sou · H8B362 · 2020-11-12 00:00:00 — Bitillsynsmännen ska rapportera fall av bisjukdomar till länsstyrel- sen, som i sin tur informerar . Bestämmelser om anmälningsplikt avseende bisjukdomar har även meddelats med stöd av provtagningsförordningen. Dessa föreskrifter omfattar ytterligare två bisjukdomar, utöver de tre som omfattas av bisjukdomslagstift- ningen. Anmälan, rapportering och övervakning Av det föregående framgår att anmälningsplikt i de flesta fall enbart gäller för veterinärer och personer som är ansvariga för labo- ratorier, medan även vissa andra personkategorier är anmälnings- pliktiga enligt epizootilagen, bisjukdomslagen och vissa föreskrifter om vattenbruk. 8.2.2Behovet av nationella lagstiftningsåtgärder Bedömningar: Bestämmelserna om anmälningsplikt i EU-lag- stiftningen riktar sig till medlemsstaterna. De kan därför inte tillämpas direkt, vilket innebär att det krävs nationella lagstift- ningsåtgärder. Vidare behöver det kunna meddelas föreskrifter om anmälningsplikt även i andra fall än som krävs enligt EU- bestämmelserna. Grundläggande bestämmelser om anmälnings- plikt bör tas in i den nya djurhälsolag som vi föreslår. Bestämmelser om anmälningsplikt finns också i EU:s djurhälsoför- ordning. Enligt artikel 18.1 a och b ska medlemsstaterna säkerställa att aktörer och andra relevanta fysiska och juridiska personer an- mäler till den behöriga myndigheten om det finns skäl att misstänka förekomst av en e-sjukdom eller om förekomst av en sådan sjukdom påvisas hos djur. Eftersom alla a-, b-, c- och d-sjukdomar även är e- sjukdomar omfattas i praktiken alla förtecknade sjukdomar av an- mälningsplikten. Om det är fråga om en a-sjukdom ska anmälan göras och annars utan onödigt dröjsmål. Bestämmelserna om anmälningsplikt riktar sig till medlemsstat- erna. De kan därför inte tillämpas direkt, vilket innebär att det krävs nationella lagstiftningsåtgärder. Grundläggande bestämmelser om anmälningsplikt bör därför tas in i den nya djurhälsolag som vi före- slår, i vart fall när det gäller sådana sjukdomar som medlemsstaterna är förpliktade att ha anmälningsplikt för. Krav på anmälningsplikt följer även av och rådets förordning (EG) nr 999/2001 av om fast- ställande av bestämmelser för förebyggande, kontroll och utrotning av vissa typer av transmissibel spongiform encefalopati (TSE-för- Anmälan, rapportering och övervakning Enligt artikel 11 ska medlemsstaterna se till att alla djur som misstänks vara smittade med anmäls till de be- höriga myndigheterna. omfattas av epizootilagen men är inte en förtecknad sjukdom enligt EU:s djurhälsoförordning efter- som den omfattas av sektorsspecifika regler i TSE-förordningen.1 Eftersom bestämmelsen riktar sig till medlemsstaten krävs det natio- nell reglering för att den ska gälla i förhållande till enskilda. Därutöver finns det zoonoser som är förpliktat att över- vaka men där det inte finns ett specifikt krav på anmälningsplikt. Slutligen bör det även i fortsättningen vara möjligt att föreskriva om anmälningsplikt även för andra sjukdomar än de förtecknade sjukdomarna och sjukdomar där ett krav på anmälningsplikt följer av annan EU-reglering. Detta är viktigt för den svenska sjukdomsöver- vakningen och bekämpningen, men är även nödvändigt för att ska kunna leva upp till krav på rapportering till för djurhälsa, OIE. 8.2.3Anmälningsplikt avseende förtecknade sjukdomar Förslag: En veterinär ska till eller Statens vete- rinärmedicinska anstalt (SVA) anmäla om veterinären har skäl att misstänka förekomst hos djur av en förtecknad sjukdom eller transmissibel spongiform encefalopati, eller om en sådan sjuk- dom påvisas hos djur. Samma skyldighet som en veterinär har ska även gälla för 1.en aktör, om misstanken eller den påvisade sjukdomen gäller djur som aktören ansvarar för, 2.den som är ansvarig för ett laboratorium där sjukdomen har påvisats eller där det finns anledning att misstänka sjukdom, och 3.en djuryrkesverksam person, om misstanken eller den på- visade sjukdomen gäller djur eller produkter som personen kommer i kontakt med i yrket. 1Se kommissionens delegerade förordning (EU) 2018/1629 av om ändring av förteckningen över sjukdomar i bilaga II till och rådets förordning (EU) 2016/429 om överförbara djursjukdomar och om ändring och upphävande av vissa akter med avseende på djurhälsa (”djurhälsolag”). Anmälan, rapportering och övervakning Anmälan ska göras om det är fråga om en a-sjukdom eller transmissibel spongiform encefalopati. För andra förteck- nade sjukdomar får regeringen eller den myndighet som reger- ingen bestämmer meddela föreskrifter om den tidsfrist som gäller för anmälan. Föreskriftsrätten delegeras till . Bedömning: Sällskapsdjurshållare bör inte omfattas av anmäl- ningsplikt. Skälen för förslagen och bedömningen Några utgångspunkter för övervägandena om anmälningsplikt När det gäller anmälningsplikt anser vi att det finns anledning att göra skillnad mellan olika kategorier av sjukdomar. Det följer av arti- kel 18 att alla förtecknade sjukdomar ska vara anmälningspliktiga och vilket skyndsamhetskrav som ska gälla. De skyldigheter som följer av artikel 18 och som medlemsstaterna måste se till att enskilda lever upp till bör komma till uttryck direkt i djurhälsolagen. Det- samma bör gälla i fråga om anmälningsplikt angående transmissibel spongiform encefalopati, eftersom ett krav på anmälningsplikt följer av EU-regleringen. När det gäller icke förtecknade sjukdomar finns det anledning till andra överväganden. Vi återkommer till den frågan i avsnitt 8.2.5. Enligt artikel 18 ska anmälningsplikten gälla för ”aktörer och andra relevanta fysiska eller juridiska personer”. Med aktör avses varje fysisk eller juridisk person som ansvarar för djur eller produkter, även för en begränsad tidsperiod, med undantag av sällskapsdjurs- hållare och veterinärer (artikel 4.24). Med produkter avses avels- material, produkter av animaliskt ursprung samt animaliska bipro- dukter och framställda produkter (artikel 4.32). Begreppet ”aktör” innefattar alltså såväl djurhållare, inklusive innehavare av bisamhällen, som djuryrkesverksamma personer som i sin yrkesverksamhet an- svarar för djur eller produkter, t.ex. transportörer och den som an- svarar för ett hunddagis eller djurhälsopersonal som inte är veteri- Anmälan, rapportering och övervakning närer och som ansvarar för djur i denna roll. Däremot omfattar det inte djuryrkesverksamma som i sitt yrke enbart kommer i kontakt med djur eller produkter utan att ansvara för dem (artikel 4.26). Eftersom begreppet aktör har definierats i EU:s djurhälsoförordning behöver någon ytterligare förklaring inte tas in i den nya djurhälso- lagen (se även avsnitt 5.6 om ord och uttryck i lagen). Det bör alltså anges i den nya djurhälsolagen att aktörer omfattas av anmälnings- plikten i fråga om förtecknade sjukdomar. Av artikeln kan utläsas att anmälningsplikten måste gälla både fysiska och juridiska personer. Anmälningsplikten för aktörer avseende förtecknade sjukdomar bör vara begränsad till djur som aktören ansvarar för. Vi bedömer att en sådan begränsning är förenlig med artikel 18 och dessutom lämp- lig eftersom anmälningsplikten blir alltför vidsträckt och odefinierad om alla aktörer, t.ex. djurhållare, ska vara anmälningspliktiga beträff- ande alla djur, oavsett i vilket sammanhang de kommer i kontakt med dessa djur. Anmälningsplikten för aktörer bör gälla både vid misstanke om sjukdom och påvisande av sjukdom. I de flesta fall är det visserligen tillräckligt med anmälan av misstanken, eftersom ett konstaterande normalt kräver veterinärundersökning eller laboratorie- analys, varvid anmälningsplikt uppkommer för veterinären eller den som är ansvarig för laboratoriet. Det kan dock förekomma att prover skickas på analys i utlandet. Det är då inte alltid så att laboratoriet är skyldigt att underrätta om sjukdomen påvisas vid analysen. Bestämmelsens träffyta avseende djurhållare överensstäm- mer vid denna bedömning huvudsak med vad som gäller om anmäl- ningsplikt enligt 2 § epizootilagen. Det finns här anledning att säga några ord om salmonella, som omfattas av zoonoslagens bestämmelser. Enligt zoonos- lagen och föreskrifter som meddelats med stöd av den gäller inte någon anmälningsplikt för djurhållare, utan i stället en skyldighet för den som yrkesmässigt håller djur att låta utföra och bekosta under- sökningar av djur. Enligt kommissionens genomförandeförordning (EU) 2018/1882 av om tillämpningen av vissa bestämmelser om förebyggande och bekämpning av sjukdom för kategorier av förtecknade sjukdomar och om fastställande av en förteckning över djurarter och grupper av djurarter som utgör en betydande risk för spridning av dessa förtecknade sjukdomar är infek- tion med Salmonella Pullorum, Salmonella Gallinarum och Salmo- nella arizonae hos vissa fåglar förtecknade som d+e. Anmälan, rapportering och övervakning övrigt inte förtecknad. Bestämmelserna om anmälningsplikt enligt EU:s djurhälsoförordning är därför bara tillämpliga i vissa fall. Det innebär att vår föreslagna lagregel bara kommer att vara tillämplig i fråga om förtecknade varianter av salmonella hos förtecknade arter. Därutöver ska anmälningsplikten enligt artikel 18 som sagt gälla för ”andra relevanta fysiska eller juridiska personer”. Någon närmare vägledning om vilka som avses med detta ges inte i förordningen och kommissionen har inte bemyndigats att anta närmare bestämmelser. Detta innebär att varje medlemsstat, utifrån sina nationella förhåll- anden, måste bestämma vilka som, utöver aktörer, ska omfattas av anmälningsplikten. För att syftet med anmälningsplikten ska uppnås är det viktigt att regleringen klart utpekar vilka som är skyldiga att göra en anmälan i olika situationer. Kravet enligt artikel 268 på att överträdelse av förordningens bestämmelser är sanktionerade under- stryker ytterligare vikten av att bestämmelsens räckvidd är tydlig, eftersom det inte kan komma i fråga att ålägga någon en sanktion för överträdelse av en otydlig bestämmelse. Veterinärer utgör inte aktörer och har en särställning inom smitt- skyddet. En veterinär är ofta den person som först har anledning att misstänka ett fall av en förtecknad sjukdom, eller som först konsta- terar utbrottet. Det framstår därför som självklart att veterinärer bör vara anmälningspliktiga om det finns skäl att misstänka en åtgärds- sjukdom. Veterinärernas anmälningsplikt bör vara generell och gälla alla djur – inklusive vilda djur. Detta överensstämmer med gällande rätt. Det har framförts till utredningen att det kan vara proble- matiskt med en anmälningsplikt som omfattar även sådana veteri- närer som inte är kliniskt verksamma. Bedömningen är dock att det inte är lämpligt att i författning begränsa anmälningsplikten. Den veterinär som de facto har en misstanke om en viss åtgärdssjukdom bör nämligen vara skyldig att anmäla misstanken, oavsett om han eller hon är kliniskt verksam. Om veterinären däremot saknar den kunskap eller erfarenhet som krävs för att en sådan misstanke ska uppkomma, uppstår inte heller någon anmälningsplikt. Anmälan, rapportering och övervakning Anmälningsplikten avseende förtecknade sjukdomar bör även om- fatta andra personer som i sitt yrke kommer i kontakt med djur och produkter, dvs. djuryrkesverksamma personer med den terminologi som används i EU:s djurhälsoförordning (jfr 3 a § första stycket epizootilagen och artikel 4.26 i förordningen). Ett exempel kan vara personer som arbetar med artificiell befruktning av djur. Med pro- dukter avses sådant som omfattas av definitionen i artikel 4.32. Detta gäller i fråga om epizootisjukdomar och det finns inte anledning att inskränka kretsen av anmälningspliktiga i detta avse- ende, även om det innebär att vissa sjukdomar som inte är epizootier kommer att omfattas. Dock bör det uttryckligen framgå att anmälningsskyldigheten för djuryrkesverksamma personer en- bart avser djur och produkter som de kommer i kontakt med i yrket. Mycket talar för att detta även var avsikten när bestämmelsen i 3 a § epizootilagen infördes, men det framgår inte av bestämmelsens ordalyd- else och sägs inte heller uttryckligen i förarbetena (jfr prop. 2004/05/29 s. 15, 16 och 27). Förslaget innebär att vissa yrkeskategorier som inte omfattas av någon anmälningsplikt blir anmälningspliktiga vid misstanke om förtecknade sjukdomar. Vi tänker då främst på personer som arbetar med fiske. Vilda fiskar omfattas inte av epizooti- lagen och föreskrifter om anmälningsplikt avseende fisksjukdomar gäller bara för veterinärer och den som är ansvarig för ett laboratorium (6 § SJVFS 2012:24). Vårt förslag innebär därför en viss utvidgning av anmälningsplikten i detta avseende. Vi anser att detta är motiverat mot bakgrund av att vilda fiskar omfattas av EU:s djurhälsoförordning. När det gäller de förtecknade varianterna av salmonella blir det fråga om en något utvidgad anmälningsplikt i fråga om personkretsen, eftersom djuryrkesverksamma inte är anmälningspliktiga enligt zoonos- lagen. Det finns dock inte anledning att krångla till regleringen genom att göra ett undantag för salmonella. Anmälningsplikt för den som ansvarar för ett laboratorium Anmälningsskyldigheten för personer som ansvarar för laboratorier är, som tidigare nämnts, avsedd för fall där analysarbetet vid ett labo- ratorium görs av någon annan än en veterinär (se prop. Anmälan, rapportering och övervakning s. 52). Detta kommer givetvis att förekomma även i fortsättningen. När det gäller personer som är ansvariga för laboratorier bör anmäl- ningsplikten avse sådant som framkommer i samband med analyser som laboratoriet genomför. Sällskapsdjurshållare bör inte ha anmälningsplikt Sällskapsdjurshållare är inte aktörer enligt EU:s djurhälsoförordning och nämns inte i artikel 18.1, men skulle möjligen kunna anses ingå i uttrycket ”andra relevanta fysiska och juridiska personer”. Vi anser emellertid att de inte bör omfattas av anmälningsplikt. Skälet till vår bedömning är för det första att det är tveksamt om personer som på icke kommersiell basis har sällskapsdjur såsom hund och katt i allmänhet kan förväntas vara så insatta i djurens sjukdomar att det är meningsfullt eller rimligt med en anmälningsplikt för dem. Det normala förfarandet torde – i än högre grad än när det gäller personer som har livsmedelsproducerande djur – vara att djurägaren märker att djuret visar sjukdomstecken och kontaktar en veterinär för att få veta vad som är fel. En skyldighet för bl.a. sällskapsdjurshållare att se till att ett djur som är sjukt ges nödvändig vård eller avlivas följer av 4 kap. 1 § djurskyddslagen (2018:1192). Vi bedömer alltså att sällskapsdjurshållare inte är sådana relevanta personer som avses i artikel 18 och inte bör omfattas av en anmälningsplikt. Detta innebär för epizootisjukdomarnas del en viss inskränkning i förhåll- ande till vad som gäller (jfr 2 § epizootilagen). Enligt artikel 18.1 a ska de anmälningspliktiga personerna vara skyl- diga att anmäla misstanke om eller förekomst av en a- sjukdom. Detta bör framgå direkt av djurhälsolagen. För att regler- ingen ska leva upp till kraven i artikel 11 i TSE-förordningen bör samma skyndsamhetskrav som för a-sjukdomar gälla i fråga om trans- missibel spongiform encefalopati. När det gäller övriga sjukdomar gäller i stället skyndsamhets- kravet ”utan onödigt dröjsmål”, se artikel 18.1 b. Vår bedömning är att innebörden av detta krav beror på vilken sjukdom det är fråga om. I vissa fall kan det vara nödvändigt att anmälan sker omgående, Anmälan, rapportering och övervakning medan det för andra sjukdomar inte är motiverat att varje misstanke eller påvisande av en förtecknad sjukdom anmäls för sig. Som ett exempel kan nämnas angrepp av varroakvalster, som är endemisk i större delen av . Det skulle få orimliga konsekvenser om bi- hållarna skulle vara tvungna att göra en anmälan varje gång de på- träffar varroakvalster i ett bisamhälle. I sådana och liknande fall kan det vara tillräckligt med någon form av periodisk rapportering till . När det gäller vissa andra sjukdomar kan det tvärt- om vara angeläget att myndigheterna informeras. Det kan då vara nödvändigt att uppställa höga krav på skyndsamhet. Med hänsyn till det anförda bör det överlämnas åt att föreskriva om vilken tidsfrist som gäller för anmälan beträffande alla förtecknade sjukdomar utom a-sjukdomar. Sådana föreskrifter måste då utformas på ett sådant sätt att kan leva upp till de krav på övervakning och rapportering till unionen som följer av EU:s djur- hälsoförordning och kommissionens delegerade förordning (EU) 2020/689 av om komplettering av Europa- parlamentets och rådets förordning (EU) 2016/429 vad gäller bestäm- melser om övervakning, utrotningsprogram och sjukdomsfri status för vissa förtecknade sjukdomar och nya sjukdomar. 8.2.4Till vem ska anmälan göras? Förslag: Anmälningsplikten ska fullgöras till eller SVA. Båda myndigheter utses till behörig myndighet avseende denna uppgift. En anmälan till en distriktsveterinär ska anses gjord till . Bedömning: Behovet av information till kan till- godoses genom att får i uppgift att underrätta . Det bör därför inte ställas krav på anmälan till läns- styrelsen. Anmälan, rapportering och övervakning Skälen för förslaget och bedömningen Anmälan ska göras till den behöriga myndigheten Nästa fråga är till vem anmälan ska göras i fråga om en förtecknad sjukdom och transmissibel spongiform encefalopati. Enligt arti- kel 18 ska anmälan göras till den behöriga myndigheten. Uppgiften att ta emot en anmälan är inte en del av offentlig kontroll men får däremot anses som annan offentlig verksamhet. Uppgiften omfattas inte av delegeringsreglerna i artikel 14 i EU:s djurhälsoförordning, som uttömmande reglerar vilka uppgifter enligt förordningen som kan delegeras av den behöriga myndigheten (se våra bedömningar i avsnitt 6.3). Den behöriga myndigheten kan med andra ord inte dele- gera uppgiften att ta emot anmälan. Anmälan avseende förtecknade sjukdomar måste alltså i fortsättningen i samtliga fall göras till den myndighet som pekas ut som behörig myndighet att ta emot sådana anmälningar. ska vara behörig myndighet att ta emot anmälningar Den anmälningsplikt som enligt epizootilagen, zoonoslagen och jordbruksverkets föreskrifter vilar på veterinärer och personer som är ansvariga för laboratorier fullgörs till och läns- styrelsen och i vissa fall enbart . Djurhållare och vissa personer med koppling till vattenbruk är i vissa fall ålagda att anmäla misstanke om sjukdom hos djur i hans eller hennes vård till distrikts- veterinären eller en annan veterinär (jfr epizootilagen 2 §, och 3 kap. 5 § SJVFS 2014:4). Systemet bygger i dessa fall på att det finns en kedja där djurhållaren anmäler till veterinär som i sin tur rapporterar vidare om det finns skäl till det. I enlighet med dagens ordning bör vara behörig myndighet att ta emot anmälan. Någon möjlighet att ha kvar regler som innebär att djurhållare kan göra sin anmälan till en veterinär finns inte med hänsyn till att uppgiften att ta emot anmälan inte får delegeras. Däremot bedömer vi att det i och för sig är förenligt med artikel 14 och 18.1 att anmälningsplikten fullgörs till en distriktsvete- rinär, eftersom distriktsveterinärerna är en del av organisation (jfr 2 § epizootilagen och prop. 2004/05:29 s. 16). Det har då ingen betydelse om distriktsveterinären är officiell veterinär Anmälan, rapportering och övervakning bör dock i verkställighetsföreskrifter kunna meddela närmare bestämmelser om hur anmälningsplikten ska fullgöras och kan då exempelvis föreskriva att så ska ske på en viss blankett eller ett visst telefonnummer. Anmälningsplikten till bör slopas Enligt vår mening bör man helt slopa anmälningsplikten till läns- styrelsen när det gäller förtecknade sjukdomar och transmissibel spongiform encefalopati. Regelverket bör vara så enkelt som möjligt och behovet av information till kan i stället tillgodoses genom att får i uppgift att underrätta . Detta är väl förenligt med den centrala roll som Jord- bruksverket har på området. Bestämmelser om underrättelseskyl- dighet för ligger inom regeringens primära normgiv- ningsområde och kan ges i förordning (8 kap. 7 § regeringsformen). Vår bedömning omfattar även bisjukdomarna, som omfattas av anmälningsplikt enligt både bisjukdomslagen och Jordbruks- verkets föreskrifter med stöd av provtagningslagen. Anmälnings- plikten enligt 2 § bisjukdomslagen och 5 § bitillsynsförordningen ska fullgöras till en bitillsynsman eller i distriktet. Vi föreslår i avsnitt 6.2.4 att systemet med bitillsynsmän avskaffas och att ska leda bekämpningen av bisjukdomar. Med hänsyn till dessa förslag förefaller det mest rationellt att bisjuk- domarna även i detta avseende jämställs med övriga sjukdomar hos landlevande djur och att anmälan görs enbart till . Anmälan bör även kunna fullgöras till SVA Under vårt arbete har vi uppmärksammat att det är vanligt att den som misstänker ett utbrott av en smittsam djursjukdom i första hand ringer SVA. Vi har därför övervägt om det finns anledning att ändra regelverket på så sätt att anmälningsplikten även kan fullgöras till SVA och kommit fram till att en sådan ändring bör göras. Det huvudsakliga skälet för bedömningen är att det inte framstår som motiverat att en person ska vara tvungen att anmäla en sjukdoms- misstanke två gånger. Ytterst kan det finnas en risk för att den som kontaktat SVA men som inte meddelat kan komma Anmälan, rapportering och övervakning att ställas till svars för underlåtenhet att fullgöra anmälningsplikten, trots att SVA kontaktats. Det framstår som mer rationellt att an- mälan kan göras till SVA som i sin tur får en skyldighet att omedel- bart underrätta om alla misstankar som inte avfärdas. Förutsatt att det utarbetas tydliga rutiner för underrättelsen från SVA till ser vi inte några avgörande nackdelar med att anmälningsplikten kan fullgöras antingen till eller till SVA. Att SVA ges uppgiften att ta emot anmälningar inne- bär att SVA i den nya djurhälsoförordningen bör utses som behörig myndighet avseende denna uppgift. Vid utbrott av en smittsam djursjukdom är ett snabbt agerande ofta avgörande för en framgångsrik bekämpning. Det är därför viktigt att myndigheterna utformar tydliga rutiner för hur underrättelsen till andra berörda myndigheter ska gå till, så att risken för fördröj- ningar minimeras. Vi återkommer i avsnitt 8.2.7 till frågan om myn- digheternas underrättelser. 8.2.5Anmälningsplikt avseende icke förtecknade sjukdomar Förslag: Regeringen eller den myndighet som regeringen bestäm- mer får meddela föreskrifter om anmälningsplikt i fråga om icke förtecknade sjukdomar. Föreskriftsrätten delegeras till Jordbruks- verket. När det gäller sjukdomar som inte omfattas av tvingande EU- bestämmelser om anmälningsplikt ligger det närmast till hands att jämställa dem med de sjukdomar som är anmälningspliktiga enligt bestämmelser som meddelats med stöd av provtagningslagen. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer bör få meddela föreskrifter om anmälningsplikt i fråga om sådana sjukdomar. Provtagningslagens bemyndiganden avser bestämmelser om anmäl- ningsplikt för veterinärer och den som är ansvarig för ett labora- torium (5 § provtagningslagen). Det är också tillåtet att meddela föreskrifter om skyldighet för den som håller djur att anmäla miss- tanke om djursjukdom till en veterinär (6 § första stycket 2). Anmälan, rapportering och övervakning myndigandet att meddela föreskrifter avseende övriga förtecknade sjukdomar bör även i den nya djurhälsolagen omfatta en möjlighet att ålägga anmälningsplikt för veterinärer och den som är ansvarig för ett laboratorium. Det bör enligt vår mening även vara möjligt att föreskriva om anmälningsplikt för aktörer. Denna kategori omfattar bl.a. den som håller djur, inklusive innehavare av bisamhällen, men träffar även andra personer, exempelvis transportörer.