bet · H801JuU43 · 2021-03-26 00:00:00 — Som framgår ovan beslutade utskottet att inhämta ett yttrande från Lagrådet över förslaget att införa en tidsgräns för häktning av vuxna i stället , som regeringen föreslagit (se bilaga 7). Lagrådet avstyrker utskottets förslag till ändring av regeringens förslag (bilaga 8). Förslag att endast införa en tidsgräns för häktning av barn Under ärendets fortsatta beredning beslutade utskottet att även inhämta upplysningar och yttranden över ett förslag som innebär att det, i enlighet med ett motionsyrkande om avslag på propositionen i denna del, inte införs någon tidsgräns för häktning av vuxna utan endast en tidsgräns vid häktning av barn (se utskottspromemoria /21–890). En majoritet av remissinstanserna, bl.a. ombudsmän, för , Justitiekanslern, och avstyrker förslaget och vidhåller sin tidigare uppfattning om att propositionens förslag med en tidsgräns för häktning för vuxna och för barn bör införas. De menar bl.a. att det underlag som presenterats inte ger stöd för att en tidsgräns för häktning av vuxna , med möjlighet till förlängning vid synnerliga skäl, skulle riskera att försämra förutsättningarna för att utreda brott och möjligheten till lagföring. Flera remissinstanser framhåller att regeringens förslag bl.a. syftade till att begränsa de skadeverkningar som långvariga häktningar och omfattande restriktionsanvändning medför och som fått återkommande internationell kritik för. ställer sig andra remissinstanser, bl.a. och bakom förslaget att införa tidsgränser för häktning endast vad avser personer . Som påpekar innebär detta att frågan om hur lång häktningstid som kan accepteras för vuxna i stället får avgöras genom en proportionalitetsbedömning i det enskilda fallet. och avstyrker förslaget om en tidsgräns for häktning av misstänkta under och förordar att frågorna om häktning övervägs samlat för alla åldersgrupper. När det gäller frågan om en tidsgräns endast för barn kan öka incitamenten för vuxna kriminella att utnyttja barn till att begå brott framhåller flera remissinstanser, bl.a. ombudsmän, och , att det inte kan uteslutas att så är fallet. konstaterar andra remissinstanser att unga lagöverträdare redan särbehandlas i straffrättsligt hänseende, och en eventuell skillnad i fråga om tidsgränser för häktning mellan unga och vuxna lagöverträdare därför inte kan antas medföra ett nämnvärt större incitament för äldre kriminella att utnyttja eller förmå personer att begå eller ta på sig skulden för allvarliga brott. Som framhåller krävs synnerliga skäl för att över huvud taget få häkta en person Det framhålls också av flera remissinstanser som så angeläget att det införs en tidsgräns för häktning av personer att förslaget i den delen bör genomföras även om risken för att unga utnyttjas skulle öka något. När det gäller möjligheterna att överskrida tidsgränsen vid häktning av barn framhåller att det är särskilt positivt att det i promemorian har förtydligats att en helhetsbedömning av omständigheterna i det enskilda fallet ska göras vid bedömningen av om det föreligger synnerliga skäl att överskrida den aktuella fristen. Utredningen om processrätt och stora brottmål Utredningen om processrätt och stora brottmål har överlämnat två delbetänkanden: Straffprocessens ramar och domstolens beslutsunderlag i brottmål – en bättre hantering av stora mål (SOU 2017:7) och Tidiga förhör – nya bevisregler i brottmål (SOU 2017:7). överlämnade utredningen sitt slutbetänkande: Stora brottmål – nya processrättsliga verktyg (SOU 2019:38). Utredningen föreslår bl.a. att det införs utökade möjligheter att ta upp berättelser vid förhör i rätten under förundersökningen eller förberedelsen av brottmålet på ett sådant sätt att bevisningen kan åberopas vid huvudförhandlingen. Det bör även i ökad utsträckning vara möjligt att lägga fram berättelser som lämnats vid förundersökningen eller annars utom rätta som bevisning vid huvudförhandlingen. I slutbetänkandet anges att utvecklingen mot allt större och mer komplicerade förundersökningar och brottmålsrättegångar ställer nya krav på det processrättsliga regelverket. Utredningen föreslår därför nya processuella verktyg anpassade efter dagens läge. Förslagen syftar till att skapa bättre förutsättningar för att utreda och lagföra även den mest komplicerade och omfattande brottsligheten med rimliga resursinsatser och inom rimlig tid. Bland annat föreslås att en ny möjlighet att avstå från att genomföra en förundersökning (förundersökningsbegränsning) ska införas för de fall då en misstänkt person har lämnat uppgifter som är av väsentlig betydelse för utredningen av brottsmisstankar som riktats mot honom eller henne. Åklagare ska i dessa fall kunna besluta att begränsa en förundersökning som avser brottet som uppgifterna gäller till en viss del eller att lägga ned en förundersökning som gäller ett annat brott som den misstänkte har delgetts misstanke om. En förutsättning för sådana beslut ska vara att något väsentligt allmänt eller enskilt intresse inte åsidosätts genom beslutet. Vidare föreslås en ny möjlighet för åklagare att fatta ett s.k. utfästelsebeslut om ett högsta straff i de fall en misstänkt har lämnat uppgifter av väsentlig betydelse för utredningen av en brottsmisstanke som riktats mot honom eller henne. Om det finns ett utfästelsebeslut som avser åtalade gärningar ska åklagaren i stämningsansökan uppge ett högsta straff för de gärningar som omfattas av utfästelsebeslutet. Uppgiften ska utgöra ett tak som rätten inte får gå utöver när den bestämmer påföljden för de gärningar som uppgiften avser. Regeringen har aviserat att en proposition om en ökad användning av tidiga förhör kommer att lämnas . Straffrättsliga åtgärder mot brott i kriminella nätverk Regeringen gav en särskild utredare i uppdrag att överväga en rad straffrättsliga åtgärder mot brott i kriminella nätverk (dir. 2020:62). Utredaren ska bl.a. överväga och lämna förslag till ändringar i lagstiftningen som innebär en skärpt och mer effektiv straffrättslig reglering mot brott i kriminella nätverk, särskilt brott med kopplingar till kriminella uppgörelser. Utredaren ska därvid analysera hur problembilden ser ut med avseende på unga som involveras i kriminalitet och analysera samt föreslå hur det straffrättsliga regelverket kan ändras för att åstadkomma en skärpt straffrättslig reaktion mot dem som involverar unga personer i kriminalitet. Uppdraget ska redovisas . Att vara häktad innebär en stor påfrestning för den enskilde, särskilt i de fall den häktades kontakter med omvärlden är inskränkta genom restriktioner. Inte minst gäller detta vid häktningar som pågår och särskilt när den häktade inte har fyllt , dvs. är ett barn. I fall då häktning är nödvändigt är det därför angeläget att tiden som den misstänkte är frihetsberövad är så kort som möjligt. kan dock häktningar och restriktioner vara nödvändiga i samband med utredningar av brott, t.ex. för att hindra en misstänkt från att ha kontakt med medmisstänkta, vittnen eller målsägande, eller från att på annat sätt påverka eller förstöra bevis. Reglerna om häktning och restriktioner är därför av stor betydelse för effektiviteten i brottsbekämpningen. I propositionen föreslås ett flertal åtgärder som syftar till en effektivare hantering av häktningar och minskad isolering. En av dessa är att införa tidsgränser för hur länge en misstänkt får vara häktad innan åtal väcks. Det bör införas tidsgränser för häktning Utskottet instämmer i regeringens bedömning att det finns flera skäl för att införa en ordning med gränser för hur länge en häktning får pågå. Redan den internationella kritik som riktats mot för långvariga häktningar och omfattande användning av restriktioner talar för detta. Om tidsgränser införs kan de också förväntas bli handlingsdirigerande och skapa ett effektivt incitament till bättre planering och resursanvändning, kortare ledtider och därmed ett minskat behov av att överskrida dem. Utskottet delar regeringens uppfattning att det är rimligt att utgå från att det görs särskilda ansträngningar för att kunna slutföra en utredning när en tidsgräns närmar sig. Kortare häktningstider är till fördel inte bara för den intagne utan även för andra aktörer i rättskedjan. Domstolarna behöver inte hålla lika många förhandlingar i häktningsfrågan, vilket även frigör åklagarresurser och minskar kostnaderna för rättsliga biträden. För Kriminalvårdens del minskar beläggningen på häktena. Sammantaget finns det således starka skäl för att införa gränser för hur länge en häktning får pågå. En klar majoritet av remissinstanserna har också tillstyrkt förslaget att införa tidsgränser för häktning. kan som anförts ovan häktningar och restriktioner, även , vara nödvändiga för en effektiv brottsbekämpning. Det finns därför en risk för att en begränsning av den tid som en misstänkt kan sitta häktad i vissa fall kan leda till att mer svårutredda brott inte upp och att utredningskvaliteten även i andra fall försämras på grund av tidspress. En förutsättning för att införa tidsgränser är därför, som också anförs i propositionen, att de är väl avvägda. Det gäller således att åstadkomma en rimlig avvägning mellan å ena sidan behovet av att förhindra de allra längsta häktningstiderna och å andra sidan vikten av att varken försämra förutsättningarna för utredningsarbetet eller möjligheten till lagföring. Utskottet vill i detta sammanhang även lyfta fram att en tidsgräns för häktning, oavsett längden på denna, inte påverkar den avvägning mellan olika hänsyn som ska göras vid en häktning i enlighet med proportionalitetsprincipen. En häktning får således, oavsett om man närmar sig en tidsgräns eller ej, inte vara mer varaktig än att den står i rimlig proportion till vad som kan vinnas med åtgärden. Även om det, som bl.a. Lagrådet och lyft fram, inte kan uteslutas att en utsträckt tidsgräns leder att synen på vad som i tidshänseende är proportionerligt förskjuts på ett sätt som leder till att häktningstiderna ökar något jämfört med , anser utskottet att denna risk inte bör överdrivas. Utskottet utgår också från att regeringen noga följer utvecklingen av häktningstidernas längd och vidtar åtgärder om införandet av tidsgränser skulle leda till en sådan förskjutning. Tidsgränsen för häktning av vuxna bör vara Som anförs i propositionen förekommer långa häktningstider framför allt vid allvarliga brott som tar att utreda, och de vanligaste brottsmisstankarna vid mycket långa häktningstider är mord eller försök till mord, grovt narkotikabrott, grov narkotikasmuggling och grovt bedrägeri. Inte sällan handlar det om brottslighet med flera inblandade, ibland med internationella kopplingar. Som framhåller är det viktigt att ny lagstiftning på centrala delar av det straffprocessuella området är anpassad både för nutida och framtida förhållanden. Utskottet noterar i detta sammanhang bl.a. den myndighetsgemensamma lägesbilden av den organiserade brottsligheten 2019 där myndigheterna bedömer att den ökade globaliseringen och digitaliseringen påverkar den organiserade brottsligheten och att de kriminella nätverken arbetar alltmer gränsöverskridande (prop. 2020/21:1 utg.omr. 4 s. 12). Detta kan enligt utskottet antas ha lett till, och förväntas fortsätta leda till, att viss brottslighet blivit alltmer svårutredd. En liknande bild hänvisar Utredningen om processrätt och stora brottmål till när man redogör för vad regeringen anfört i direktiven om att den ökande internationaliseringen och de misstänktas förändrade kommunikationsvanor har bidragit till att en viss typ av brottslighet blivit svårare att utreda och lagföra (SOU 2019:38 s. 22). Till detta kommer utvecklingen med ett ökande antal s.k. skjutningar och sprängningar i den kriminella miljön. Utskottet delar således inte den bild som bl.a. har om att brottsmisstankar inte i viss utsträckning blivit mer svårutredda. Den kartläggning som genomfördes av Häktes- och restriktionsutredningen visade att av de knappt 500 personer som 2015 var häktade eller mer var 144 personer häktade (SOU 2016:52 s. 117). Av de 486 personer som var häktade i minst förekom 37 i ärenden med åtkomstskyddade uppgifter vilket innebär att utredningen inte har kunnat ta del av någon information om de ärendena. Av de resterande 449 personerna var 49 häktade innan åtal väcktes och tio innan åtal väcktes. När det gäller utvecklingen anförs i propositionen att det 2019 var 144 av totalt 6 512 vuxna som var häktade innan åtal väcktes, enligt uppgifter från . Antalet häktade före åtal var således betydligt fler 2019 än 2015. Utskottet har, bl.a. med anledning av Lagrådets synpunkter på att det saknades uppgifter om utvecklingen när det gäller vuxna som var häktade innan åtal väcktes, inhämtat kompletterande uppgifter från . När det gäller de häktningar som avslutades var det enligt 34 personer som var häktade innan åtal väcktes. Även i denna grupp var således antalet häktade betydligt fler 2019 än 2015. Den ökade förekomsten av längre häktningstider innan åtal väcks kan enligt utskottet ses som ytterligare en indikation på att viss brottslighet blivit mer svårutredd. Det var också mot denna bakgrund som utskottet tog fram förslaget att förlänga den tidsgräns som regeringen föreslagit för häktning av vuxna från . Utskottets förslag har fått kritik från flera remissinstanser och även avstyrkts av Lagrådet, som ansåg att det inte fanns underlag för slutsatsen att en tidsgräns , med möjlighet till överskridande vid synnerliga skäl, skulle försämra förutsättningarna för effektiv utredning av allvarliga och svårutredda brott. När det gäller kritiken att det statistiska material som presenteras inte kan anses ge underlag för bedömning av vad som utgör en välavvägd tidsgräns utifrån utvecklingen när det gäller häktningstiderna har utskottet, som framkommit ovan, inhämtat vissa kompletterande uppgifter. Enligt utskottet bör också större hänsyn tas till den pågående brottsutvecklingen än vad såväl Lagrådet som flera av remissinstanserna gjort. Utskottet noterar därvid att de överväganden som Häktes- och restriktionsutredningen gjorde när man kom fram till en tidsgräns grundade sig på uppgifter om häktningstider och att antalet misstänkta som sitter häktade i såväl minst sex som åtal väcks ökat väsentligt. Flera remissinstanser lyfter fram att det är relativt ovanligt med häktningstider som pågår i över och att det vanligtvis bara förekommer vid allvarlig och svårutredd brottslighet. Det är enligt utskottet dock just i de fallen det är särskilt angeläget att tidsgränsen inte skapar ett hinder för en effektiv utredning och för möjligheterna till lagföring. Även om, som också påpekas av bl.a. och Justitiekanslern, omständigheterna i flera av dessa fall torde utgöra sådana synnerliga skäl att det är möjligt att förlänga tidsgränsen framgår av propositionen att denna undantagsmöjlighet är avsedd att tillämpas restriktivt. Med en tidsgräns finns det enligt utskottet därför en risk att alltför många fall av allvarlig och svårutredd brottslighet, trots denna ventil, inte kommer att kunna utredas effektivt för att man tvingas släppa misstänkta personer på fri fot trots att de t.ex. kan försvåra den fortsatta utredningen. Mot denna bakgrund anser utskottet att en tidsgräns utgör en mer rimlig avvägning mellan å ena sidan behovet av att förhindra de allra längsta häktningstiderna och å andra sidan vikten av att varken försämra förutsättningarna för utredningsarbetet eller möjligheten till lagföring. En följd av detta, som också uppmärksammats av Lagrådet och flera remissinstanser, är att det handlingsdirigerande inslaget i förslaget blir svagare. Det är därför viktigt att även andra åtgärder vidtas för att motverka långa häktningstider och isolering. Propositionen innehåller också flera andra förslag som bör kunna leda till kortare häktningstider och minskad isolering. Utöver dessa lagstiftningsåtgärder kommer det även att krävas insatser och utveckling inom flera andra områden. Utredningen om processrätt och stora brottmål har t.ex. lämnat flera förslag som skulle kunna effektivisera brottmålsprocessen och leda till kortare häktningstider och mindre restriktioner (SOU 2019:38). Det handlar bl.a. om förändringar av den s.k. omedelbarhetsprincipen som innebär att tidiga polisförhör som spelats in under förundersökningen ska kunna användas som bevis under själva rättegången i större utsträckning än vad som är möjligt . Utskottet ser positivt på flera av de förslag som utredningen lagt fram och utgår från att regeringen återkommer till med lagförslag i syfte att effektivisera brottmålsprocessen. Det handlar också om ett fortsatt arbete med en förstärkt rättskedja och en fungerande samverkan. Utskottet anser att det utöver tidigare resursförstärkning som gjorts kan finnas behov av ytterligare resurser till rättsväsendet men också av att öka effektiviteten i rättsväsendets olika delar, inte minst hos Nationellt forensiskt centrum (NFC) för att se till att hanteringen av forensiska undersökningar inte blir omotiverat långa. Detta innebär sammanfattningsvis att utskottet tillstyrker regeringens förslag i denna del med den ändringen att tidsgränsen för häktning ska bestämmas i stället . Därmed avstyrker utskottet motionerna 2019/20:3587 (KD) yrkande 3 och 2019/20:3589 (M) yrkande 1 i denna del. Tidsgränsen för häktning av barn bör vara Utskottet anser i likhet med regeringen att det finns anledning att införa en tidsgräns för häktningar av barn . En häktning innebär ett stort intrång i den personliga integriteten och en psykisk påfrestning för den enskilde, och detta gäller särskilt för den som är . Som anförs i 23 § lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare (LUL) får den som inte har fyllt häktas endast om det finns synnerliga skäl. Det är enligt utskottet också angeläget att barn är frihetsberövade i häkte under kortast möjliga tid. Som framgår av propositionen var det dessutom endast 8 av totalt 71 barn som var häktade innan ett beslut om åtal fattades. Mot denna bakgrund anser utskottet att förslaget om en tidsgräns för häktning av barn utgör en rimlig avvägning mellan å ena sidan behovet av att förhindra de allra längsta häktningstiderna och å andra sidan vikten av att inte försämra vare sig förutsättningarna för utredningsarbetet eller möjligheten till lagföring. Det kan, som och flera andra remissinstanser också påpekat, inte uteslutas att skillnaden mellan tidsgränser för häktning för vuxna respektive för barn kan utgöra ett incitament för äldre kriminella att utnyttja och förmå personer som är att begå eller ta på sig skulden för allvarliga brott. Denna risk kan dessutom förväntas öka med en större skillnad i tidsgränser. kan konstateras att det ställs krav på synnerliga skäl för att barn över huvud taget ska få häktas. Som bl.a. lyfter fram utgör också skillnader i påföljder mellan unga och äldre lagöverträdare troligen ett betydligt större incitament. Mot denna bakgrund, och med hänsyn till den påfrestning det innebär för barn att vara häktade, anser utskottet i likhet med de flesta remissinstanser att det, oavsett det eventuella incitament skillnaderna i tidsgränser kan utgöra, inte finns skäl att förlänga eller slopa den föreslagna tidsgränsen för häktning av barn. I detta sammanhang noterar utskottet också det uppdrag som regeringen gett till en särskild utredare att ta fram en skärpt straffrättslig reaktion mot dem som involverar unga i kriminalitet. Utskottet instämmer vidare i regeringens uppfattning att en tidsgräns , som föreslås av bl.a. , är alltför långtgående och skulle riskera att ha en negativ inverkan på förutsättningarna att utreda och lagföra allvarliga brott som begås av barn. Även om det är mycket angeläget att barn är häktade så som möjligt kan en sådan ordning därför inte godtas. Utskottet tillstyrker därför regeringens förslag i denna del och avstyrker motionerna 2019/20:3559 (V) yrkande 1, 2019/20:3589 (M) yrkande 1 i denna del och 2020/21:90 (V) yrkande 4. Tidsgränserna för häktning bör få överskridas om det finns synnerliga skäl Utskottet delar regeringens uppfattning att det bör krävas synnerliga skäl för att få överskrida den tillåtna häktningstiden. Som anförs i propositionen måste prövningen av vad som kan utgöra synnerliga skäl göras utifrån förhållandena i det enskilda fallet, och det är därför inte möjligt att ange uttömmande vad som utgör synnerliga skäl. Kravet markerar dock att möjligheten att överskrida tidsgränserna bör tillämpas restriktivt. Utskottet gör i denna del ingen annan bedömning än regeringen om vad som typiskt sett kan anses som synnerliga skäl. Det kan t.ex. vara att straffvärdet är mycket högt i kombination med att det misstänkta brottet är särskilt svårutrett. Andra omständigheter som innebär att kravet är uppfyllt kan vara att det har tillkommit andra häktningsgrundande brottsmisstankar i fråga om samma misstänkte som avser allvarlig eller svårutredd brottslighet. Även den misstänktes eget agerande kan medföra att det finns synnerliga skäl att förlänga häktningstiden. I propositionen anger regeringen att det inte är möjligt att ge ett generellt svar på om t.ex. en tidsutdräkt på grund av att man inväntar ett analysbesked från NFC innebär att det kan anses finnas synnerliga skäl, utan att detta måste avgöras från fall till fall och med hänsyn tagen till samtliga relevanta omständigheter. På motsvarande sätt är det inte heller möjligt att precisera vad som är ett mycket högt straffvärde vid bedömningen av synnerliga skäl, utan det får bedömas i det enskilda fallet och vägas samman med eventuella omständigheter i övrigt, t.ex. utredningssvårigheter. Även om det således framgår att man i varje enskilt fall får väga samman samtliga relevanta omständigheter anser utskottet, i likhet med och , att det är viktigt att tydliggöra att man vid bedömningen av om det finns synnerliga skäl ska göra en helhetsbedömning av omständigheterna i det enskilda fallet. I detta ingår t.ex. även styrkan i de särskilda häktningsskälen. Detta kräver dock ingen ändring i regeringens lagförslag utan utgör endast ett förtydligande av vad som avses med synnerliga skäl. Utskottet tillstyrker således propositionen även i denna del. Utskottet utgår från att regeringen noga kommer att följa vilken betydelse införandet av tidsgränser – och övriga lagändringar – får för såväl förutsättningarna för utredningsarbetet som utvecklingen av häktningstider, och att man återkommer till om det skulle visa sig finnas behov av lagstiftningsåtgärder. Rättens beslut om restriktioner Utskottets förslag i korthet antar regeringens förslag till ändring i och häkteslagen som innebär att rätten på begäran av åklagare ska ta ställning till den häktades kontakter med omvärlden. Därmed bifaller propositionen i denna del samt avslår ett motionsyrkande om att det är åklagaren som ska besluta om restriktioner. antar även utskottets förslag till följdändring i med anledning av regeringens förslag till ändring i häkteslagen. Jämför reservation 3 (SD, KD). Den nuvarande ordningen att rätten ger åklagaren ett generellt tillstånd att meddela restriktioner är kritiserad När rätten beslutar att häkta någon, förordnar att någon ska stanna kvar i häkte eller medger förlängning av tiden för att väcka åtal, ska den på åklagarens begäran pröva om den häktades kontakter med omvärlden ska få inskränkas. Ett sådant generellt tillstånd kan rätten lämna endast om det finns risk för att den häktade undanröjer bevis eller på annat sätt försvårar brottsutredningen, dvs. i de fall han eller hon ska vara häktad på grund av kollusionsfara (24 kap. 5 a § första stycket RB). Huvudregeln enligt är alltså att en åklagare måste ha ett generellt tillstånd från rätten för att kunna meddela restriktioner. Om rätten lämnar ett sådant tillstånd avgör sedan åklagaren vilka enskilda restriktioner som faktiskt ska meddelas, och vilka lättnader eller undantag som kan medges (6 kap. 3 § häkteslagen [2010:611]).