bet · H801MJU21 · 2021-06-02 00:00:00 — Regeringen bedömer att det i en förordning bör anges vilken myndighet som ska vara tillsynsmyndighet. Regeringen bedömer även att direktivets bestämmelser som gäller underrättelser och information till anmälaren vid handläggning av anmälningar bör regleras i förordning. Det behövs inte någon författningsreglering med anledning av det som föreskrivs om tillsynsmyndighetens skyldighet att i vissa fall genomföra utredningar och rätten till försvar i direktivet. Regeringen föreslår vidare att om det behövs för att tillsynsmyndigheten ska kunna utöva tillsyn ska myndigheten få förelägga en köpare, leverantör eller någon annan att tillhandahålla uppgifter, handlingar eller annat och den som förväntas kunna lämna upplysningar i saken att inställa sig till förhör på tid och plats som myndigheten bestämmer. ska få besluta att ett sådant föreläggande ska gälla . Föreläggandet ska även få förenas med vite. Den som ett föreläggande riktas mot ska inte vara skyldig att tillhandahålla en skriftlig handling vars innehåll kan antas vara sådant att en advokat eller en advokats biträde inte får höras som vittne om innehållet, och som innehas av advokaten eller biträdet eller av den som tystnadsplikten gäller till förmån för. Om det behövs för att tillsynsmyndigheten ska kunna utöva tillsyn ska myndigheten ha rätt att få tillträde till områden, lokaler och andra utrymmen där köparen bedriver verksamhet, dock inte bostäder. ska få begära handräckning av för att få sådant tillträde till områden, lokaler och andra utrymmen. Då gäller bestämmelserna i utsökningsbalken om verkställighet av förpliktelser som inte avser betalningsskyldighet, avhysning eller avlägsnande. ska dock inte underrätta den som åtgärden ska genomföras hos innan verkställighet sker. Regeringen bedömer att det inte bör införas någon begränsning av vem som får göra en anmälan till tillsynsmyndigheten. Föreskrifter om anmälan och utredning kan meddelas i förordning. Regeringen föreslår även att tillsynsmyndigheten ska kunna besluta om administrativa sanktioner för överträdelser av förbuden mot otillbörliga handelsmetoder i den nya lagen. Regeringen bedömer att det saknas anledning att införa bestämmelser om straffansvar för överträdelser av den nya lagen. Regeringen föreslår att tillsynsmyndigheten ska få förelägga en köpare att upphöra med att tillämpa en sådan handelsmetod som är förbjuden enligt den nya lagen och att obehörigen angripa leverantörens företagshemligheter enligt lagen om företagshemligheter. Föreläggandet ska gälla om något annat inte beslutas. ska även få förelägga en köpare att lämna en skriftlig beräkning, eller en skriftlig kostnadsberäkning och underlaget för denna beräkning om köparen kräver betalning för vissa tjänster. Sådana förelägganden ska få förenas med vite. I fråga om sanktionsavgifter föreslår regeringen att tillsynsmyndigheten ska få besluta att en köpare som har tillämpat en sådan handelsmetod som är förbjuden enligt den nya lagen ska betala en sanktionsavgift. ska även få besluta om en sanktionsavgift för en köpare som obehörigen har angripit leverantörens företagshemligheter enligt lagen om företagshemligheter. Sanktionsavgiften ska tillfalla staten. En sanktionsavgift ska tas ut även om överträdelsen av lagens förbud inte varit uppsåtlig eller oaktsam. överträdelser ska undantas från det avgiftsbelagda området. Regeringen föreslår vidare att sanktionsavgiften inte får överstiga av omsättningen föregående räkenskapsår för den som beslutet riktas mot. När sanktionsavgiftens storlek ska fastställas ska särskild hänsyn tas till överträdelsens art, varaktighet och omfattning. Hänsyn ska också tas till om den som beslutet riktar sig mot har överträtt förbudet. I fråga om förfarandebestämmelser föreslår regeringen att ett beslut om sanktionsavgift ska meddelas från det att överträdelsen upphörde. Sanktionsavgiften ska betalas till tillsynsmyndigheten från det att beslutet har fått laga kraft eller inom den som anges i beslutet. Om sanktionsavgiften inte betalas från det att beslutet har fått laga kraft eller inom den som anges i beslutet ska myndigheten lämna den obetalda avgiften för indrivning. Bestämmelser om indrivning av statliga fordringar finns i lagen (1993:891) om indrivning av statliga fordringar m.m. Verkställighet ska få ske enligt utsökningsbalkens bestämmelser. En beslutad sanktionsavgift ska falla bort till den del beslutet om avgiften inte har verkställts från det att beslutet fick laga kraft. Regeringen föreslår därutöver att det inte ska beslutas om en sanktionsavgift för en överträdelse som omfattas av ett förbud vid vite om överträdelsen ligger till grund för en ansökan om utdömande av vitet. Regeringen bedömer att direktivets krav i artikel 6.1 första stycket f på tillsynsmyndighetens offentliggörande av beslut bör genomföras genom föreskrifter i en förordning. Regeringen bedömer även att det inte bör införas några bestämmelser om medling för att genomföra artikel 7 i direktivet, dvs. att medlemsstaterna får främja frivillig användning av effektiva och oberoende mekanismer för alternativ tvistelösning. Till följd av gränsöverskridande handel bedömer regeringen att de krav på samarbete och utbyte av uppgifter med tillsynsmyndigheter i andra medlemsländer samt krav på rapportering som direktivet föreskriver bör regleras i en förordning. Några ytterligare bestämmelser om tillämpningen av lagen vid gränsöverskridande handel bör inte införas. Regeringen föreslår att beslut enligt den nya lagen ska få överklagas till allmän förvaltningsdomstol. Regeringen föreslår att sekretess ska gälla för vissa uppgifter i en statlig myndighets verksamhet som består i tillsyn över att den nya lagen om förbud mot otillbörliga handelsmetoder vid köp av jordbruks- och livsmedelsprodukter följs. Sekretessen ska gälla för uppgifter som kan identifiera anmälaren eller den leverantör som anmälan rör, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att anmälaren eller leverantören lider skada. För uppgift i en allmän handling ska sekretessen gälla i högst . Tystnadsplikten som följer av den nya bestämmelsen ska ha företräde framför meddelarfriheten. Därutöver bedömer regeringen att befintlig sekretesslagstiftning är tillräcklig när det gäller direktivets krav på skydd av andra uppgifter än anmälarens och leverantörens identitet. Det bör i en förordning införas en bestämmelse om informationsutbyte med andra medlemsstater och kommissionen. Regeringen föreslår att den nya lagen och lagändringarna ska träda i kraft . Regeringen gör bedömningen att det inte bör införas några övergångsbestämmelser. Det har inte väckts något alternativt förslag till regeringens lagförslag. Utskottet anser att av de skäl som anges i propositionen bör anta regeringens förslag om dels en ny lag för att skydda leverantörer som säljer jordbruks- och livsmedelsprodukter mot vissa otillbörliga handelsmetoder, dels ändring i offentlighets- och sekretesslagen. Undantagande av de största leverantörsföretagen Utskottets förslag i korthet avslår två motionsyrkanden om att leverantörsföretag med en årsomsättning som överstiger motsvarande ska undantas skydd i den nya lagen. Jämför reservationen (V). Det föreslås i kommittémotion 2020/21:3914 av m.fl. (SD) yrkande 1 att de största leverantörsföretagen med en årsomsättning på över motsvarande ska undantas från den aktuella regleringen för att motverka att relativt små uppköpare ska kunna drabbas av otillbörliga handelsmetoder från en betydligt större leverantör. Motionärernas hållning är att de största aktörerna på marknaden inte ska ha lagliga fördelar gentemot betydligt mindre aktörer på samma marknad. Även i kommittémotion 2020/21:3908 av m.fl. (V) föreslås att lagstiftningen ska göras tillämplig för leverantörer med en årsomsättning på högst motsvarande och för köpare med en omsättning på mer än motsvarande . Motionärerna menar att den svenska lagstiftningen bör spegla direktivets syfte, vilket är att skydda den mindre leverantören mot den större köparen. En lagstiftning som syftar till att skydda små livsmedelsproducenter mot större köpare bör undanta miljardföretag från skydd. Det skydd som direktivet ger är avsett att gynna jordbruksproducenter och leverantörer av jordbruks- och livsmedelsprodukter beroende på deras relativa förhandlingsposition (skälsats 10). Skyddet är vidare avsett att gälla för större köpares marknadsbeteende gentemot leverantörer som har en svagare förhandlingsposition (skälsats 14). Otillbörliga handelsmetoder anses vara ett problem särskilt för små och medelstora företag i jordbruks- och livsmedelskedjan (skälsats 9). Enligt direktivet är de olika aktörernas omsättning ett passande värde för att mäta relativ förhandlingsstyrka (skälsats 14). Mot denna bakgrund utgår tillämpningsområdet för direktivet från en trappmodell i fem steg som grundar sig på leverantörens och köparens relativa storlek sett till årsomsättning. Varje kategori av leverantörer skyddas vid affärer med köpare ur en större kategori. Enligt artikel 1.2 första stycket är direktivet således tillämpligt på vissa otillbörliga handelsmetoder som förekommer vid försäljning av jordbruks- och livsmedelsprodukter av – leverantörer som har en omsättning på högst till köpare som har en omsättning på mer än – leverantörer som har en omsättning på mer än men högst till köpare som har en omsättning på mer än – leverantörer som har en omsättning på mer än men högst till köpare som har en omsättning på mer än – leverantörer som har en omsättning på mer än men högst till köpare som har en omsättning på mer än – leverantörer som har en omsättning på mer än men högst till köpare som har en omsättning på mer än . Direktivet är alltid tillämpligt när en köpare av jordbruks- och livsmedelsprodukter är en offentlig myndighet, under förutsättning att leverantören har en årsomsättning på högst . Som redovisats ovan är direktivet ett s.k. minimidirektiv, vilket innebär att medlemsstaterna kan införa eller behålla nationella bestämmelser som ger ett starkare skydd än vad som följer av direktivet, så länge bestämmelserna är förenliga med den övriga . Direktivet kompletterar befintliga regler, inklusive de som fastställts genom frivilliga initiativ som exempelvis SCI (skälsats 41). Mot denna bakgrund har medlemsstaterna möjlighet att t.ex. inkludera fler företag än vad som omfattas av direktivet. Som redovisats ovan föreslår regeringen att den nya lagen ska gälla oavsett leverantörens omsättning för alla köpare med en årsomsättning som motsvarar mer än . Kravet på viss årsomsättning ska inte gälla myndigheter. Som skäl till sitt förslag framhåller regeringen följande. Tillämpningsområdet enligt direktivets artikel 1.2 utgår från en trappmodell som grundar sig på leverantörens och köparens relativa storlek sett till årsomsättning. Regeringen påpekar att trappmodellen saknar motsvarighet i befintlig lagstiftning i medlemsstaterna. Regeringen påpekar vidare att eftersom direktivet är ett minimidirektiv har medlemsstaterna möjlighet att införa nationella regler som går längre än vad direktivet kräver, så länge dessa regler är förenliga med . En fråga är därför om det finns skäl att låta den nya lagen få ett bredare tillämpningsområde genom att inkludera fler aktörer än vad som följer av direktivet och om dessa skäl är tillräckliga för att motivera en överimplementering. Regeringen framhåller i detta sammanhang att syftena med en ramlagstiftning på EU-nivå är att tillhandahålla gemensamma minimiramar mot otillbörliga handelsmetoder i jordbruks- och livsmedelskedjan. Ett argument för att använda trappmodellen skulle kunna vara att det är en fördel om direktivet genomförs på ett enhetligt sätt inom EU. En majoritet av EU:s medlemsstater har emellertid redan specifik lagstiftning mot otillbörliga handelsmetoder. Denna lagstiftning omfattar i flera medlemsstater alla aktörer i jordbruks- och livsmedelskedjan, oavsett storlek. Vissa medlemsstaters lagstiftning är begränsad till vissa företag baserat på storlek eller position i jordbruks- och livsmedelskedjan. Även om medlemsstaterna till viss del kommer att anpassa sin lagstiftning kommer tillämpningsområdet för lagstiftningen att skilja sig åt mellan medlemsstaterna även efter genomförandet av direktivet. Regeringen redovisar vidare att av de företag i som är köpare av jordbruks- och livsmedelsprodukter har en årsomsättning på högst . Därmed skulle totalt av köparna av jordbruks- och livsmedelsprodukter inte omfattas av regelverket om direktivet genomförs enligt trappmodellen. Inte heller skulle större leverantörer som befinner sig på samma trappsteg som köparen omfattas av skyddet mot otillbörliga handelsmetoder. De företag som har en högre omsättning än motsvarande står för av den totala omsättningen. I har tre stora detaljhandelskedjor av marknaden. Det innebär att leverantörerna typiskt sett har en svagare förhandlingsposition eftersom de är beroende av att deras produkter säljs hos dessa kedjor. Även relativt stora leverantörer kan därför ha en svagare förhandlingsstyrka än en köpare som befinner sig på samma trappsteg i trappmodellen. Eftersom direktivets syfte är att skydda svagare förhandlingsparter kan det enligt regeringen ifrågasättas om inte även dessa företag kan behöva skyddas av direktivets bestämmelser. Regeringen anser att det finns flera begränsningar med en trappmodell som använder omsättning som mått på företagens förhandlingsstyrka. Förhandlingsstyrka kan exempelvis bero på såväl situation som aktör. Trappmodellen tar inte hänsyn till företagens marknadsandelar, vilka i sig kan medföra en stark förhandlingsposition. En annan effekt av ett genomförande enligt trappmodellen är att företagsstrukturer, dvs. hur företag väljer att organisera sina verksamheter, får stor påverkan på beräkningen av omsättningen. För beräkning av omsättning hänvisas i direktivets artikel 1.2 till kommissionens rekommendation 2003/361/EC om definitionen av mikroföretag samt små och medelstora företag. Enligt denna definition är beräkningen av en aktörs omsättning beroende av hur aktörens verksamhet är strukturerad. Ett företag kan vara fristående, vara ett partnerföretag eller vara anknutet till andra företag. Verksamheten som den för direktivet aktuella försäljningen avser kan t.ex. ingå som en liten del i en större koncern. Enligt regeringen blir företagets totala omsättning därmed ett mindre bra mått på förhandlingsstyrka. Regeringen anser därutöver att det med trappmodellen även kan finnas en risk för att större köpare väljer leverantörer med en högre omsättning för att slippa träffas av direktivet och därmed väljer bort att handla med mindre leverantörer. En sådan utveckling är inte förenlig med direktivets syfte. Indelningen i olika storlekskategorier riskerar vidare att leda till oönskade tröskeleffekter samt till att såväl större som mindre företag anpassar sin företagsstruktur för att hamna i ett annat steg i trappan. Det blir ytterst tillsynsmyndighetens uppgift att bedöma om ett företag faller inom lagens tillämpningsområde eller inte. Bedömningen kommer, om trappmodellen tillämpas, att bli olika beroende på vem handelspartnern är. Detta kan innebära såväl merarbete som merkostnader även för tillsynsmyndigheten. Enligt regeringen skulle alltså ett genomförande enligt trappmodellen innebära risk för oönskade effekter och en administrativ börda för såväl företagen som tillsynsmyndigheten. Regeringen framhåller att om alla företag omfattades av regelverket skulle varken företag eller tillsynsmyndighet behöva lägga resurser på att räkna ut parternas årsomsättning. Det skulle inte heller gå att undvika att behöva tillämpa regelverket genom att anpassa sin företagsstruktur. Även risken för oönskade tröskeleffekter skulle försvinna. Det kan också vara enklare för berörda företag att alla tillämpar samma regler. Regeringen framhåller därutöver att systemet ska vara så enkelt som möjligt att förstå och tillämpa utan att för den sakens skull omfatta en stor mängd aktörer där det egentligen inte finns så stora problem. Om bara en omsättningsgräns införs, nämligen att endast köpare med en omsättning omfattas av regelverket, undantas en stor mängd små företag. Över den gränsen omfattas alla köpare, oavsett storleken på den leverantör som köparen handlar av. Då räcker det för såväl företagen som tillsynsmyndigheten att få kunskap om huruvida köparens omsättning är större eller . För köpare som har en högre årsomsättning än så blir den nya lagen alltid tillämplig medan den för köpare med en lägre omsättning inte blir tillämplig. Viss risk för tröskeleffekter kan förekomma även med denna lösning men regeringen bedömer att de blir betydligt mindre än med ett genomförande där alla direktivets trappsteg införs. Att den nya lagen blir tillämplig för köpare med en omsättning över gränsen på , oavsett leverantörens omsättning, innebär det att även stora leverantörer blir skyddade när de levererar till köpare som har en omsättning över gränsen. Detta är enligt regeringens mening rimligt med tanke på hur förhandlingsstyrkan mellan aktörerna ser ut inom den svenska dagligvaruhandeln. Enligt regeringens bedömning har utökningen av vilka företag som i förhållande till direktivet omfattas av den nya lagen inte någon diskriminerande effekt. Reglerna kommer att gälla lika för alla företag över en viss storlek oavsett om de är etablerade i eller något annat land inom EU. Att låta reglerna omfatta fler köpare och transaktioner kan potentiellt påverka handeln i förhållande till andra EU-länder som genomför direktivet enligt trappmodellen. Det föreslagna genomförandet bidrar dock till att skydda parter vid köp av jordbruks- och livsmedelsprodukter med en svagare förhandlingsposition, vilket är direktivets syfte. Även större leverantörer är ofta, på grund av koncentrationen inom den svenska detaljhandeln, i en svagare förhandlingsposition i förhållande till köpare som har en årsomsättning som överstiger . Regeringen framhåller avslutningsvis att de nationella reglerna även måste vara proportionerliga. Det är regeringens bedömning att detta krav är uppfyllt. De föreslagna reglerna innebär att tillämpningen utvidgas något i förhållande till direktivet. Med hänsyn till att det finns en differentierad lagstiftning i EU, som avses kunna kvarstå, kan en sådan utökning av tillämpningsområdet inte anses oproportionerlig. Utskottet påminner om att direktivets syfte är att skydda svagare förhandlingsparter mot vissa otillbörliga handelsmetoder. Utskottet anser emellertid att det finns flera skäl att ifrågasätta huruvida detta syfte uppnås genom ett införlivande av direktivet i svensk rätt enligt trappmodellen. Liksom regeringen bedömer utskottet att det i stället finns fördelar för såväl berörda företag som tillsynsmyndigheten om alla tillämpar samma regler. De främsta fördelarna med ett sådant införlivande är dels att regelverket blir enkelt att förstå och tillämpa, dels att varken marknadens aktörer eller tillsynsmyndigheten behöver lägga resurser på att räkna ut parternas årsomsättning. Därutöver elimineras även möjligheten att genom en anpassad företagsstruktur undvika regelverkets krav. Sammanfattningsvis bedömer utskottet att regeringens förslag om vilka leverantörer som ska omfattas av den nya lagen är väl avvägt. Därmed avstyrker utskottet motionerna 2020/21:3914 (SD) yrkande 1 och 2020/21:3908 (V). Utvärdering av lagens konsekvenser Utskottets förslag i korthet ställer sig bakom det som utskottet anför om att regeringen ska utvärdera lagens konsekvenser och villkoren för köpare, leverantörer och primärproducenter i jordbruks- och livsmedelskedjan. I kommittémotion 2020/21:3911 av m.fl. (M) yrkande 3 föreslås att den nya lagens konsekvenser samt villkoren för köpare, leverantörer och primärproducenter ska utvärderas efter lagens införande. Utvärderingen bör bl.a. omfatta en undersökning av styrkeförhållandena mellan marknadens aktörer och huruvida det till följd av lagen uppkommit nya situationer där större aktörer missbrukar sin ställning. Motionärerna tillägger att regeringen bör återkomma till med resultatet av utvärderingen samt eventuellt lägga fram förslag till kompletterande lagstiftning. I kommittémotion 2020/21:3914 av m.fl. (SD) yrkande 2 föreslås att regeringen möjligt efter införandet av den nya lagstiftningen ska utvärdera hur EU-ländernas olikartade genomförande av direktivet har påverkat svensk import och export samt villkoren för svenska företag av olika storlekar. Motionärerna framhåller att när olika länder tillämpar direktivet på olika sätt finns det en stor risk för att det blir oreda på EU:s inre marknad. Med hänsyn till frågans gränsöverskridande dimension ställer direktivet krav på dels samarbete mellan de nationella tillsynsmyndigheterna, dels utvärdering och uppföljning av direktivet. Av artikel 8.1–8.3 följer att medlemsstaterna ska säkerställa att tillsynsmyndigheterna samarbetar effektivt med varandra och med kommissionen och att de bistår varandra i utredningar som har en gränsöverskridande dimension. Tillsynsmyndigheterna ska träffas minst en gång för att diskutera tillämpningen av direktivet på grundval av de årliga rapporter som avses i artikel 10.2. Tillsynsmyndigheterna ska därutöver diskutera bästa praxis, nya fall och ny utveckling på området för otillbörliga handelsmetoder inom jordbruks- och livsmedelskedjan och ska utbyta information, särskilt om de genomförandeåtgärder de har antagit i enlighet med detta direktiv och om sina tillsynsmetoder. Tillsynsmyndigheterna får anta rekommendationer för att främja en konsekvent tillämpning av detta direktiv och förbättra genomförandeåtgärder. Kommissionen ska organisera dessa möten. Kommissionen ska även inrätta och underhålla en webbplats som möjliggör utbyte av information mellan tillsynsmyndigheterna och kommissionen, särskilt i samband med de årliga mötena. Kommissionen ska dessutom inrätta en offentlig webbplats som anger de utnämnda tillsynsmyndigheternas kontaktuppgifter och länkar till webbplatser hos de nationella tillsynsmyndigheterna eller andra myndigheter i medlemsstaterna och som ger information om de nationella bestämmelserna för att införliva detta direktiv som avses i artikel 13.1. Av artikel 12.1–12.4 följer att kommissionen ska göra den första utvärderingen av direktivet och lägga fram en rapport om de viktigaste resultaten av utvärderingen inför och rådet samt även Europeiska ekonomiska och sociala kommittén samt . En sådan rapport ska, när så är lämpligt, åtföljas av lagstiftningsförslag. Utvärderingen ska åtminstone bedöma effektiviteten i de åtgärder som genomförts på nationell nivå i syfte att bekämpa otillbörliga handelsmetoder inom jordbruks- och livsmedelskedjan effektiviteten i samarbetet mellan behöriga tillsynsmyndigheter och ska, i tillämpliga fall, identifiera metoder för att förbättra det samarbetet. Kommissionen ska i synnerhet basera den rapport som avses ovan på de årliga rapporter som avses i artikel 10.2, dvs. de rapporter som medlemsstaterna ska sända till kommissionen om hur bestämmelserna enligt detta direktiv tillämpats och genomförts i medlemsstaten under föregående år. Kommissionen får, om det är nödvändigt, begära ytterligare uppgifter från medlemsstaterna, t.ex. information om effektiviteten i de åtgärder som har genomförts på nationell nivå och effektiviteten i samarbete och ömsesidigt bistånd. Därutöver följer att kommissionen ska lägga fram en interimistisk rapport om läget i införlivandet och genomförandet av detta direktiv inför , rådet, Europeiska ekonomiska och sociala kommittén samt . Utöver vad som följer av direktivet i fråga om uppföljning och utvärdering, vilket redovisas ovan, framhåller regeringen att kommissionen vid expertgruppsmöten om genomförandet av direktivet har uttalat att praktiska tillämpningsfrågor i ärenden med gränsöverskridande dimensioner som lyfts av medlemsstaterna får diskuteras vid det löpande utbytet mellan tillsynsmyndigheterna som föreskrivs i direktivet.