bet · H801CU11 · 2021-03-12 00:00:00 — En sakkunnig person har haft i uppdrag att se över vissa regler i expropriationslagen om ersättning till ägare av småhusfastigheter, bostadsrättshavare och bostadshyresgäster har närmast föranletts av de problem som väntas uppkomma vid den planerade flyttning av stad som beror på behovet att utvidga gruvdrift i riktning mot tätort. När det gäller bakgrunden till uppdraget anges att flyttningen, som väntas pågå under omkring , kan väntas medföra en betydande påverkan på bostadsmarknaden. Man kan förutse att expropriations-ersättningarna inte alltid kommer att räcka till för att skaffa villaägare, bostadsrättshavare och hyresgäster en likvärdig bostad i samhället. Emellertid kan undantagsvis motsvarande ersättningsproblematik uppkomma på andra håll, om det på den ort där expropriationen sker saknas ersättningsbostäder. Utöver gruvexpansioner kan framhållas t.ex. mer omfattande omflyttningar av bostäder med anledning av skyddsåtgärder för att motverka följderna av klimatförändringar. Samhällsomvandlingarna har även satt fokus på den ersättning som andra boende än fastighetsägare har rätt till vid expropriation. Det är främst fråga om ersättningen till bostadsrättshavare och bostadshyresgäster. Uppdraget redovisades i departementspromemorian Ersättning vid expropriation av bostäder (Ds 2016:16). Utredaren föreslår som förstahandsalternativ att det ska införas en allmän regel om ersättning för förhöjd boendekostnad till följd av expropriationen i den utsträckning det finns särskilda skäl för ersättning med hänsyn till förhållandena på ortens bostadsmarknad. Denna regel ska bli tillämplig vid expropriation av både äganderätt och särskild rätt – bostadsrätt, hyresrätt och annan nyttjanderätt. Det blir alltså fråga om sådan ersättning för skada i övrigt som anges i 4 kap. 1 § första stycket tredje meningen expropriationslagen; något påslag ska inte utgå på denna ersättningspost. Som ett andrahandsalternativ föreslås att det förutom den nu angivna bestämmelsen införs en särskild ersättningsregel vid expropriation av nyttjanderätt till bostad – alltså vid bostadshyra, gårdsarrende och bostadsarrende. I stället för ett påslag om ska en schabloniserad ersättning utgå motsvarande hyra (för gårdsarrende sex månaders arrendeavgift till den del den belöper på bostaden, för bostadsarrende sex månaders arrendeavgift). Denna ersättning ska dras av från det påslag om som tillkommer fastighetsägaren. Undantag ska dock göras för fallet där ägaren själv har sin bostad i fastigheten; då får ägaren behålla påslaget. Vid sidan av detta ska emellertid schablonersättningen utgå till nyttjanderättshavaren. Departementspromemorian bereds inom . Justitie- och migrationsminister besvarade en skriftlig fråga (fr. 2020/21:799) om reglerna om expropriation och en skriftlig fråga (fr. 2020/21:193) om ersättning vid expropriation av bostäder. Ministern anförde följande som svar på fråga 2020/21:799: […] har frågat mig om regeringen avser att se över reglerna om expropriation i syfte att förbättra markägares rättigheter. Vid utbyggnad av samhällsviktig infrastruktur, såsom vägar, järnvägar och elnät, är det ofta nödvändigt att utnyttja annans mark. För att säkerställa att detta kan ske finns lagstiftning som reglerar att mark får tas i anspråk tvångsvis, bland annat expropriationslagen. Utgångspunkten i expropriationslagen är att den som får sin fastighet exproprierad har rätt till full ersättning för sin ekonomiska förlust. Ersättningen ska motsvara fastighetens marknadsvärde, dvs. det pris som en fastighet sannolikt skulle få vid en försäljning under förhållanden som inte är påverkade av expropriationen. Självklart påverkas ett marknadsvärde av gällande begränsningar för användandet av fastigheten, t.ex. i fråga om byggrätt eller miljökrav. görs dessutom ett påslag om på fastighetens marknadsvärde. En tanke bakom påslaget är att ersättningen, i högre grad än tidigare, ska efterlikna det pris som en fastighetsägare frivilligt skulle vara beredd att sälja sin egendom för. Påslaget minskar också risken för att fastighetsägare underkompenseras, t.ex. på grund av osäkerhet kring värderingen av fastigheten. Påslaget gör alltså att mark som exproprieras generellt sett inte ersätts till underpris utan snarare till överpris. Staten betalar alltså mer än vad marken är värd. Det är mycket ingripande för en enskild fastighetsägare att med tvång bli av med sin fastighet. Lagstiftningen är därför utformad för att tillförsäkra fastighetsägaren en god kompensation och som framgår ovan finns det också en säkerhetsmarginal. Jag anser att regelverket är väl avvägt och är därmed inte beredd att initiera någon allmän översyn av expropriationslagen. Ministern anförde följande som svar på fråga 2020/21:193: […] har frågat mig när jag planerar att komma med lagstiftning om ersättning vid expropriation av bostäder till . Regelverket beträffande ersättning vid expropriation är i grunden väl avvägt. När lagen skrevs förutsågs dock inte samhällsomvandlingar av de slag som vi sett med anledning av gruvdriften i och . En tillämpning av regelverket kan i sådana situationer medföra ersättningsnivåer som inte är tillräckligt höga för att tillgodose de boendes behov av nya bostäder. Det var mot denna bakgrund som jag gav en utredare i uppdrag att lämna förslag om ett stärkt bostadssocialt skydd vid expropriation. har beslutat om att erbjuda kompensation till villaägare i form av nybyggda småhus. bygger även bostadsrätter och hyresrätter. Problemet är därför inte längre lika akut. Men en reform kan ändå behövas för att klara liknande situationer . planering har emellertid påverkats starkt av pandemiutbrottet, och vissa lagstiftningsprojekt har fått vänta. Regeringen kommer att återkomma till när beredningen är färdig. tillkännagivande om en parlamentariskt sammansatt kommitté med uppdrag att se över och stärka det grundlags-reglerade egendomsskyddet beslutade , på förslag av , om ett tillkännagivande om att regeringen bör tillsätta en parlamentariskt sammansatt kommitté med uppdrag att se över och stärka det grundlagsreglerade egendomsskyddet (bet. 2018/19:KU27, rskr. 2018/19:281). I betänkandet anförde bl.a. följande: Att samhället värnar äganderätten och skyddar den enskildes egendom är betydelsefullt och ökar bl.a. förutsättningarna för näringsverksamheter i hela landet. Det behövs enligt utskottet ett väl avvägt regelverk som värnar äganderätten. Markägare och andra bör så långt det är möjligt behålla rådigheten över sin egendom. Olika former av beslut, exempelvis beslut om rådighetsinskränkningar till skydd för bl.a. miljö och hälsa, inskränker enskildas möjlighet att förfoga över sin egendom. Skyddet av värdefulla områden, arter och ekosystem bör enligt utskottets mening bygga på samarbete med markägare och respekt för äganderätten. Med ett stärkt egendomsskydd säkras viktiga naturtillgångar och en omställning till ett mer hållbart samhälle. Regeringen bör ta initiativ till en parlamentariskt sammansatt kommitté med uppdrag att se över och stärka det grundlagsreglerade egendomsskyddet. Frågesvar med anledning av tillkännagivandet Justitie- och migrationsminister anförde bl.a. följande som svar på en skriftlig fråga (fr. 2020/21:989) om vad som är skälet till att han ännu inte har tillsatt en parlamentarisk kommitté: Det är framför allt frågeställningar som hänger samman med äganderätten till skogen som är bakgrunden till tillkännagivande om att se över och stärka det grundlagsreglerade egendomsskyddet. Som jag har framhållit i mina tidigare svar kan konstateras att frågeställningar som rör skyddet för äganderätten kan uppkomma i skilda sammanhang och på många olika rättsområden. Svåra avvägningar mellan enskilda och allmänna intressen behöver ofta göras inte minst på områden där hälsa, miljö och säkerhet kan motivera begränsningar i äganderätten. Regeringen arbetar också för fullt med att genomföra den sakpolitiska överenskommelse som träffades mellan Socialdemokraterna, de gröna, och Liberalerna, det s.k. januariavtalet. Det är ett arbete som kommer att fortsätta även framöver. Mot bakgrund av januariavtalet har regeringen tillsatt utredningar med uppdrag att lämna förslag som berör egendomsskyddet för markägare och ersättningsrätt vid olika former av rådighetsinskränkningar över mark. Jag kommer att invänta resultatet av pågående utredning- och beredningsarbete innan jag tar ställning till vilka förändringar som kan behöva genomföras. I sammanhanget vill jag slutligen framhålla att den nuvarande utformningen av egendomsskyddet i grundlag är ett resultat av ett omfattande arbete som gjordes, i brett politiskt samförstånd, i och som trädde i kraft . Motionsyrkanden om expropriationsersättning m.m. behandlades senast av utskottet i betänkande 2018/19:CU13 och i förenklad ordning i betänkande 2019/20:CU13. Utskottet avstyrkte de då aktuella motionsyrkandena med hänvisning till de ändrade ersättningsregler som hade införts och den pågående beredningen av betänkande. följde utskottets förslag. infördes nya ersättningsregler som innebär höjningar av den ersättning som betalas vid expropriation och andra åtgärder där fastigheter tas i anspråk med tvång. har i betänkandet Högre ersättning vid mastupplåtelser (SOU 2012:61) föreslagit en ordning för vinstfördelning vid vissa fall av förfoganden. En sakkunnig person har haft i uppdrag att se över vissa regler i expropriationslagen om ersättning till ägare av småhusfastigheter, bostadsrättshavare och bostadshyresgäster. Uppdraget redovisades i departementspromemorian Ersättning vid expropriation av bostäder (Ds 2016:16). Utredningsbetänkandet och departements-promemorian bereds fortfarande inom . Utskottet anser att resultatet av beredningsarbetet inte bör föregripas genom någon åtgärd från . Till detta kommer tillkännagivandet , då på förslag av , uppmanade regeringen att tillsätta en parlamentariskt sammansatt kommitté med uppdrag att se över och stärka det grundlagsreglerade egendomsskyddet. Motionsyrkandena bör avslås. Utskottets förslag i korthet avslår ett motionsyrkande om att införa en ny förköpslag. Jämför reservation 10 (V). I kommittémotion 2020/21:392 yrkande 6 föreslår Momodou m.fl. (V) ett tillkännagivande om att det bör införas en ny förköpslag i syfte att förbättra kommunernas möjligheter att planera för och bygga fler bostäder. Förköpslagen (1967:868) upphörde att gälla vid utgången av (prop. 2009/10:82, bet. 2009/10:CU18, rskr. 2009/10:216). Enligt förköpslagen hade en kommun förköpsrätt vid försäljning av vissa typer av fast egendom eller tomträtt i sådan egendom. Genom att utöva förköpsrätten kunde en kommun i vissa fall träda i en köpares ställe sedan köparen tecknat avtal om förvärv av en fastighet. Förköpsrätten innebar att kommunen fick förvärva den egendom som köpet avsåg från säljaren på de villkor som avtalats mellan säljaren och köparen, bl.a. i fråga om den avtalade köpeskillingen. Det ursprungliga syftet med förköpslagen var att stärka kommunernas möjligheter att förvärva mark som behövdes för nyexploatering eller vid mer genomgripande omvandling av äldre bebyggelseområden. Kommunernas möjligheter att förvärva fastigheter med stöd av lagen utvidgades därefter successivt genom lagändringar . Upphävandet av förköpslagen motiverades med att lagen hade spelat ut sin roll som ett medel för att tillgodose kommunernas behov av mark för tätbebyggelse. Även i fråga om de övriga ändamål för vilka kommunen kunde utöva förköp ansågs lagen endast ha en marginell betydelse. I lagstiftningsärendet anfördes det också att kommunernas, domstolarnas och de statliga myndigheternas administrativa kostnader för att pröva frågor med anknytning till förköpslagen var betydande, att förköpslagen hade medfört att ett stort antal fastighetsöverlåtelser hade fördröjts och att det hade uppkommit olägenheter och kostnader för fastighetsmarknaden och dess parter. Med hänsyn till att endast ett litet antal fastigheter förköptes ansågs att nyttan av regleringen inte kunde anses överstiga de kostnader och olägenheter som tillämpningen medförde. Regeringen beslutade att ge en särskild utredare i uppdrag att se över kommunernas möjligheter att säkerställa att befintliga byggrätter tas i anspråk. Utredningen, som antog namnet , överlämnade betänkandet Ett snabbare bostadsbyggande (SOU 2018:67). Utredningen anför att de analyser som utredningen gjort visar att problemen med dröjsmål och byggrätter oftast avser privatägd mark, eftersom kommunerna har skarpare verktyg för att snabbt få fram bostäder på egen mark. Utredningen anser därför att kommunerna i större utsträckning bör bedriva en strategisk och långsiktig markpolitik med syfte att förvärva egen mark. Utredningen föreslår bl.a. att får i uppdrag av regeringen att utreda frågan om införandet av en förköpslag som underlättar bostadsbyggande och tätortsutveckling i kommunerna. Utgångspunkten för uppdrag bör vara att utreda en ny modern förköpslag som också kommer tillrätta med de problem som fanns i den tidigare förköpslagen som upphävdes 2010. Utredningen anför att för att kunna bedriva en aktiv markpolitik och möta det omfattande behovet av nya bostäder behöver kommunerna också stöttas med ytterligare verktyg. Det är verktyg för att utöka det egna markinnehavet när så krävs, för att initiera genomförandeprocesser där marknaden är svagare och för att uppnå bostadssociala mål och verktyg som fungerar som ”smörjmedel” i förhandlingar med byggherrar för att snabba upp byggandet på privat mark. Utredningsbetänkandet bereds inom . Regeringen beslutade att tillsätta en kommitté för ökad ekonomisk jämlikhet – en jämlikhetskommission – med uppdrag att lämna förslag som syftar till att långsiktigt öka den ekonomiska jämlikheten och öka förutsättningarna till social rörlighet. Kommissionens förslag ska sammantaget bidra till ökad jämställdhet och en förbättrad integration. Kommittén, som antog namnet , överlämnade betänkandet En gemensam angelägenhet (SOU 2020:46). I betänkandet ställer sig kommissionen bakom förslag i SOU 2018:67 om att utreda ett införande av en moderniserad förköpsrätt. föreslår att ska få denna uppgift men kommissionen menar att den även kan utföras av en särskild utredare. Kommissionen anser att det även bör utredas hur ett statligt övertagande av förköpsrätten skulle kunna regleras. Kommissionen anför bl.a. att en förköpsrätt, vilken innebär att kommunen får rätt att köpa all tillgänglig mark och fastigheter till försäljning innan de går ut på marknaden, kan ge stadsplaneringen verktyg för att motverka segregation och ge fler grupper möjlighet till ett boende. Den bebyggda strukturen utgör en kollektiv tillgång för medborgarna som har inverkan på människors uppväxtvillkor och möjligheter. Utredningen om en socialt hållbar bostadsförsörjning har i uppdrag att utreda kommunernas användande av de markverktyg som de har till sitt förfogande för att verka för en socialt hållbar bostadsförsörjning. För att dessa verktyg ska bli kraftfulla är det alltså viktigt att kommunerna får tillgång till så stor del av stadens mark och fastigheter som möjligt. Privata aktörer kan inte antas väga in sociala aspekter av det fysiska rummet i sina företagsekonomiska beslut om förvärv av fastigheter och mark. Kommissionen anför vidare att för att en förköpsrätt ska leda till större boendejämlikhet över hela landet är det viktigt att kommunerna har samma incitament att använda sig av förköpsrätten i den mån det är nödvändigt för att lösa bostadsförsörjningen för någon särskild grupp och att de sedan använder den förköpta marken på ett ändamålsenligt sätt för att främja bostadsförsörjningen. Kommissionen ser det som en möjlighet att förköpsrätten bör kunna övergå till staten under begränsade tidsperioder för den händelse att kommunen inte lever upp till åtaganden i den regionala planen. En sådan utformning av förköpsrätten skulle behöva utredas mer i detalj, eftersom det innebär en inskränkning i det kommunala självstyret. betänkande har remitterats. Remisstiden går ut . Motionsyrkanden om att införa en ny förköpslag behandlades senast av utskottet i betänkande 2017/18:CU18, i betänkande 2018/19:CU13 och i förenklad ordning i betänkande 2019/20:CU13. Utskottet föreslog att de då aktuella motionsyrkandena skulle avslås och följde utskottets förslag. Som utskottet tidigare anfört är det angeläget att kommunernas behov av mark för tätbebyggelse kan tillgodoses, inte minst för att möjliggöra ett ökat bostadsbyggande. Även om förköpslagen hade ett sådant syfte kom den dock endast att i mycket begränsad utsträckning användas för detta ändamål. Lagen ansågs bl.a. vara svår att tillämpa och dessutom leda till olägenheter för säljare och köpare av vissa fastigheter. Förköpslagen upphörde att gälla vid utgången av . När utskottet behandlade motionsyrkanden om en ny förköpslag ansåg utskottet att det inte var motiverat att återinföra en lag om en förköpsrätt. Som framgår ovan har därefter bl.a. föreslagit att ska få i uppdrag att utreda frågan om införandet av en förköpslag som underlättar bostadsbyggande och tätortsutveckling i kommunerna. Utgångspunkten för uppdrag ska då vara att utreda en ny modern förköpslag som också kommer till rätta med de problem som fanns i den tidigare förköpslagen. Även anser att ett införande av en moderniserad förköpsrätt bör utredas. och betänkanden bereds inom . Detta arbete bör inte föregripas och motionsyrkandet bör därför avslås. Utskottets förslag i korthet avslår motionsyrkanden om jordförvärvslagstiftningen. Utskottet hänvisar till pågående arbete. Jämför reservation 11 (C, KD). I kommittémotion 2020/21:2917 anför m.fl. (C) att jordförvärvslagen ibland lyfts fram som ett hinder vid ägarskiften eftersom lagen hindrar juridiska personer från att köpa mark från enskilda markägare. Motionärerna känner en mycket stor oro över att en ändring i jordförvärvslagen skulle leda till svårigheter för exempelvis unga att hävda sig gentemot bolag vid köp av fastigheter. Motionärerna ser därför inte ett behov av ändringar i jordförvärvslagen som skulle göra det möjligt för juridiska personer som större bolag att köpa mark. De föreslår ett tillkännagivande om att behålla jordförvärvslagens nuvarande bestämmelser om juridiska personers möjligheter att förvärva egendom (yrkande 6). Även m.fl. (KD) anser i kommittémotion 2020/21:2808 att jordförvärvslagens nuvarande bestämmelser ska behållas. Motionärerna anför bl.a. att de inskränkningar i äganderätten som jordförvärvslagen innebär har ansetts motiverade för att åstadkomma mer rationella brukningsenheter inom jord- och skogsbruket, upprätthålla balansen mellan olika ägarkategorier och gynna bosättning och sysselsättning i glesbygden. De fysiska personernas ägande och brukande av jorden har visat sig vara framgångsrikt för ansvarstagande och innovationskraft och för näringslivsutvecklingen på landsbygden. Jordförvärvslagen bör därför inte ändras. Ett tillkännagivande föreslås i enlighet med detta (yrkande 42). Jordförvärvslagen (1979:230) innehåller bestämmelser om tillstånd till förvärv (bl.a. köp, byte och gåva) av lantbruksegendom (skogsbruks- och jordbruksfastigheter). Förvärvstillstånd krävs när förvärvet avser egendom i glesbygd eller i omarronderingsområden eller om förvärvaren är en juridisk person som förvärvar egendomen från en fysisk person eller ett dödsbo (4 §). Kravet på förvärvstillstånd vid förvärv av lantbruksegendom i glesbygd och omarronderingsområden gäller såväl fysiska som juridiska personer. En fysisk person som förvärvar egendom i glesbygd som inte ingår i omarronderingsområde behöver inte förvärvstillstånd om personen är folkbokförd inom den kommun där egendomen är belägen (5 §). En juridisk person får lämnas förvärvstillstånd om förvärvaren avstår lantbruksegendom som i fråga om produktionsförmåga ungefär motsvarar den egendom som avses med förvärvet och avståendet sker till en fysisk person eller till staten för naturvårdsändamål. Motsvarande gäller om förvärvaren kan antas komma att göra eller under de fem närmast föregående åren har gjort sådana avståenden. Utöver detta får en juridisk person lämnas förvärvstillstånd om egendomen är avsedd för annat ändamål än jordbruk eller skogsbruk eller om förvärvet huvudsakligen avser skogsmark och förvärvaren på orten bedriver sådan industriell verksamhet i vilken egendomens virkesavkastning behövs. Tillstånd får också lämnas om förvärvet sker från en annan juridisk person än ett dödsbo eller om det annars finns särskilda skäl (6 §). Tillstånd till förvärv av egendom i glesbygd får vägras om egendomen behövs för att främja sysselsättningen eller bosättningen på orten. Detta gäller dock inte om förvärvaren gör sannolikt att han eller hon från förvärvet varaktigt kommer att bosätta sig på fastigheten eller att förvärvet varaktigt kommer att främja sysselsättningen på orten. Tillstånd till förvärv av egendom i omarronderingsområde får vägras, om förvärvet skulle göra det svårare att genomföra rationaliseringen av ägostrukturen (7 §). En kommun får inte vägras tillstånd till förvärv av sådan fast egendom som med hänsyn till den framtida utvecklingen till någon del krävs för tätbebyggelse eller därmed sammanhängande anordning (8 §). Statsrådet anförde följande som svar på en skriftlig fråga (fr. 2016/17:1440) om vad utgångspunkten är för översynen av jordförvärvslagen och när regeringen kan förväntas lägga fram ett förslag till ny lagstiftning på bord. Svenskt jordbruk har stor potential att bidra till jobb och hållbar tillväxt på svenska landsbygder. Det är en av de viktigaste utgångspunkterna i första livsmedelsstrategi som lades på bord . När nu regeringen går från ord till handling, tar vi oss an de olika utmaningarna som finns för svenskt jordbruk och hela den svenska livsmedelskedjan. Ett exempel rör frågan om lagstiftningens roll för strukturutvecklingen av svenskt jordbruk. gjorde bedömningen att jordförvärvslagen i dess nuvarande utformning, har en hämmande inverkan på konkurrenskraften i svenskt jordbruk genom att försvåra extern kapitalförsörjning. Dagens jordförvärvslag antogs 1979 och stiftades utifrån den tidens rådande omständigheter. driver många lantbrukare företag som är betydligt större än då och enligt finns det tecken på att nuvarande lagstiftning om jordförvärv och arrende hämmar företagsutvecklingen på svenska landsbygder. Detta behöver regeringen undersöka ytterligare och inhämta mer kunskap om. Regeringen avser att genomföra ett brett analysuppdrag om jordförvärvslagen som omfattar såväl skogsbruk som jordbruk. Syftet är att studera lagens effekter, såväl positiva som negativa för företags-utveckling inom de gröna näringarna. Vi vill också studera hur nuvarande lag påverkar aktivt brukande av jorden, sysselsättning och bosättning på landsbygden. I det här uppdraget kommer inte ingå att lämna lagstiftningsförslag. Först efter denna noggranna analys kommer regeringen ta ställning till om och på vilket sätt specifika lagstiftningsförändringar bör utredas. Det är viktigt för mig att tydliggöra att regeringen inte tar lätt på förändringar av lagstiftningen om jordförvärv och arrende. Det finns många olika värden och faktorer som vi måste ta hänsyn till. Att ta fram kunskap om lagens effekter är en viktig grund för såväl näringen som ansvariga politiker för en framåtsyftande dialog. Uppdrag till att analysera effekter av jordförvärvs- och arrendelagstiftningen Regeringen gav i uppdrag att, inom ramen för livsmedelsstrategin, närmare analysera hur lagstiftningen om jordförvärv och arrende påverkar företagsutveckling i skogsbruks- och i jordbrukssektorerna ur ett regionalt och nationellt perspektiv (dnr N2017/04215/JM). Analysen ska beskriva bl.a. jordförvärvs- och arrendelagstiftningens påverkan på företagens möjlighet till utveckling, delägande, generationsväxlingar, kapitalförsörjning och investeringsklimatet inom jord- och skogsbruk samt möjligheten att välja mest lämplig företagsform.