bet · H801KU23 · 2021-04-16 00:00:00 — När det gäller rätten till domstolsprövning finns centrala bestämmelser i förvaltningslagen och i lagen om rättsprövning av vissa regeringsbeslut. Enligt artikel 6.1 i ska ”var och en, vid prövningen av hans civila rättigheter och skyldigheter eller av en anklagelse mot honom för brott, vara berättigad till en rättvis och offentlig förhandling inom skälig tid och inför en oavhängig och opartisk domstol, som upprättats enligt lag”. Domen ska avkunnas offentligt, men pressen och allmänheten får utestängas från förhandlingen eller en del därav av hänsyn till den allmänna moralen, den allmänna ordningen eller den nationella säkerheten i ett demokratiskt samhälle, eller då minderårigas intressen eller skyddet för parternas privatliv så kräver eller, i den mån domstolen finner det strängt nödvändigt, under särskilda omständigheter när offentlighet skulle skada rättvisans intresse. Tilläggas kan att meddelar åtskilliga domar av betydelse för tolkningen av bestämmelserna i artikel 6. Principen att ne bis in idem, dvs. att ingen ska lagföras eller straffas två gånger, kommer till uttryck i . Av 30 kap. 9 § första stycket följer att saken är rättskraftigt avgjord i och med en dom som vunnit laga kraft. Detta innebär att ett nytt åtal för samma gärning ska avvisas. Enligt 45 kap. 1 § tredje stycket hindrar en pågående process på motsvarande sätt att ett nytt åtal väcks gällande samma gärning. Enligt artikel 4.1 i sjunde tilläggsprotokollet till får ingen lagföras eller straffas på nytt i en brottmålsrättegång i samma stat för ett brott för vilket han eller hon redan har blivit slutligt frikänd eller dömd i enlighet med lagen och rättegångsordningen i denna stat. Detta förbud mot dubbel lagföring och dubbla straff är bindande för . Ett motsvarande förbud finns i artikel 50 i EU:s stadga om de grundläggande rättigheterna som trädde i kraft . EU:s rättighetsstadga innehåller även en bestämmelse om rätten till en rättvis rättegång (artikel 47). I 18 kap. finns regler om hur rättegångskostnaderna ska fördelas i tvistemål. Utgångspunkten är att den som förlorar ett mål betalar sina egna och motpartens rättegångskostnader. Det innebär bl.a. att den som väcker en talan tvingas fundera igenom sitt krav noggrant och att den som blir föremål för en talan som inte leder till framgång inte själv behöver betala för de kostnader som en process för med sig. Om parterna kan ses som ömsom vinnande och förlorande, eller om ett krav bara delvis får bifall, kan domstolen besluta att vardera parten ska bära sin egen rättegångskostnad eller besluta att tillerkänna en jämkad rättegångskostnadsersättning till någon av dem. I ett mål om konventionsskadestånd kan en domstol bestämma att vardera parten ska bära sin rättegångskostnad, om en enskild som har förlorat målet hade skälig anledning att få saken prövad. Detta enligt en särskild bestämmelse om rättegångskostnadernas fördelning som infördes som övriga bestämmelser om sådant skadestånd (6 kap. 7 § skadeståndslagen). Huvudregeln är dock att ska tillämpas. För att den särskilda bestämmelsen ska aktualiseras krävs att en enskild har haft skälig anledning att få saken prövad. I det ligger bl.a. att det på objektiv grund ska ha framstått som befogat att väcka en skadeståndstalan. Det krävs inte att domstolen faktiskt har konstaterat att det har skett en överträdelse av . Vid bedömningen av om det finns skälig anledning ska man t.ex. beakta om rättsläget har varit svårbedömt. Att den skadelidande har fått till stånd ett klargörande avgörande i en fråga som kan vara av vikt även för andra än honom eller henne, kan tala för att det har funnits skälig anledning att pröva saken. Att den enskilde valt att inte vända sig till Justitiekanslern inom ramen för statens frivilliga skadereglering innan en talan väcks i domstol utgör normalt ett skäl mot att tillämpa lättnadsregeln (prop. 2017/18:7 s. 69). beslutade på förslag av om ett tillkännagivande till regeringen om att den borde tillsätta en utredning med uppgift att analysera frågan om skadestånd vid överträdelse av grundlagsskyddade fri- och rättigheter i regeringsformen (bet. 2015/16:KU15 punkt 15, rskr. 2015/16:192). gav regeringen en parlamentariskt sammansatt kommitté i uppdrag att utreda frågan. Kommittén antog namnet Kommittén om grundlagsskadestånd (Ju 2018:09). Kommittén hade i uppdrag att överväga om rätten till ersättning från det allmänna för skada som orsakats vid överträdelser av 2 kap. regeringsformen bör utvidgas. Det ingick också i uppdraget att, oavsett om kommittén bedömer att rätten till ersättning bör utvidgas eller inte, överväga om det är ändamålsenligt och önskvärt att ersättningsrätten regleras i lag (dir. 2018:92 och 2019:59). Kommittén lämnade sitt betänkande Grundlagsskadestånd – ett rättighetsskydd för enskilda (SOU 2020:44) . Kommittén anser att det finns ett behov av att tydliggöra rättsläget i fråga om grundlagsskadestånd. Genom ett sådant tydliggörande påverkas rättighetsskyddet för enskilda i positiv riktning. Enligt kommitténs mening bör möjligheten till grundlagsskadestånd regleras i lag. En bestämmelse med det överordnade syftet att tydliggöra rättsläget i fråga om grundlagsskadestånd och därigenom stärka skyddet för enskildas fri- och rättigheter bör tas in i skadeståndslagen (3 kap. 4 §). En övergripande målsättning bör vara att bestämmelsen ska bli en del av ett tydligt och överskådligt skadeståndsrättsligt system som ger förutsättningar för en rättssäker tillämpning. På samma sätt som när det gäller konventionsskadestånd kommer den grundläggande avgränsningen av tillämpningsområdet för grundlagsskadeståndet att göras genom bedömningen av om det har skett en överträdelse av en fri- och rättighet eller inte. Frågan om ett beslut eller annan åtgärd eller en viss lagstiftning utgör en överträdelse måste avgöras efter en helhetsbedömning av den specifika situationen. Bedömningen bör göras med hänsyn till rättsfall, förarbetsuttalanden och allmänna rättsprinciper, men även till hur motsvarande fri- och rättighet behandlas i konventionsrätten och . Varje fel av en myndighet eller domstol som har med en fri- och rättighet att göra utgör inte en överträdelse av fri- och rättigheten. När det gäller konventionsskadeståndet uppställs ett s.k. nödvändighetskrav för att närmare precisera skadeståndsansvaret. Utöver förutsättningen att det ska ha förekommit en överträdelse av någon av de grundläggande fri- och rättigheterna i 2 kap. regeringsformen bör en reglering om grundlagsskadestånd enligt kommitténs mening innehålla en motsvarande avgränsning av skadeståndsansvaret. En bestämmelse om grundlagsskadestånd bör inordnas i den befintliga paragrafen om konventionsskadestånd, som därmed skulle få ett utvidgat tillämpningsområde. Regelverket kan, bortsett från behovskravet, utformas på samma sätt, exempelvis när det gäller skadeståndets beräkning. Den nya bestämmelsen bör kunna träda i kraft . När det gäller fördelning av rättegångskostnader är kommitténs förslag att en domstol i ett mål om grundlagsskadestånd ska kunna bestämma att vardera parten ska bära sin rättegångskostnad, om en enskild som har förlorat målet hade skälig anledning att få saken prövad. Kommittén anser att samma förmånliga principer för fördelning av rättegångskostnader som vid konventionsskadestånd bör gälla för skadelidande vid tillämpning av en bestämmelse om grundlagsskadestånd. Det är viktigt att enskilda ges goda möjligheter att ta till vara sina rättigheter enligt regeringsformen, vid behov även genom att föra en talan om skadestånd mot det allmänna. Någon särskild lagändring för att åstadkomma detta behövs inte. Utredningen har varit på remiss och bereds i . gav regeringen en parlamentariskt sammansatt kommitté i uppdrag att utreda formerna för ändring av grundlag och behovet av att ytterligare stärka skyddet för domstolarnas och domarnas oberoende långsiktigt (dir. 2020:11). Kommittén antog namnet grundlagskommitté (Ju 2020:04). I direktiven framhålls att kommittén också ska utreda behovet av att möjliggöra ytterligare begränsningar i föreningsfriheten i förhållande till sammanslutningar som ägnar sig åt terrorism. Kommittén ska lämna de förslag till grundlagsändringar och andra författningsändringar som kommittén bedömer är motiverade. lämnade kommittén delbetänkandet Föreningsfrihet och terroristorganisationer (SOU 2021:15). I betänkandet presenterade kommittén den del av sitt uppdrag som rör frågan om behovet av ytterligare möjligheter att begränsa föreningsfriheten i syfte att möjliggöra en generell kriminalisering av deltagande i terroristorganisationer. Övriga delar av uppdraget ska redovisas . behandlade utskottet liknande motionsyrkanden (bet. 2018/19:KU27). Utskottet vidhöll sitt ställningstagande när det gäller behovet av en översyn av regeringsformens begränsningsregler och bestämmelserna om vilandeförklaring. Utskottet behandlade vidare ett motionsyrkande om att utreda en skadeståndsskyldighet för staten vid överträdelser av de fri- och rättigheter som garanteras i regeringsformen. Utskottet konstaterade att en parlamentariskt sammansatt kommitté hade i uppdrag att utreda frågan om statens skadeståndsskyldighet vid överträdelser av de fri- och rättigheter som garanteras i regeringsformen. Yrkandena avstyrktes, med en reservation av . såg utskottet inte skäl att föreslå något tillkännagivande om en översyn av regeringsformens begränsningsregler och reglerna om vilandeförklaring (bet. 2017/18:KU34). Motionsyrkandena om en sådan översyn avstyrktes, med en reservation av , och . Utskottet vidhåller sitt tidigare ställningstagande när det gäller behovet av en översyn av den s.k. begränsningsregeln och bestämmelserna om vilandeförklaring i regeringsformen. Utskottet ser inte heller skäl att ta initiativ till att utreda införandet av en rätt till domstolsprövning eller skydd mot dubbel lagföring. Utskottet konstaterar vidare att det pågår en beredning av de förslag som kommittén om grundlagsskadestånd lämnade i sitt utredningsbetänkande . Utskottet anser att resultatet av beredningen bör avvaktas. Mot denna bakgrund avstyrks samtliga motionsyrkanden om att utreda hur skyddet för mänskliga fri- och rättigheter i regeringsformen kan stärkas. Utskottets förslag i korthet avslår motionsyrkanden om s.k. negativ föreningsfrihet. Jämför reservation 4 (M). I kommittémotion 2019/20:2722 av m.fl. (M) yrkande 8 begärs ett tillkännagivande om en översyn och ett förtydligande av skyddet för föreningsfriheten. Motionärerna anför att till skillnad från regeringsformen också reglerar rätten att stå utanför en organisation, dvs. en s.k. negativ föreningsfrihet. Motionärerna menar att både rätten att vara medlem i och rätten att stå utanför en förening förtjänar grundlagsskydd. Detta gäller enligt motionärerna särskilt mot bakgrund av föreningslivets starka ställning i . Ett i huvudsak likalydande yrkande görs av samma motionärer i kommittémotion 2020/21:3474 yrkande 9, men där begär de att regeringen ska ge grundlagskommitté i uppdrag att förtydliga utformningen av skyddet för föreningsfriheten. Enligt 2 kap. 1 § 5 regeringsformen är varje medborgare gentemot det allmänna tillförsäkrad föreningsfrihet, dvs. frihet att sammansluta sig med andra för allmänna och enskilda syften. Enligt 2 kap. 2 § regeringsformen är varje medborgare gentemot det allmänna skyddad mot tvång att delta i en sammankomst för opinionsbildning eller i en demonstration eller annan meningsyttring. En medborgare är också skyddad gentemot det allmänna mot tvång att tillhöra en politisk sammanslutning, trossamfund eller annan sammanslutning för åskådning i politiskt, religiöst, kulturellt eller annat sådant hänseende. I artikel 11.1 i anges att var och en har rätt till frihet att delta i fredliga sammankomster samt till föreningsfrihet, inbegripet rätten att bilda och ansluta sig till fackföreningar för att skydda sina intressen. I första hand innefattar artikel 11 en förpliktelse för staten att inte ingripa och förhindra sammankomster. har funnit att artikel 11 också skyddar rätten att inte vara medlem av en förening, den negativa föreningsfriheten. Stater får anses vara skyldiga att i viss utsträckning ingripa i relationer mellan enskilda för att se till att denna frihet respekteras, men när det gäller relationerna på arbetsmarknaden får staterna anses ha stor frihet att avgöra var gränserna ska gå för statligt ingripande och vilka medel som ska användas (, Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, 5 uppl., 2015, s. 522). I boken av anges också att staten har en förpliktelse till positivt handlande eller med andra ord en förpliktelse att se till att enskilda inte hindras av andra att utöva sina rättigheter (s. 516). Hur långt denna förpliktelse sträcker sig är enligt inte tydligt, och en plikt till statligt ingripande måste ofta balanseras mot andra likaledes konventionsskyddade intressen. Enligt artikel 14 i ska åtnjutandet av de fri- och rättigheter som anges i konventionen säkerställas utan någon åtskillnad på grund av bl.a. politisk eller annan åskådning. I artikel 5 i den europeiska sociala stadgan anges att alla arbetstagare och arbetsgivare har rätt att fritt organisera sig i nationella och internationella sammanslutningar för att tillvarata sina ekonomiska och sociala intressen. Arbetsdomstolen (AD) prövade en fråga om granskningsavgifter i kollektivavtal 2001 (dom AD 2001 nr 20). Sådana granskningsavgifter togs även ut från oorganiserade arbetstagare. Domstolen fann att de löneavdrag för granskningsarvode som det var fråga om i målet inte kunde jämställas med tvångsanslutning till en organisation. Avdragen ansågs inte heller utsätta de oorganiserade arbetstagarna för tvång eller påverkan att bli medlemmar i förbundet. Förfarandet med avdrag för granskningsarvode var alltså enligt AD inte någon kränkning av deras negativa föreningsrätt. Frågan prövades av . I en dom konstaterade att uttagandet av granskningsarvodena genom löneavdrag innebar att de klagande hade frånhänts egendom och att detta varit lagenligt, men att en kränkning av egendomsskyddet likväl ägt rum eftersom åtgärden inte kunde anses stå i proportion till de allmänna syften som systemet med den kollektivavtalsskyddade rätten att ta ut avgiften avsåg att skydda. Staten ansågs här ha en positiv skyldighet att skydda klagandenas intressen. Den svenska domaren i var skiljaktig på så vis att hon, av de skäl domstolen hade anfört till stöd för sin bedömning att en kränkning av egendomsskyddet hade ägt rum, ansåg att en kränkning i stället borde ha ansetts ha ägt rum av den negativa föreningsfriheten, bl.a. med hänsyn till de relativt små belopp som klagandena hade frånhänts. gav regeringen, som tidigare nämnts, en parlamentariskt sammansatt kommitté i uppdrag att utreda formerna för ändring av grundlag och behovet av att ytterligare stärka skyddet för domstolarnas och domarnas oberoende långsiktigt (dir. 2020:11). Kommittén antog namnet grundlagskommitté (Ju 2020:04). I direktiven framhålls att kommittén också ska utreda behovet av att möjliggöra ytterligare begränsningar i föreningsfriheten i förhållande till sammanslutningar som ägnar sig åt terrorism. Kommittén ska lämna de förslag till grundlagsändringar och andra författningsändringar som kommittén bedömer är motiverade. lämnade kommittén delbetänkandet Föreningsfrihet och terroristorganisationer (SOU 2021:15). I betänkandet presenterade kommittén den del av sitt uppdrag som rör frågan om behovet av ytterligare möjligheter att begränsa föreningsfriheten i syfte att möjliggöra en generell kriminalisering av deltagande i terroristorganisationer. Övriga delar av uppdraget ska redovisas . Utskottet har tidigare behandlat motionsyrkanden om negativ föreningsfrihet. Utskottet uttalade att den grundlagsskyddade föreningsfriheten ger skydd mot att det allmänna tvingar någon att tillhöra en sammanslutning för åskådning i politiskt, religiöst, kulturellt eller annat sådant hänseende. På samma sätt är varje medborgare gentemot det allmänna tillförsäkrad föreningsfrihet, dvs. frihet att sammansluta sig med andra för allmänna och enskilda syften. Motionsyrkandena avstyrktes, med en reservation av (bet. 2011/12:KU14). Inte heller såg utskottet skäl att föreslå ett tillkännagivande om den s.k. negativa föreningsfriheten (bet. 2017/18:KU34). Motionsyrkandet om detta avstyrktes, med en reservation av , och . då utskottet behandlade ett liknande yrkande vidhöll utskottet sitt tidigare ställningstagande. Motionsyrkandet avstyrktes, med en reservation av (bet. 2018/19:KU27). Utskottet vidhåller sitt tidigare ställningstagande och avstyrker motionsyrkandena om en översyn och ett förtydligande av skyddet för föreningsfriheten. Utökad möjlighet att begränsa föreningsfriheten Utskottets förslag i korthet avslår motionsyrkanden om att ge grundlagskommitté i uppdrag att se över möjligheten att begränsa föreningsfriheten dels för organisationer som ägnar sig åt våldsbejakande extremism, dels för kriminella sammanslutningar. avslår även motionsyrkanden om att möjliggöra stängning av vissa religiösa samfund. Jämför reservation 5 (M). I kommittémotion 2020/21:3474 av m.fl. (M) yrkande 10 begärs ett tillkännagivande om att regeringen bör ge grundlagskommitté i uppdrag att se över möjligheten att begränsa den grundlagsskyddade föreningsfriheten för alla former av våldsbejakande extremism. Motionärerna anför att ett förbud för enskilda att delta i organisationer som ägnar sig åt våldsbejakande extremism skulle försvåra för våldsbejakande organisationer att driva verksamhet och göra det möjligt att straffa dem som med hot och våld undergräver vårt fria och öppna samhälle. I samma motion yrkande 11 begärs ett tillkännagivande om att regeringen bör ge grundlagskommitté i uppdrag att utreda och lägga fram ett förslag som innebär att ett undantag till föreningsfrihet utformas så att även kriminella sammanslutningar och gäng omfattas. Motionärerna anför att föreningsfrihetens syfte aldrig har varit att skydda kriminellas rätt att organisera sig. Med hänsyn till den samhällsfara som de kriminella gängen i numera representerar finns det anledning att även inkludera deltagande i kriminella gäng i en framtida begränsning av den grundlagsskyddade föreningsfriheten. I motion 2019/20:3212 av m.fl. (SD) yrkande 3 begärs ett tillkännagivande om att möjliggöra stängning av religiösa samfund med hårdföra tolkningar som tenderar att driva människor att begå brott eller stödja terror. Motionärerna anför att samtliga medborgare självklart bör ha rätt att yttra sin åsikt. Det är vidare viktigt att vi även i fortsättningen har respekt för föreningsfriheten. Vi kan dock inte tillåta vilken organisering som helst där själva syftet handlar om att uppvigla till brott och där kärnan består av djupt kriminella personer. Ett likalydande yrkande görs i motion 2020/21:2876 yrkande 3. Föreningsfriheten är en grundläggande mänsklig fri- och rättighet som åtnjuter ett starkt skydd i grundlag och som också genom sina internationella åtaganden har förbundit sig att respektera. I 2 kap. 1 § första stycket 5 regeringsformen skyddas den genom att var och en i förhållande till det allmänna tillförsäkras frihet att sammansluta sig med andra för allmänna eller enskilda syften. Föreningsfriheten är en av de s.k. opinionsfriheterna. Bland de fri- och rättigheter som regleras i 2 kap. intar dessa friheter en särställning. Skälet är det samband som råder med grunderna för vårt demokratiska statsskick. En omfattande frihet för den enskilde att på olika sätt ta del i den samhälleliga opinionsbildningen har ansetts vara nödvändig för att ett styrelseskick ska kunna kallas demokratiskt (jfr 1 kap. 1 § regeringsformen). Föreningsfriheten får under vissa snävt avgränsade förutsättningar begränsas genom vanlig lag. Liksom i fråga om begränsningar av andra grundläggande fri- och rättigheter gäller att en begränsning får göras endast för att tillgodose ändamål som är godtagbara i ett demokratiskt samhälle. En begränsning får aldrig gå utöver vad som är nödvändigt med hänsyn till det ändamål som har föranlett den och inte heller sträcka sig så långt att den utgör ett hot mot den fria åsiktsbildningen såsom en av folkstyrelsens grundvalar. Den får inte göras enbart på grund av politisk, religiös, kulturell eller annan sådan åskådning (2 kap. 20 och 21 §§ regeringsformen). Av 2 kap. 24 § andra stycket regeringsformen följer vidare att föreningsfriheten får begränsas endast när det gäller sammanslutningar vilkas verksamhet är av militär eller liknande natur eller innebär förföljelse av en folkgrupp på grund av etniskt ursprung, hudfärg eller annat liknande förhållande. För människor som sluter sig samman i organisationer vilkas verksamhet inte omfattas av något av dessa inskränkningsändamål är föreningsfriheten en absolut frihet, alltså en frihet som inte kan begränsas genom vanlig lag. Av förarbetena till regeringsformen framgår att det första ledet i bestämmelsen syftar till att möjliggöra ett bibehållande av straffbestämmelsen om olovlig kårverksamhet i 18 kap. 4 § medan det andra ledet infördes för att öppna möjlighet till lagstiftning också mot rasistiska föreningar (Proposition om ändring i regeringsformen, prop. 1975/76:209 s. 113 f.). Av förarbetena till bestämmelsen om olovlig kårverksamhet, som infördes , framgår bl.a. att regleringen syftar till att förebygga bildandet av organisationer som skulle kunna utöva en inte önskvärd makt i samhället (Proposition med förslag till brottsbalk, prop. 1962:10 s. 267 B). Kommittén om förbud mot rasistiska organisationer gav regeringen en parlamentariskt sammansatt kommitté i uppdrag att överväga om det bör införas ett särskilt straffansvar för deltagande i en rasistisk organisation och ett förbud mot rasistiska organisationer som sådana. (dir 2019:39). Kommittén antog namnet Kommittén om förbud mot rasistiska organisationer (Ju 2019:02). Enligt regeringens uppfattning utgör den organiserade rasismen ett särskilt hot mot samhället som måste tas på största allvar. Rasistiska organisationer bidrar till att rasistiska uttryck får spridning i medier, på internet och i sociala medier samt genom bl.a. demonstrationer på olika håll i landet. Det handlar t.ex. om antisemitiska och afrofobiska budskap. Vit makt-miljöns aktiviteter utgör också ett hot mot enskilda individer. Personer inom den miljön bedöms ha förmåga att begå grova våldsbrott som skulle kunna utgöra terroristbrott i . En parlamentariskt sammansatt kommitté ska därför – göra en kartläggning av hur rasistiska organisationers möjlighet att verka har begränsats i andra länder och ta del av vad som är känt om begränsningarnas effekter – överväga om det bör införas ett särskilt straffansvar för deltagande i en rasistisk organisation och hur ett sådant skulle kunna utformas – överväga om det bör införas ett förbud mot rasistiska organisationer och vilka rättsverkningar och administrativa system som skulle kunna knytas till ett sådant förbud samt bedöma hur verkningsfullt ett sådant förbud skulle vara – lämna författningsförslag om kommittén kommer fram till att lagstiftning avseende dessa frågor bör införas. Uppdraget skulle ha redovisats . Regeringen har dock genom tilläggsdirektiv beslutat att förlänga utredningstiden (dir. 2020:134). Uppdraget ska i stället redovisas . Som tidigare nämnts ska grundlagskommitté (Ju 2020:04, dir. 2020:11) enligt direktivet utreda behovet av att möjliggöra ytterligare begränsningar i föreningsfriheten i förhållande till sammanslutningar som ägnar sig åt terrorism. I direktiven hänvisas till att regeringen genom lagrådsremissen Ett särskilt straffansvar för deltagande i en terroristorganisation beslutade att inhämta ett yttrande från Lagrådet över ett förslag om straffansvar för den som deltar i verksamheten i en terroristorganisation på ett sätt som är ägnat att främja, stärka eller understödja organisationen.