bet · H801KU20d3 · 2021-01-01 00:00:00 — För att begränsa smittspridningen har det varit nödvändigt att förändra vårt sätt att leva. Regeringens åtgärd har bestått bland annat av information och uppmaningar till allmänheten för att få till stånd frivilliga förändringar i människors beteenden. Men vi har också fattat beslut om mycket ingripande restriktioner som begränsningar av deltagande vid allmänna sammankomster och offentliga tillställningar samt besöksförbud i äldreomsorgen – i äldreboenden, förlåt. En viktig del i arbetet har också varit en hög testkapacitet, och vi vidtog därför tidigt åtgärder för att öka den. Eftersom smittspridningen också varierat över landet vidtogs och därefter åtgärder mot smittspridningen i allt större utsträckning lokalt och regionalt för att anpassa åtgärderna till klusterutbrott. Vi måste självfallet dra lärdomar av hur vi som samhälle har hanterat den här krisen. Regeringen har därför tillsatt en kommission för att se över hur regeringen, berörda förvaltningsmyndigheter, kommuner och regioner har hanterat pandemin. Jag välkomnar självfallet också en granskning av av hur regeringen och har hanterat virusutbrottet och dess effekter. Självklart ska jag göra mitt bästa för att svara på de frågor som kommer upp här , även om regeringens åtgärder övervägs och omprövas kontinuerligt och det på många områden kan vara tidigt att dra säkra slutsatser om hur pandemin har hanterats. Därmed, fru ordförande, är jag redo att svara på utskottets frågor. (S): Fru ordförande! Tack, statsministern, för inledningen! Ja, det har ju varit en omfattande diskussion om mål kontra strategi kontra taktik – en ganska förvirrad diskussion . Men den viktiga frågan berörde statsministern lite grann: Hade det gjort någon skillnad om regeringen hade fattat ett beslut? Jag skulle vilja höra hur statsministern och regeringen har resonerat runt den frågan. Skulle det ha varit en skillnad i landet om regeringen hade fattat ett beslut? Kopplat till den frågan skulle jag vilja ta upp det som delvis också berördes i inledningen, det som jag tror att statsministern själv har kallat för maratonloppet som vi har befunnit oss i – frågan om uthållighet. Då har vi ju den här avvägningen mellan frivilliga åtgärder, att motivera människor, och tvångsåtgärder. Hur har regeringen resonerat i den avvägningen mellan frihet och tvång kontra uthållighet? : Fru ordförande! Tack för frågan! För det första: Nej, det hade inte gjort någon skillnad i praktiken med ett formellt fattat beslut, utan regeringen har här valt en strategi som är en inriktning för hur regeringen ska arbeta. En sådan behöver inte komma till uttryck genom regeringsbeslut. Det är naturligt att regeringens politiska inriktning i ett sådant här sammanhang växer fram, diskuteras fram och processas fram i regeringen, men självfallet också i andra konstellationer i . Det är rätt så naturligt. Det är väl därför det också visar sig, som jag tror att flera av statsråden har redovisat här, att det även i många andra länder inte finns något sådant formellt fattat beslut. Det har inte heller i tidigare kriser i varit den vanliga ordningen, helt enkelt, att man har fattat ett sådant beslut. Då är det viktigt att se att vi ändå, som jag sa, när vi har fattat beslut i olika frågor – om det så är förordningar, myndighetsuppdrag eller vad det kan vara –självfallet har vägletts av dessa målsättningar. De finns med . Det finns flera exempel under respektive mål. Det är klart att balansen mellan frivilligt och tvång är svår. Vi måste tänka: Ett: liv och hälsa. Hur ser vi till att skydda liv och hälsa så gott vi någonsin kan? Där har vi inte minst de hårda restriktionerna, när vi säger att nu är det absolut nödvändigt att vi begränsar antalet människor som samlas till en allmän sammankomst eller en offentlig tillställning. Det är oerhört väsentligt att vi gör det. Men det är också som jag sa: Ska det få långtgående verkan är det det bästa om människor själva känner att det här ska jag göra. Jag ska hålla avstånd. Kan jag arbeta hemma så arbetar jag hemma, tvättar händerna ofta och noggrant och så vidare. Ytterst är det avståndet mellan människor som avgör, och då är det viktigt att man själv känner att jag har det här. En blandning alltså. Det är svårt att exakt göra den distinktionen här. Jag förstår vad ledamoten är ute efter, men vi har använt båda helt enkelt. Nummer ett måste vara att skydda liv och hälsa. (M): Från håll kommer vi att inleda med att ställa några frågor om testningen. Jag skulle vilja höra statsministern utveckla hur teststrategi växte fram i början av pandemin, om statsministern var informerad och hur han var involverad i framtagandet av teststrategin. : Det framkom ju och våren att … Tanken i grunden i lagstiftningen är ju att det finns ett ansvar att testa och smittspåra, och det ligger i första hand på regionerna. Det har vi i lagstiftningen. Sedermera framkom det att den där kapaciteten inte kunde hållas i, eftersom smittspridningen ökade så pass kraftigt att det inte fanns förutsättningar. Därför blev det naturligtvis underhand resonemang mellan framför allt , myndigheter och om detta och också med andra myndigheter och regionerna. Det är framför allt det. har från tidigt haft en daglig kontakt med . Från någon vecka därpå har man också haft daglig kontakt med , så det är där som det behovet har växt fram. Därav gav vi också ett uppdrag att arbeta fram en strategi för hur vi ska öka testkapaciteten i landet. (M): Vad var statsministerns roll i framtagandet av detta? : Statsministerns roll är att leda och som chef för och chef för regeringen leda regeringens arbete. Det innebär att de direkta operativa uppgifterna utförs av respektive statsråd och de departement som är direkt berörda, i samverkan med myndigheterna. Men det är klart att i det övergripande ansvaret som regeringschef är min uppgift att se till att vi har en process igång för att se till att vi kan utöka testkapaciteten. Så den typen av resonemang förs utanför regerings- sammanträden. Under allmän beredning diskuterar vi naturligtvis också då till exempel testkapaciteten och andra frågor kopplat till pandemin. Så samtal sker genom ett otal olika forum. När det gäller det direkta ansvaret så var det myndigheten som tog fram den, och det gör man vad jag förstår i samråd med både och regionerna. (M): När ställde om testningen och smittspårningen kommunicerade man det med att säga att det inte längre var meningsfullt att testa dem med symtom, som ju ändå skulle stanna hemma, utan att det tvärtom av medicinska skäl var viktigt att göra den här prioriteringen av personer som ska läggas in på sjukhus och som arbetar med sjukvård och omsorg. Om nu statsministern och regeringen menar att strategin snarare ändrades på grund av resursbrist, varför vidtog man då inte några åtgärder för att korrigera den bilden som kommunicerade? : Jag vet inte om det förelåg någon skillnad i bilden. Jag tror att var tydlig med att det var precis på grund av resursbrist som man var tvungna att agera annorlunda, att då fanns inte den möjligheten. I samma takt som vi fick en kraftig ökning av smittspridningen gick det inte längre att hålla den testning som man hade i början, utan det gällde, givet de begränsade resurserna, att få till en prioritering. Vi ville testa så mycket som möjligt, så det har varit ambitionen. Det finns ingen skillnad där. Men det fattades laboratoriekapacitet. Det var en fråga om transportkapacitet, det var en fråga om personella resurser och det var en fråga om utrustning. Det är ganska komplext att få upp den volym som man önskade, och därför tog det dessvärre än vad vi hade önskat. Men jag upplever inte att har sagt att nu byter vi strategi helt och hållet. Däremot innebar de begränsade resurserna och den ökade smittspridningen att man var tvungen att göra en prioritering. Och i strategin ingick ju inte bara prioriteringen, utan det ingick annat också. (SD): Tack för ordet, fru ordförande, och tack, statsministern, för redogörelsen ! Svenska medier har i olika reportage redogjort för hur och resonerade kring flockimmunitet som det bästa alternativet till en sträng nedstängning och en bred testning av allmänheten. Mejlkonversation samt intervjuer –visar obestridligen att hade att försöka uppnå flockimmunitet som en del av strategi. WHO och större delen av världen avfärdade denna strategi, eftersom viruset var nytt och okänt samt inte verkade bete sig som en vanlig influensa utan mer som en så kallad klustersmitta. Medicinsk expertis både inom och utanför samt även resten av världens länder betraktade denna strategi som ett oerhört vågspel. Vi hade ju facit på dödligheten, och för att uppnå flockimmunitet, om det nu över huvud taget var möjligt, skulle det krävas stora dödstal. Resten av den utvecklade världen försökte åtminstone följa om att testa, smittspåra och isolera. I våra nordiska grannländer lyckades man organisera testningen , och varför just skulle ha problem med logistik, pengar och utrustning är höljt i dunkel. Laboratoriekapaciteten fanns; utnyttjades. SKR har vid tidigare utfrågningar hävdat att de med myndighetsbeslut om tilldelning av pengar skulle ha kunnat få fram logistiken mycket tidigare. Reagens hade kunnat köpas in eller framställas av dem själva. Min fråga till statsministern blir därför: Var flockimmunitet en del av strategin? Om inte, varför följde man inte WHO:s rekommendation i likhet med våra nordiska grannländer? : Nej, jag vill bestämt avvisa alla spekulationer som jag har hört om någon immunitetsgräns, att det ingick i någon strategi att få en viss del av befolkningen smittad. Finns det någon som har hört något uttalande om att nu låter vi en del bli smittade? kan väl hälften stanna hemma från jobbet, men den andra hälften behöver inte göra det? Eller något annat? Vi ska pressa ned smittspridningen så mycket som det bara går. Och vi kanske hittar någon önation längre fram som kanske lyckades hålla det borta. Men att vi helt och hållet skulle få stopp på smittspridningen, det insåg vi i alla fall skulle vara oerhört svårt. Det handlar om att så mycket som möjligt pressa ned den. Sedan är det ett epidemiologiskt begrepp att man kan komma till en situation när man har uppnått flockimmunitet. Men det är något annat. Det är inte en del av en strategi, så jag vill bestämt avvisa det. Aldrig någonsin, naturligtvis, har regeringen suttit och spekulerat i hur många vi borde ha smittade. Sedan när det gäller testning: Jo, överlag vad gäller WHO var ju ett av de få länder som inte stängde gränserna enligt rekommendation från WHO. var också ett land som till exempel inte stängde skolor enligt råd från WHO. Vi skulle ju trycka upp testkapaciteten, och det var därför fick det uppdraget: Ta nu fram en strategi för att se hur vikan få upp en storskalig testning. Det var det som var själva uppdraget. Och naturligtvis fördes ett resonemang mellan , och också med regionerna – hur gör vi då detta? Laboratoriekapaciteten visade sig kanske vara det som snabbast gick att komma upp i volym med. Men sedan har vi allt det andra: det personella, resurserna, logistiken. Biomedicinska analytiker växer inte på träd. Där låg utmaningen. Men vi hade precis enligt WHO:s önskemål den ansatsen, naturligtvis, att öka testningen. (SD): Tack för svaren, statsministern! Vi hade ju SKR här på besök, och de sa uttryckligen att de kunde ha fått igång det här tidigare om de hade fått pengar tilldelade. Men de kunde inte agera bara på ett uttalande från statsministern i medierna att pengar inte är några problem. Det krävdes ett myndighetsbeslut att de skulle få de här pengarna tilldelade. Då är frågan: Varför kom det så pass sent, två efter att våra nordiska grannländer hade satt igång det här? Om det hade kommit redan i mars kanske man hade kunnat bygga upp logistiken mycket tidigare. Det är det jag har lite funderingar över – varför dröjde det så länge? Jag tror att sa också här i utskottet att en jämförelse med inte är riktigt rättvisande. kom väldigt högt i testning på ett tidigt stadium, så de utmärker sig. Men i övrigt skiljer sig inte från till exempel , eller . Så det ser lite olika ut. Det finns ingen enhetlig bild där. Det är klart, vi fattade beslut också om den här så kallade testmiljarden. hade vi fattat beslut om att vi skulle stå för alla extra kostnader för regionerna och kommunerna också. har jag inte exakt datum för regeringsbeslutet, men om både statsministern och finansministern uttalar det tror jag att man kan utgå från att det sker. Det vore vågat av oss att fatta beslut och uttala att vi tar alla extra kostnader och sedan säga till kommunerna att nänä, det där kan ni glömma. Det sker ju inte. Men det var ingen tvekan om att det också handlade väldigt mycket om just kapaciteten och hur man får upp kapaciteten i de delar som jag tidigare beskrev. Det var där som resonemanget tog rätt . Jag kan hålla med om att hade vi vetat att om vi sluter en överenskommelse nu då … Men överenskommelsen med regionerna växte ju fram under resans gång. Det fanns ingen förfrågan från regionerna om att få en överenskommelse, som regeringen sedan sa nej till. Det förelåg inte, utan det var två parter som samarbetade för att få upp testkapaciteten så mycket som möjligt, och så kom till slut det här: Vi tar in det här i en överenskommelse, så har vi löst det. (C): Tack, ordförande, och tack, statsministern, för svaren så här långt! Jag vill fortsätta på det här spåret. Anser statsministern verkligen att regeringen inte hade kunnat göra mer för att snabbare öka testkapaciteten? tjafsade regionerna med om ansvar och finansieringen. Man diskuterade prioriteringsgrupp 3 . Kan inte statsministern inse att det behövdes ett nationellt kommando? Om man nu respekterar den kommunala självstyrelsen hade ju regeringen kunnat ta fram nationell lagstiftning för att tvinga fram det här tidigare. Var den typen av åtgärder något som övervägdes i den situationen? Den andra frågan handlar om statsministern anser att regeringen har gjort tillräckligt omsorgsfulla och noggranna överväganden när man har genomfört restriktionerna som på ett väldigt ingripande sätt har begränsat enskildas grundlagsfästa fri- och rättigheter. Låt oss ta religionsfriheten till exempel. Möjligheten för envar och gemensamt att fira gudstjänst har varit stängd sedan en god tid tillbaka – vi är snart uppe . Trots att till exempel och kristna råd anförde invändningar mot det här i samband med pandemilagen har inte regeringen bemödat sig om att besvara dessa invändningar över huvud taget. Jag vill därför verkligen be statsministern att nu redogöra för hur man har gjort dessa överväganden. : För det första när det gäller de olika grupperna och testningen har vi som sagt utgått från – och det har jag förstått att och socialministern också har gett uttryck för – att det gäller att testa, och så testar man alla. Sedan kan man behöva göra en prioritetsordning av vissa skäl, men det är inte så att det i lagstiftningen förutsätts att vissa grupper inte ska testas. Det här hör också ihop med hela testspårningsverksamheten med journaler. Det är ju inte så att man bara kan starta något nytt på sidan om och börja testa och sedan … Det måste hänga ihop med hela hälso- och sjukvårdssystemet, så därav det. Vi har aldrig sett det som något annat än … Prioriteterna har att göra med begränsad kapacitet – för lite kapacitet, helt enkelt. Då måste man välja vem man ska ta och i vilken ordning, men att 3:an och 4:an inte skulle vara … Jag vet att det har varit en diskussion om det. Så har det varit, men vår utgångspunkt var att det inte var någon skillnad där utan att alla skulle … och sedermera kom det en överenskommelse som kunde befästa det. Så det var en diskussion, det fanns olika uppfattningar om det, men vår utgångspunkt har varit att man inte skiljer ut dem. När det gäller religionsfriheten diskuterade vi såklart , innan pandemilagen kom, hur mycket man kan begränsa. Det gäller demonstrationsfrihet; det gäller alla allmänna sammankomster. Däri har också en del av problemet legat – man har hanterat olika verksamheter olika på grund av att de inte träffas av exempelvis ordningslagen men den här verksamheten gör det. Då finns det, i alla fall enligt den information jag har, i grundlagens förarbeten möjlighet att begränsa även den här typen av sammankomster om man har exempelvis en epidemi eller pandemi. Det är klart att det är samma här – vi vill ju inte vidta några mer långgående åtgärder än vad som är absolut nödvändigt. Men liv och hälsa är det som måste vara i förgrunden. Hur skyddar vi liv och hälsa? Och hur ser vi till att sammankomster kan ordnas på ett sådant sätt att man har rätt mellanrum inte bara när man sitter utan också när man kommer in och ut ur en lokal? Den typen av överväganden har också fått göras. De får naturligtvis göras av experter, men det visar mig på komplexiteten. Därför har vi den här ordningen . Det är klart att vi också diskuterar hur man kan göra, vad man kan göra, för att se till att inte ha de här hårda begränsningarna. De kommer successivt att lyftas, naturligtvis, för vi måste ju ur den här situationen. Förhoppningsvis med vaccination och att vi följer råd och rekommendationer kommer vi till ett läge när sjukvården inte är lika hårt ansatt, och då måste vi successivt lyfta på de restriktionerna. (C): Ordförande! Tack, statsministern, för svaret! För att återkomma till den första frågan: Då anser alltså statsministern att det inte fanns behov av något slags nationellt kommando när det gällde att inte öka på smittspridningen när man hade den här diskussionen om prioriteringsgrupperna? Även statsministern gjorde ju ett utspel om ansvaret och finansieringen för prioriteringsgrupperna, som sedan visade sig inte stämma. Allt det här har ju drivit tid under resans gång. Kan man inte med facit i hand ändå tillstå att man kanske borde ha övervägt att gå in mer kraftfullt från den nationella nivån? : För det första när det gäller själva ordningen tror jag nog att det är bäst att experterna beslutar vilken ordning man ska ta när man har brist på resurser. För det andra tillförde vi ju resurser. Vi fattade beslut om rejält med pengar till testkapacitet – jag tror att redogjorde för det när hon var här – så att det skulle räcka till de här hundra tusen … Det var den här miljarden. nu har vi anslagit ungefär 10 miljarder till testning, så vi har svårt att se att det här med pengarna … Jag får ha respekt för om andra har en annan uppfattning, men vi hade varit tidigt ute och sagt att alla extra kostnader tar vi. Vi har beslutat om en särskild förordning för detta och angivit anslag. Då blir det, när man skriver det anslaget, nödvändigt så att det är kopplat till just det anslag som vi har till förfogande för just den här utgiftsposten. Men det är klart att när vi ser och om vi ser att här kommer det att behövas mer resurser, då beslutar vi om mer resurser. Vi har beslutat om en bra bit över 400, jag tror att det är 420, miljarder kronor i åtgärder sammantaget. Det är ju för att vi måste visa väldigt tydligt att vi ska göra allt vad vi kan på vår nivå. (V): Ordförande! Tack, statsministern, för svaren ! Jag funderar över roll generellt, kopplat till de ärenden som vi har i denna frågerunda. Det är ju en expertmyndighet, och det är inte så konstigt att den har haft en framträdande roll. Men hur mycket har statsministern och regeringen egentligen förlitat sig på Folkhälso- myndigheten? Och vilka mer underlag och perspektiv har man inhämtat när man gjort de här olika, stora inskränkningarna i våra fri- och rättigheter? Det framstår nästan som att regeringen enbart har lyssnat på . Men det är ju inte som gör en bedömning utifrån helheten och en proportionalitet, så jag skulle gärna vilja att statsministern utvecklar detta lite. : Får jag bara fråga, fru ordförande, för att förtydliga: Var det specifikt i de här restriktionsdiskussionerna? Var det det? (V): Generellt. : Generellt sett, okej. Ja, det är klart att , som jag sa i inledningen, är den expertmyndighet som vi har för den här typen av frågor, med en mängd experter – mycket framstående experter – och också med specialistkunskaper. Så för mig är det självklart … Jag kan vända på det och säga att det vore ju direkt tjänstefel att inte lyssna in vad har att säga. Det är också en myndighet som har om inte daglig så väldigt tät kontakt med både och den europeiska motsvarigheten ECDC, och den har naturligtvis att själv ta in kunskap från omvärlden och dra sina slutsatser. För mig vore det märkligt om man då, i det här läget, sa: ”Nja, men ska vilyssna på någon annan.” Det här är inte polemik med ledamoten, men jag vill tydliggöra att nu har vi en myndighet här, och sedan kommer ett svårt läge och då säger vi: ”Vem annars ska vi nu lyssna på?” Det är klart att vi fortsätter att lyssna på den myndigheten och förutsätter att den också uppdaterar sina kunskaper. Det ingår ju i uppdraget. Sedan lyssnar vi självklart till andra myndigheter – är en sådan myndighet; MSB är en annan, med flera – och till kommuner och till regioner, absolut. När vi sedan bereder förslag till restriktioner, som jag ändå uppfattade att en del av frågan handlade om, är det vårt beredningsansvar i . Då kan vi inte bara lyssna på att kommer in med någonting och sedan säga: ”Ja, då gör vi så.” Nej, utan vi har skyldighet att bereda alla beslut. Då gör vi det så som det ska göras och i enlighet med de formerna, beskrivet i … jag tror att det heter Statsrådsberedningens pm 2012:1 med . Där beskrivs det hur det här ska skötas med gemensam beredning, med delning och så vidare, politisk samordning och allt som ska göras. Där byggs då, inte minst uppifrån, ibland fram scenarier. Man ser vilket behov som kommer att finnas här. Kan man göra det här på ett annat sätt? Står den här restriktionen, det här beslutet, så att säga i proportion till behovet? Den typen av resonemang förs ju – med berörda myndigheter. Det kan vara olika från ärende till ärende, så att säga, men respektive statsråd har ansvar för att hantera att beredningen blir korrekt och görs på ett sådant sätt att vi får det här allsidigt belyst och har ett bra beslutsunderlag, det bästa möjliga beslutsunderlaget, när vi väl fattar beslut. Det är den ordning vi har. (V): Anser statsministern att man har fått just de här … att man har haft ett allsidigt belyst underlag när man har fattat beslut om de här inskränkningarna av våra fri- och rättigheter? Allt annat vore fel, så det är klart att det kravet alltid finns. När vi går till beslut ska vi ha ett allsidigt underlag, för det är … allsidigt belyst, förlåt, och ett fullgott beslutsunderlag innan vi fattar beslutet. Det ligger alltid i kravet. Skånberg (KD): Fru ordförande! Tack, statsministern, för svaren så här långt! Det kan möjligen vara på sin plats att bara nämna för åhörare att inte gör en granskning av det rent medicinska. Det sker ju i annan ordning. KU:s roll är att kolla regelefterlevnad av framför allt grundlagarna, ledarskap och beslutsgångar, dokumentation och liknande. Därav de frågor som har varit och den fråga som jag nu tänker ställa. Inledningsvis sa statsministern något om hur rollfördelningen är. Jag skulle vilja att statsministern utvecklade hur ordergivningen sker. Hur är beslutshierarkin i besluten som har rört pandemin? Då tänker jag alldeles särskilt under första fasen . videls att det finns en ansvarsprincip som säger att regioner och kommuner och myndigheterna ska ta ansvar för sina uppgifter i händelse av en kris av det här formatet. Men det är också så som statsministern citerade: Regeringen styr riket och har ett övergripande ansvar för pandemihanteringen. Skulle statsministern vilja utveckla hur ledarskapet ser ut? Då är det hela bredden av … , , statsråd som och och deras departement, och roll. : Fru ordförande! Det var en ganska bred fråga, men jag förstår naturligtvis poängen med den.