst tänker vi att det kan vara en god sak att kommunerna har möjlighet att anställa läkare, om inte annat så i något slags stabsfunktion för att leda hälso- och sjukvårdsarbetet i kommunerna. Det gäller väl i synnerhet de större kommunerna. Inte minst i en krissituation förefaller det angeläget. Kommunerna och regionerna måste säkerställa tillräckliga resurser i äldreomsorgen. Både kommuner och regioner måste bli bättre på att avtala vilka resurser som krävs. Kommunerna måste bli bättre på att ställa krav, och regionerna måste bli bättre i att uppfylla sina skyldigheter. Jag avslutar där för att ge utskottets ledamöter möjlighet att ställa frågor. Ordföranden: tack för redovisningen av ert första delbetänkande. För att så många som möjligt ska få ställa frågor ger jag direkt ordet till Socialdemokraterna och utskottets vice ordförande. (S): Fru ordförande! Tack för en mycket intressant genomgång och en välkommen första analys av de orsaker som finns till de höga dödstalen på särskilt boende. En del av slutsatserna är för en allmänpolitiker väl kända från den politiska diskussionen . Jag tycker att det är välkommet att de frågorna lyfts upp av en kommission. En fråga som har lyfts upp efter att er rapport lades fram, bland annat av professor , är hur den svenska regeringsformen fördelar ansvar mellan de olika nivåerna – om det entydiga uttalandet från er känns rimligt. Det är en intressant akademisk debatt mellan er och . För oss är den frågan viktig. : Den frågan återstår, bland annat av de skäl jag nämnde inledningsvis. Det återstår att pröva hur den så kallade ansvarsprincipen har fungerat. Det återstår också att pröva ansvarsprincipen i förhållande till den särreglering som den svenska grundlagen innehåller när det gäller myndigheters relativa självständighet, när det gäller det kollektiva beslutsfattandet hos regeringen och en del andra omständigheter. Det återstår nog också för oss att pröva de olika ansvarsförhållandena närmare. Det närmaste vi har kommit nu är att säga att för de strukturella bristerna, de som också nämnde, har de tidigare förekommit i den allmänna debatten om äldreomsorgens utmaningar även i normala tider. För de bristerna bär åtskilliga aktörer ansvaret, men vi säger egentligen bara att det yttersta ansvaret för bristen på initiativ för att rätta till de bristerna vilar ytterst på denna regering och tidigare regeringar. De bristerna har varit kända i den allmänna debatten och i olika utredningar och myndighetsrapporter under minst 10–. Där vilar det yttersta ansvaret. När det gäller övriga vidtagna åtgärder naglar vi på det viset fast än så länge egentligen bara och ansvar för vissa brister och regeringens ansvar för ett sent besöksförbud. Men den stora genomgången av vem som egentligen borde ha handlat annorlunda i åtskilliga avseenden under pandemin återstår för oss att göra. (M): Stort tack! Verkligen informativt, även om det är frågor som är väldigt jobbiga. Regeringen styr som sagt riket, enligt vår grundlag. Min fråga handlar om vilka beslut som regeringen borde ha fattat tidigare för att minska smittspridningen i äldreomsorgen och skydda våra äldre. : Kommissionens mening är än så länge två saker: Regeringen borde ha tagit initiativ till att bota de strukturella brister som vidlåder svensk äldreomsorg. Det är det ena. Det andra är att det nationella besöksförbudet borde ha beslutats tidigare. När det gäller övriga åtgärder som har att göra med den allmänna smittbekämpningen, allmän samhällsspridning av viruset, skyddsutrustning, testning och annat har vi ännu inte något underlag för att bedöma vem som borde ha gjort vad tidigare. (M): Jag har en kort följdfråga. Finns det lärdomar att dra från andra regeringars agerande, exempelvis i våra nordiska grannländer? : I de avseenden som vi nu talar om är det tydligt att det nationella besöksförbudet infördes tidigare, som jag redovisade. Det verkar också tydligt att äldreomsorgens utmaningar och problem, givet den risk som de boende där särskilt löpte, uppmärksammades tidigare i våra nordiska grannländer. Vi har ännu inte en tydlig uppfattning om vems förtjänst – ursäkta uttrycket i detta tråkiga sammanhang – det var att det uppmärksammades tidigare i våra nordiska grannländer. Testning infördes också tidigare i till exempel . hade möjligen ett något större beredskapslager av skyddsutrustning men rapporterar ändå en brist inledningsvis. Som sagt: Vems förtjänst det var att våra nordiska grannländer var snabbare på flera bollar, som jag såg att uttryckte det , vågar jag inte säga . (SD): Tack för ordet och tack för genomgången! Om vi bortser från de strukturella bristerna, som ju mycket beror på hur svensk arbetsmarknad ser ut med de anställda på äldreboenden och så, och tittar mer på den akuta situationen ser vi att klassas som en allmänfarlig sjukdom. Då träder vissa befogenheter enligt smittskyddslagen i kraft, och då undrar jag vad det är som skiljer vår smittskyddslag från våra grannländers. Man skulle kunna tänka sig att man på en högre nivå, till exempel med nationella direktiv, införde karantän på äldreboendena för smittade och osmittade. Det är liksom en grej vi har hållit på med : Vi har förstått att man inte kan blandade osmittade och sjuka. Sådana riktlinjer kanske skulle ha genomförts nationellt. Det står här att det eventuellt skulle strida mot äldreomsorgens värdegrund att införa det. Skulle du kunna förklara vilka befogenheter smittskyddslagen ger, inte bara när det gäller karantän utan även kanske för nationella riktlinjer för testning av de äldre så att man visste att det var där som dödligheten var som allra högst – av dödligheten var ju där – och kanske även samordning av inköp av skyddsmaterial? Det verkar ha varit ett problem att man har en så decentraliserad organisation. Man fick inte någon överblick. Varför kunde man inte direkt styra upp det här på nationell nivå när klassades som en allmänfarlig sjukdom och smittskyddslagen trädde i kraft? Det verkar vara det som har skett i våra grannländer och gjort att de har kommit undan mycket bättre. : Jag vågar ännu inte säga, och har ingen bild av, hur smittskyddslagstiftningen ser ut i våra grannländer. När det gäller vår egen smittskyddslag är vårt intryck att den har varit svår att tillämpa, i synnerhet när det gäller äldreboenden. Den bygger ju på i huvudsak två typer av tvångsåtgärder som kan vidtas varav den ena är karantän och den andra är isolering. Det finns också en tredje, nämligen att man kan spärra av ett område där smitta har utbrutit, men de två huvudsakliga verktygen som kan vidtas är karantän och isolering. Lagen säger tydligt att karantän kan tillämpas på den som misstänks vara smittad. Så fort någon blir smittad ska en karantän hävas; då ska man övergå till isolering av den smittade, och isolering kan bara ske på en sjukvårds- inrättning, på ett sjukhus. Så ser lagen ut. När det gäller möjligheten att tillgripa isolering och föra över alla de som bekräftades vara smittade på särskilda boenden till våra sjukvårdsinrättningar är nog min och kommissionens bedömning att detta hade varit väldigt svårt att göra i den då uppkomna situationen, när det fanns en betydande oro för att sjukvårdsplatserna inte skulle räcka till för dem som verkligen behövde ordentlig vård för sitt tillstånd. När det gäller karantän är det möjligt att misstänkt smittade genom något slags förfarande skulle ha kunnat hållas avskilda från övriga. Karantänsregler är dock lättare att tillämpa när man bor i egen bostad. är det ju egna bostäder även på de särskilda boendena, men det är ändå inom en gemensam sammanhållen ram. I praktiken fanns det åtskilliga problem med hur man skulle ha betett sig för att kunna avskilja misstänkt smittade, både beroende på små lokaler och tillgång till lokaler. Och oavsett eventuella karantänsbeslut finns det också svårigheter med att få inte minst personer med allvarlig demenssjukdom att följa givna instruktioner och att hålla dem avskilda från övriga, skulle jag vilja påstå. (C): Tack så mycket, , för den här genomgången och för ert värdefulla och viktiga arbete som vi tar del av med stort intresse! Jag känner en stor ödmjukhet inför utmaningen att vi i KU mer ska granska regeringens hantering och kanske inte ge oss så mycket in i de materiella aspekter som ni lyfter fram så förtjänstfullt. Jag förstår också att du tydligt har sagt att ni ber att få återkomma i ansvarsdelen och även när det gäller krisberedskapen.