bet · H801KrU4 · 2021-03-22 00:00:00 — På mindre orter är dessutom biografer ofta helt centrala kulturförmedlare, och det vore särskilt allvarligt om dessa dukar under i kölvattnet av krisen. Vi ser positivt på att Stiftelsen under coronakrisen på olika sätt ställde om och omfördelade resurser för att stötta aktörer i filmbranschen på grund av de negativa effekterna som följde. Framgent är det viktigt att det från politiskt håll dras lärdomar av och utreds förslag som skulle kunna göra svensk film- och biografkultur mer motståndskraftig för att kunna överleva under kriser och katastrofer som kan drabba oss med kraft likt coronakrisen. Vi anser därför att det bör utredas hur den svenska film- och biografkulturen kan bli mer motståndskraftig med hjälp av lärdomar dragna från coronakrisens effekter. Effekter av coronaviruset, punkt 3 (C) av Per Lodenius (C). Jag anser att förslaget till riksdagsbeslut under punkt 3 borde ha följande lydelse: ställer sig bakom det som anförs i reservationen och tillkännager detta för regeringen. 2020/21:3177 av Per Lodenius m.fl. (C) yrkandena 2 och 3, 2020/21:3638 av m.fl. (MP) yrkande 21 och 2020/21:2118 av i m.fl. (SD) yrkande 8, 2020/21:2825 av (M) och 2020/21:3638 av m.fl. (MP) yrkandena 11, 12 och 19. Coronapandemin har fått stora effekter på kulturlivet. Effekter som riskerar att få långvariga konsekvenser. Situationen har blivit väldigt svår för många av de som arbetar inom kultursektorn. Det påverkar också i högsta grad alla människor som går miste om kulturupplevelser. Kulturen har fått ta del av olika stödpaket under vår, tidig sommar och för att minska effekterna av coronapandemin. Dessa stöd är nödvändiga för att ge bättre förutsättningar för ett brett och tillgängligt kulturliv i hela landet. Det behöver göras en bred översyn av de effekter coronapandemin har fått och vilka ytterligare åtgärder som kan behövas för att säkra ett starkt kulturliv i hela landet även framöver. När kulturlivet åter kommer att öppna i mer normala former efter pandemin bör tillgängligheten för alla vara i fokus. Fler vägar behöver öppnas för dem som inte har haft möjlighet att ta del av olika former av kultur och fått chans att hitta något som kan berika dem. Vad jag har anfört om effekterna av coronapandemin på kulturlivet och om att ge fler tillgång till kulturlivet bör ställa sig bakom och tillkännage för regeringen. Kultursamverkansmodellen, punkt 4 (M) av (M), (M), (M) och (M). Vi anser att förslaget till riksdagsbeslut under punkt 4 borde ha följande lydelse: ställer sig bakom det som anförs i reservationen och tillkännager detta för regeringen. 2020/21:3336 av m.fl. (M) yrkande 4 och 2020/21:2386 av och (båda S), 2020/21:3143 av m.fl. (KD) yrkande 7, 2020/21:3177 av Per Lodenius m.fl. (C) yrkande 4 och 2020/21:3247 av m.fl. (L) yrkande 10. Kultursamverkansmodellen är en reform som alliansregeringen drev i genom för att skapa ökat utrymme för – och bejaka – regionala prioriteringar och variationer vad gäller kulturlivet. De regioner som ingår i modellen beslutar därför hur det statliga bidraget ska fördelas på regional nivå. Kultursamverkansmodellen är ett bra verktyg för att möjliggöra mötet med professionell konst och kultur i hela landet. De regioner som ingår i modellen beslutar därför hur det statliga bidraget ska fördelas på regional nivå. I samtal med bl.a. förtroendevalda och kulturskapare i Region framkommer att rollerna inom Kultursamverkansmodellen är otydliga. Staten måste tydligt visa tillit och vårda flernivåsamverkan som är syftet med samverkans-modellen. Parallella strukturer äventyrar kulturens infrastruktur där modellen är en väsentlig del för att effektivt använda gemensamma resurser. Dessutom behöver kontaktytorna för kulturinstitutioner och fristående kulturutövare förbättras eftersom de uttrycker att de saknar dialog med nationella beslutsfattare. Ambitionen är att de resurser som staten tillför ska användas för att uppfylla de nationella kulturpolitiska målen – men därefter ska den regionala nivån avgöra hur dessa mål bäst uppnås. Det innebär också att regeringen i möjligaste mån bör undvika att kringgå samverkansmodellen och peka ut enskilda verksamheter som ska få statligt stöd. Det är av dessa skäl angeläget att Kultursamverkansmodellen utvecklas. Vi värnar Kultursamverkansmodellen som i sin helhet har tjänat kulturen väl. Modellen behöver dock, , vidareutvecklas och reformeras. Vad vi här har anfört om att Kultursamverkansmodellen bör utvecklas bör ställa sig bakom och tillkännage för regeringen. Kultursamverkansmodellen, punkt 4 (C) av Per Lodenius (C). Jag anser att förslaget till riksdagsbeslut under punkt 4 borde ha följande lydelse: ställer sig bakom det som anförs i reservationen och tillkännager detta för regeringen. 2020/21:3177 av Per Lodenius m.fl. (C) yrkande 4 och 2020/21:2386 av och (båda S), 2020/21:3143 av m.fl. (KD) yrkande 7, 2020/21:3247 av m.fl. (L) yrkande 10 och 2020/21:3336 av m.fl. (M) yrkande 4. För att lyfta kulturlivet i hela landet bör Kultursamverkansmodellens stärkas och utvecklas. Regionerna bör i samverkan med den nationella nivån ta fram en nationell kulturplan. Ytterligare ett sätt att skapa såväl nationellt som internationellt intresse för vårt kulturliv är att inrätta ett system för ett nationellt kulturhuvudstadsår. Tanken är att en svensk stad får statusen nationell kulturhuvudstad. Då kan också mindre städer få uppmärksamhet och en chans att visa upp och särskilt utveckla sitt kulturliv. Detta skulle såväl utveckla Kultursamverkansmodellen som lyfta kulturlivet i hela landet. Vad jag här har anfört om att Kultursamverkansmodellen bör utvecklas och att det bör inrättas ett nationellt kulturhuvudstadsår bör ställa sig bakom och tillkännage för regeringen. Kultursamverkansmodellen, punkt 4 (KD) av (KD). Jag anser att förslaget till riksdagsbeslut under punkt 4 borde ha följande lydelse: ställer sig bakom det som anförs i reservationen och tillkännager detta för regeringen. 2020/21:3143 av m.fl. (KD) yrkande 7 och 2020/21:2386 av och (båda S), 2020/21:3177 av Per Lodenius m.fl. (C) yrkande 4, 2020/21:3247 av m.fl. (L) yrkande 10 och 2020/21:3336 av m.fl. (M) yrkande 4. Staten har ett övergripande strategiskt ansvar för den nationella kulturpolitiken. I Kultursamverkansmodellen som alliansregeringen införde, flyttas dock tyngdpunkten för beslutsfattandet från staten ut till landets regioner. Det är i enlighet med subsidiaritetsprincipen, som är en viktig grundbult i kristdemokratin. har staten avgjort vilka regionala kulturinstitutioner som blivit berättigade till statligt stöd. Förändringen av den regionala kulturpolitiken förutsätter ett närmare samarbete mellan de olika myndigheter och organisationer som har ekonomi och/eller starka intressen i kultursamverkansmodellen. Regioner som ingår i modellen beslutar , i samverkan med länets kommuner, det civila samhället och kulturlivet, hur det statliga bidraget ska fördelas till regional kulturverksamhet. Detta har visat god potential men som alla nya initiativ behöver modellen utvecklas. Jag vill utveckla Kultursamverkansmodellen genom att öka samverkande insatser från staten till regionerna och undvika att statliga kulturinsatser görs vid sidan av som underminerar Kultursamverkansmodellens viktiga funktion. Förhoppningsvis ansluter sig även , som sista region, vilket skulle möjliggöra att besluten om berörda verksamheter skulle kunna fattas närmare utförarna. Även kulturen utanför innerstaden skulle få större chanser att visa upp sig. Vad jag här har anfört om utveckling av Kultursamverkansmodellen bör ställa sig bakom och tillkännage för regeringen. Kultursamverkansmodellen, punkt 4 (L) av (L). Jag anser att förslaget till riksdagsbeslut under punkt 4 borde ha följande lydelse: ställer sig bakom det som anförs i reservationen och tillkännager detta för regeringen. 2020/21:3247 av m.fl. (L) yrkande 10 och 2020/21:2386 av och (båda S), 2020/21:3143 av m.fl. (KD) yrkande 7, 2020/21:3177 av Per Lodenius m.fl. (C) yrkande 4 och 2020/21:3336 av m.fl. (M) yrkande 4. Att skapa utrymme för kvalitetskultur i hela landet är en viktig kulturpolitisk uppgift. Det offentliga stödet till kulturen kommer från både stat, region och kommun. Alla offentliga aktörer har ansvar för att skapa goda möjligheter för ett rikt kulturliv med både bredd och djup. I detta har Kultursamverkansmodellen, som tillämpas i större delen av landet, en nyckelroll. Här har staten sedan Kultursamverkansmodellen infördes inte tagit sin del av ansvaret. Kulturpolitiken bör i princip vara generell. Selektiva urvalsprinciper måste tillämpas restriktivt. Även om det kan finnas behov av strategiska nationella insatser, t.ex. för att främja läsning, bör det nationella stödet fördelas med större förtroende för de lokala och regionala kompetenserna. Det statliga kulturstödet måste också präglas av långsiktighet. En liberal uppgift i alla kommuner är att ta ansvar för att medborgarna får en god tillgång till ett rikt kulturliv i hela landet. En väl fungerande Kultursamverkansmodell är av avgörande betydelse för det lokala och regionala kulturlivet och behöver utvecklas. Kultursamverkansmodellen skulle också kunna användas som modell för att utveckla ett system för bevarandet av hotade kulturmiljöer i glesbygd. Vad jag här har anfört om utveckling av Kultursamverkansmodellen bör ställa sig bakom och tillkännage för regeringen. Tillgång till kultur, punkt 5 (V) av (V). Jag anser att förslaget till riksdagsbeslut under punkt 5 borde ha följande lydelse: ställer sig bakom det som anförs i reservationen och tillkännager detta för regeringen. 2020/21:167 av m.fl. (V) yrkande 14 och 2020/21:448 av m.fl. (V) yrkande 1. De kulturpolitiska målen anger att alla ska ha möjlighet att delta i kulturlivet. Med det menas bl.a. att klasstillhörighet, kön, funktionsvariation, etnisk och religiös bakgrund, bostadsort, sexuell läggning eller könsuttryck inte ska vara ett hinder för delaktighet i kulturlivet. Kulturpolitikens uppgift är att ge riktlinjer som säkrar att samhällets kulturstöd främjar allas delaktighet i det kulturella livet. Människor med funktionsnedsättning ska vara fullt delaktiga, inte bara som besökare, åskådare eller användare, utan även som utövare av kultur och idrott. Att kultur ska vara tillgänglig för alla kan ses som en självklarhet men så är inte fallet . Ett vanligt problem är att kulturverksamhet bedrivs i lokaler som inte är tillgängliga; det gäller såväl privata aktörer som offentliga institutioner. Andra problem som lyfts är bristen på tecken- och syntolkning, att inte tillräcklig information finns före arrangemang om tillgängligheten och att det när assistanstimmarna minskar är svårt att kunna prioritera kulturliv. De problem som personer med funktionsnedsättning kan stöta på när de vill delta i kulturlivet kan i vissa fall bero på brist på kunskap hos arrangörer. är det ideellt engagemang som möjliggör en föreställning eller utställning. Andra gånger är det de ekonomiska resurserna som saknas. De kulturstöd som delas ut måste vara tillräckliga för att olika aktörer ska ha möjlighet att tillgängliggöra sin verksamhet. är många stöd för små och har inte räknats upp , så snarare än att satsa på ökad tillgänglighet behöver aktörerna göra nedskärningar för att kunna fortsätta sin nuvarande verksamhet. För att kulturlivets aktörer ska ha möjlighet att bredda sin publik måste det offentliga stötta upp arbetet, speciellt i kölvattnet av coronakrisen då redan utsatta aktörer är i ett ännu tuffare läge. Vi ser att instanserna på nationell, regional och nivå behöver vara tydliga med att arrangemang som får offentligt stöd också ska vara tillgänglighetsanpassade och erbjuda stöd för att så ska ske. Ansvaret för ett tillgängligt kulturliv ligger på flera nivåer. Samarbetet mellan beslutsfattare på statlig, regional och nivå och fastighetsägare, byggherrar samt konst- och kulturlivets aktörer måste därför öka. För att öka kunskapen om vilka hinder det finns för en person med funktionsnedsättning att ta del av kultur bör även representanter från funktionshindersrörelsen vara delaktiga i arbetet. Regeringen bör få i uppdrag att återkomma med förslag på en bred satsning för att tillgängliggöra kultur för personer med funktionsnedsättning. I syfte att bredda utbudet av tillgänglig kultur och arrangemang bör krav på funktionshindersperspektivet ställas på all offentligt finansierad kultur och idrott. Detta bör ställa sig bakom och ge regeringen till känna. Konst i det offentliga rummet, punkt 7 (M) av (M), (M), (M) och (M). Vi anser att förslaget till riksdagsbeslut under punkt 7 borde ha följande lydelse: ställer sig bakom det som anförs i reservationen och tillkännager detta för regeringen. 2020/21:3336 av m.fl. (M) yrkande 12, 2020/21:3055 av m.fl. (MP) yrkande 26 och 2020/21:1571 av (S) och 2020/21:2116 av i m.fl. (SD) yrkande 6. Kulturen genomsyrar samhället på olika sätt, och den tar sig också uttryck genom arkitektur och konst i såväl nya bostäder som offentliga rum. växer snabbt och uppskattar att 600 000 nya bostäder behöver byggas till 2025. Det innebär också att nya offentliga rum skapas. För att värna konst och arkitektur i det offentliga rummet bör vi blicka såväl bakåt som framåt. Det är därtill en fråga som bör ses i ljuset av byggandets generella villkor. De rivningar som skedde under mitten av 1900-talets andra hälft, och därefter framväxten av de s.k. miljonprogrammen, innebar viktiga standard-höjningar i form av t.ex. rinnande vatten och minskad trångboddhet för många i vårt land. har erfarenheter från denna era visat att trivsel och trygghet handlar om mer än så. Rivningsvågen gjorde irreversibla avtryck i många svenska städer, och många av ingreppen framstår i efterhand som svårförståeliga. Denna samtidshistoria bör vi dra lärdom av. Balansgången mellan nytt och gammalt, mellan bevarande och innovation, är sällan enkel. Men de behöver heller inte alltid stå i motsats till varandra. Hänsyn måste också tas till lokala förutsättningar och samhällets olika behov. Staten kan spela en viktig roll i att skapa förutsättningar för arkitekter, konstnärer och andra skapande grupper att samverka när nya bostadsområden växer fram, och att sådan samverkan sker tidigt i processen. Staten kan också föregå med gott exempel när offentliga miljöer utformas genom att på ett tydligt sätt koppla ihop byggande, arkitektur och konstnärskap. I denna strävan är det dock lika viktigt att bejaka den kraft med vilken miljöer kan växa och utvecklas organiskt, genom enskilda människors samlade krafter. Vad vi nu har anfört om konst och arkitektur i det offentliga rummet bör ställa sig bakom och tillkännage för regeringen. Konst i det offentliga rummet, punkt 7 (SD) av (SD), (SD) och i (SD). Vi anser att förslaget till riksdagsbeslut under punkt 7 borde ha följande lydelse: ställer sig bakom det som anförs i reservationen och tillkännager detta för regeringen. 2020/21:2116 av i m.fl. (SD) yrkande 6, 2020/21:1571 av (S) och 2020/21:3055 av m.fl. (MP) yrkande 26 och 2020/21:3336 av m.fl. (M) yrkande 12. Det är viktigt att utreda vilka direktiv som vore lämpliga att införa för att enprocentsregeln för konstnärlig gestaltning ska tillämpas i praktiken. Den får inte bli en regel som för ofta sätts på undantag som , men inte heller en tvingande regel. Som riktlinje kan regeln dock komma mer till sin rätt. Vi vill också utreda vilka direktiv som kan göra att enprocentregeln i våra offentliga miljöer kan leda till ökad estetisk hållbarhet, hur den kan bidra till att offentliga miljöer upplevs som vackra och tilltalande av allmänheten. Poängen med nämnda regel skulle på så sätt kunna bli tydligare enligt vår mening. Vi föreslår att det i ovan nämnda utredning också ingår ett utredningsuppdrag om hur exploatörer och byggherrar på den kommersiella sidan kan stimuleras att ta större kulturmiljöhänsyn och åläggas ett ökat ansvar för densamma. Vi menar att det finns fog för att se över möjligheterna till att utveckla enprocentregeln med en kulturmiljöklausul där såväl offentliga som kommersiella aktörer omgärdas av ett tydligare riktmärke för kulturhistorisk hänsyn. Att enprocentsregeln kan tillämpas i praktiken är angeläget. Vad vi nu har anfört om att utreda vilka direktiv som vore lämpliga att införa för att enprocentsregeln ska kunna tillämpas bättre och leda till ökad estetisk hållbarhet bör ställa sig bakom och tillkännage för regeringen. Språkcentrum och resursbibliotek för meänkieli, punkt 8 (C) av Per Lodenius (C). Jag anser att förslaget till riksdagsbeslut under punkt 8 borde ha följande lydelse: ställer sig bakom det som anförs i reservationen och tillkännager detta för regeringen. 2020/21:3175 av m.fl. (C) yrkande 8 och 2020/21:3182 av och (båda C). Ett led i att stärka den tornedalska minoritetens ställning och stödja de meänkielitalande vore att inrätta ett meänkielicentrum. lämnade ett antal rekommendationer inom ramen för den sjätte granskningen av efterlevnad av språkstadgan (CM/RecChL[2017]1). En av de rekommendationer som lämnades var att överväga att utvidga användningen av språkcentrum till övriga nationella minoritetsspråk, i linje med de samiska språkcentrumens metodik. För att ta vara på och utreda lämpligheten i denna rekommendation föreslås därför att ett språkcentrum i meänkieli inrättas i . Lokaliseringen till förordas av flera skäl. Att ett språkcentrum lokaliseras till det område där minoritetsspråket används är en given utgångspunkt. ligger centralt i , som är traditionellt språkområde för meänkieli, även om många meänkielitalande bor i olika delar av . Det finns således en infrastruktur, en kritisk massa och en jordmån i som gör orten naturlig för en lokalisering av ett språkcentrum i meänkieli. anser också, i ett förslag till stärkta bibliotek för urfolk och nationella minoriteter, att det nationella resursbiblioteket för meänkieli bör förläggas till . Vidare slutredovisade och folkminnen 2019 ett regeringsuppdrag om inrättandet av språkcentrum för bl.a. meänkieli med institutet som huvudman. Språkcentrumen föreslås arbeta aktivt tillsammans med respektive nationell minoritet och genomföra insatser i syfte att stärka och revitalisera minoritetsspråken. Förslagen bereds i . Det är angeläget att regeringen återkommer till med förslag till språkcentrum för meänkieli och resursbibliotek för meänkieli i . Samisk kultur, punkt 9 (M) av (M), (M), (M) och (M). Vi anser att förslaget till riksdagsbeslut under punkt 9 borde ha följande lydelse: ställer sig bakom det som anförs i reservationen och tillkännager detta för regeringen. 2020/21:3335 av m.fl. (M) yrkandena 1 och 2. En viktig del av minoritetspolitik handlar om att stärka de nationella minoriteternas egenmakt och inflytande samt att verka för att deras språk och kultur hålls levande. Enligt lagen (2009:724) om nationella minoriteter och minoritetsspråk har de nationella minoriteterna särskilda grundläggande rättigheter, såsom inflytande i frågor som berör dem, ett statligt ansvar för att främja och bevara de nationella minoritetsspråken (finska, chib, jiddisch, meänkieli och samiska) samt främja möjligheten att behålla och utveckla de nationella minoriteternas kultur i . För uppföljningen av lagen ansvarar i och . uttrycks dessutom i 1 kap. 2 § regeringsformen särskilt att det samiska folkets möjligheter att behålla och utveckla ett eget kultur- och samfundsliv ska främjas. Under främst 1800–utsattes befolkningen i de norra delarna av för ”försvenskning”. Att ta tillbaka ett språk är ett omfattande arbete. Revitalisering kräver stora utbildningsinsatser och stöd från det omgivande samhället. Även svenska befolkningens attityd till minoritetsspråk och särskilt till samiska är positiv. Språkets bevarande är en nyckel för att bevara också kulturella traditioner. Det är därför viktigt att möjliggöra att språket ärvs från generation till generation och att främja platser och situationer där samiska kan talas. I regeringens skrivelse 2017/18:282 lyfts behovet av att utarbeta ett långsiktigt och samlat handlingsprogram för bevarandet av de nationella minoritetsspråken. Här framhölls att organisering av språkcentrum eller motsvarande funktioner främjar de nationella minoritetsspråken. För samiskan finns samiska språkcentrum lokaliserade i respektive i . I sitt uppdrag att utreda hur Samiskt språkcentrums verksamhet ska kunna utvecklas för att verka som språklig motor och främja fler samiska varieteter föreslår etablerandet av ytterligare två språkcentrum i nord- respektive lule-/pitesamiskt område. Vi delar uppfattning och vill utreda förslaget om att inrätta ytterligare två samiska språkcentrum. är det av den samiska befolkningen folkvalda parlament som ansvarar för samiska frågor, däribland samisk kultur. Även om är förvaltningsmyndighet för samisk kultur och har det övergripande ansvaret delas det på flera offentliga huvudmän. För att ansvaret ska tydliggöras och samlas i större utsträckning än bör det utredas om borde få ett större ansvar för den samiska kulturen. Den institution som är vald att representera den samiska befolkningen borde också vara bäst lämpad att ansvara för dess kultur. Vad vi här har anfört om inrättandet av två nya språkcentrum inom nord- och lule-/pitesamiskt område samt om att göra en översyn om hur ansvaret för den samiska kulturen kan koncentreras till bör ställa sig bakom och tillkännage för regeringen. Nordiskt samarbete, punkt 10 (V) av (V). Jag anser att förslaget till riksdagsbeslut under punkt 10 borde ha följande lydelse: ställer sig bakom det som anförs i reservationen och tillkännager detta för regeringen. 2020/21:597 av m.fl. (V) yrkande 22. förvaltas av genom Spetsbergtraktaten . Avtalet slår bl.a. fast att ska vara neutralt och en permanent demilitariserad zon. Traktaten ger också alla länder som undertecknat den tillåtelse att driva verksamhet på ögruppen. I praktiken har det dock utvecklat sig till att i princip enbart och har verksamhet på . har tonläget blivit allt skarpare mellan länderna. bedrev tidigare gruvverksamhet på ön. Kolgruvorna är relativt enkla att komma åt men de besvärliga transporterna gör att verksamheten inte är lönsam. Trots detta bedriver viss brytning. har en lång historisk relation till framförallt genom upptäcktsresande expedition som misslyckades med att nå från . För att stödja förvaltning av borde utreda möjligheterna att etablera verksamhet på ögruppen. Förslagsvis en kulturverksamhet kopplad till Andréexpeditionens öde. Regeringen bör utreda möjligheterna att etablera kulturverksamhet på i enlighet med Spetsbergstraktaten. Detta bör ställa sig bakom och ge regeringen till känna. Språkfrågor, punkt 6 (SD) (SD), (SD) och i (SD) anför: Svenska språket är en huvudsaklig faktor för kommunikation i vårt samhälle, som det är en bärare av den svenska kulturen. Vi delar intentionen bakom motion 2020/21:3602 och motionen ligger i linje med vår generella politiska inriktning i språkfrågor. Vi ser positivt på motionen och tar med oss dess innebörd i det fortsatta arbetet. Motioner som bereds förenklat, punkt 12 (M) (M), (M), (M) och (M) anför: Utskottet har genom förenklad motionsberedning avstyrkt de motionsförslag som finns upptagna under rubriken ”Motioner som bereds förenklat” eftersom motsvarande förslag har har behandlats av . Vi vidhåller vårt partis ståndpunkt i motion 2020/21:3336 yrkandena 15, 16 och 18. Vi avstår dock från att ge uttryck för dem i detta betänkande. Motioner som bereds förenklat, punkt 12 (SD) (SD), (SD) och i (SD) anför: Utskottet har genom förenklad motionsberedning avstyrkt de motionsförslag som finns upptagna under rubriken ”Motioner som bereds förenklat” eftersom motsvarande förslag har behandlats tidigare av . Vi vidhåller vårt partis ståndpunkt i motionerna 2020/21:646, 2020/21:647, 2020/21:801 yrkandena 3–4, 2020/21:805 yrkande 2, 2020/21:807 yrkandena 1–3 och 5, 2020/21:2118 yrkandena 1–7 och 9–11, 2020/21:2122 yrkandena 1 och 2, 2020/21:2221 yrkandena 1 och 2, 2020/21:2222 och 2020/21:2223 yrkande 4.