sou · H8B312 · 2020-03-09 00:00:00 — Det kommer dock att innebära stora skillnader mellan värde- pappersbolag som tar emot medel på konto och värdepappersbolag som tar emot medel med redovisningsskyldighet; den förra kategorin ska tillämpa de nuvarande reglerna i tillsynsförordningen medan den senare kategorin ska tillämpa de nya reglerna i värdepappersbolags- förordningen. Det är möjligt att värdepappersbolag som har tillstånd att ta emot medel på konto av den anledningen väljer att avstå från detta tillstånd och i stället, om de inte redan har det, söker tillstånd för att ta emot medel med redovisningsskyldighet. Men detta bör vara upp till varje bolag att bedöma. När kapitaltäckningsreglerna för värdepappersbolag genomförs i svensk rätt uppstår ett behov av att skilja ut de värdepappersbolag som ska tillämpa de regler i tillsynslagen som gäller för kreditinstitut från övriga värdepappersbolag. I lagen om värdepappersmarknaden bör därför införas en bestämmelse i 8 kap. som innebär att bestäm- melserna om styrning och kontroll i lagen om bank- och finansier- 1994/95:50 s. 99 och prop. 2006/07:115 s. 326. 1994/95:50 s. 99. ingsrörelse samt tillsynslagens bestämmelser om kreditinstitut ska tillämpas på värdepappersbolag med tillstånd för kreditgivning och inlåningskonton. För att undanröja eventuella tveksamheter om till- synsförordningens tillämpning bör bestämmelsen också ange att den förordningen ska tillämpas. Möjligheten för ett värdepappersbolag att ta emot medel på konto kommer även i fortsättningen att vara en svensk reglering som inte återfinns på EU-nivå vilket kan påverka möjligheterna att bedriva verksamheten i fråga i andra länder inom EES. Förslag: Bestämmelserna i 2 kap. 10 § lagen om värdepappers- fonder och 7 kap. 4 § första och andra styckena lagen om för- valtare av alternativa investeringsfonder ändras så att de i stället för att innehålla regler om kapitalbasens storlek i sak hänvisar direkt till artikel 13 i värdepappersbolagsförordningen. Värdepappersbolagsdirektivet innehåller två artiklar, 60 och 61, som ändrar artikel 7 i UCITS-direktivet19 och artikel 9 i AIFM-direk- tivet20. De artiklar som ändras rör kraven på eget kapital under på- gående verksamhet. I sak innebär ändringarna att det i UCITS- respek- tive AIFM-direktivet anges, att oavsett vilket kapital som krävs enligt de för respektive företagstyp unika reglerna i UCITS- och AIFM-direktiven, så får ett fondbolags eller AIF-förvaltares egna medel aldrig understiga det belopp som följer av artikel 13 i värde- pappersbolagsförordningen. I den artikeln anges i sin tur att belop- pet ska uppgå till en fjärdedel av bolagets fasta omkostnader. I den svenska lagstiftning som genomfört artikel 7 i UCITS-direk- tivet och artikel 9 i AIFM-direktivet anges att fondbolagets/ AIF-förvaltarens egna medel, oavsett vad som följer av de företags- specifika kraven, inte får ”understiga ett belopp som motsvarar 25procent av bolagets fasta omkostnader”.21 Vidare anges i de svenska paragraferna, liksom i artikel 13 i värdepappersbolagsförordningen, 19Europaparlamentets och rådets direktiv /65/EG. 20Europaparlamentets och rådets direktiv /61/EU. 212 kap. 10 § första stycket lagen om värdepappersfonder och 7 kap. 4 § första stycket lagen (2013:561) om förvaltare av alternativa investeringsfonder. dels att kan besluta om ändring av kapitalkravet om bolagets/förvaltarens verksamhet har ändrats väsentligt, dels vilket räkenskapsår som ska användas för beräkningen av de fasta omkost- naderna. De svenska paragraferna motsvarar alltså i sak artikel 13 i värdepappersbolagsförordningen. Det är dock inte en lämplig ord- ning att i svensk lag ha bestämmelser som har samma innebörd som en bestämmelse i en direktverkande förordning. Det är olämpligt, inte bara från principiella utgångspunkter, utan även rent praktiskt. Om det inte i lagen hänvisas till den relevanta artikeln i förordningen uppstår en oklarhet om i vilken mån nivå 2-bestämmelser som an- knyter till förordningens artikel är tillämpliga. Att sådana bestäm- melser ska tas fram följer av artikel 13.4 i förordningen.22 Bestämmel- serna i lagen om värdepappersfonder (2 kap. 10 §) och lagen om för- valtare av alternativa investeringsfonder (7 kap. 4 § första och andra styckena) bör därför ändras så att de hänvisar direkt till artikel 13 i värdepappersbolagsförordningen. 5.5Ändringar av tillämpningsområdet i tillsynsförordningen och kapitaltäckningsdirektivet Värdepappersbolagsförordningen och värdepappersbolagsdirektivet innebär också ändringar i kapitaltäckningsdirektivet och tillsyns- förordningen beträffande tillämpningsområdet för de rättsakterna. I tillsynsförordningen utvidgas definitionen av kreditinstitut till att omfatta, förutom företag vars verksamhet består i att från allmän- heten ta emot insättningar eller andra återbetalbara medel och att bevilja krediter för egen räkning, även företag (utom råvaru- eller utsläppsrättshandlare, företag för kollektiva investeringar eller för- säkringsföretag) som bedriver investeringsverksamheterna handel för egen räkning eller garantigivning/placering av finansiella instru- ment på grundval av ett fast åtagande, och det samlade värdet av före- tagets eller företagsgruppens tillgångar uppgår till (se den ändrade artikeln 4.1.1 i tillsynsförordningen). Även defi- nitionen av begreppet institut i artikel 4.1.3, som bestämmer tillämp- 22Det finns nivå 2-bestämmelser kopplade till motsvarande regel i tillsynsförordningen, som anger vad som ska ingå i bolagets fasta omkostnader, se artikel 34b i kommissionens delegerade förordning (EU) 2015/488. ningsområdet för både tillsynsförordningen och kapitaltäcknings- direktivet, ändras. Definitionen omfattar inte längre värdepappers- företag, utan med institut avses i stället kreditinstitut som har aukto- riserats enligt artikel 8 i kapitaltäckningsdirektivet och företag som har auktoriserats enligt den nya artikeln 8a.3 i samma direktiv. Enligt artikel 8a.3 ska sådana företag som genom ändringen av artikel 4.1.1 i tillsynsförordningen omfattas av definitionen av kreditinstitut an- söka om auktorisation som kreditinstitut senast när genomsnittet av samtliga tillgångar (på företagsnivå eller konsoliderad nivå) beräknat över en sammanhängande tolvmånadersperiod, uppgår till (artikel 8a.1) eller och efter ikraftträdandet av värdepappersbolagsdirektivet. Regleringen är genom ett flertal korsreferenser mellan tillsyns- förordningen och kapitaltäckningsdirektivet svårgenomtränglig, men innebär i korthet att vissa mycket stora värdepappersbolag definieras som kreditinstitut i tillsynsförordningen och att därmed regleringen i tillsynsförordningen och kapitaltäckningsdirektivet i sin helhet är tillämplig på dessa företag. Företagen ska också söka tillstånd som kreditinstitut inom . 5.5.1Genomförande i svensk rätt Förslag: Definitionerna av kreditinstitut i 1 kap. 5 § 10 lagen om bank- och finansieringsrörelse, 1 kap. 4 b § lagen om värdepap- persmarknaden och 1 kap. 2 § första stycket 3 tillsynslagen, ändras så att de även omfattar sådana företag som avses i artikel 4.1.1 b i tillsynsförordningen. Definitionen av värdepappersbolag i 1 kap. 2 § första stycket 4 tillsynslagen ändras så att den avser bolag med tillstånd enligt lagen om värdepappersmarknaden, vilka inte är kreditinstitut. En ny bestämmelse tas in i lagen om värdepappersmarknaden om att sådana värdepappersbolag som avses i artikel 4.1.1 b i tillsynsförordningen ska söka tillstånd som värdepappersinriktat kreditinstitut inom de tidsfrister som anges i artikel 8a.1 i kapital- täckningsdirektivet. Definitionerna av kreditinstitut och värdepappersbolag I svensk rätt finns definitioner av kreditinstitut, med lite olika inne- börd, i 1 kap. 5 § 10 lagen om bank- och finansieringsrörelse, 1 kap. 2 § första stycket 3 tillsynslagen och 1 kap. 4 b § lagen om värdepap- persmarknaden. De svenska definitionerna avviker från definitionen i den nu gällande tillsynsförordningen på så sätt att det i svensk rätt anges att ett kreditinstitut är bank och kreditmarknadsföretag (samt ytterligare företagstyper beroende på lagstiftningens syfte). Bank och kreditmarknadsföretag i sin tur är de företagstyper som i med stöd av sina tillstånd kan bedriva verksamhet som går ut på att från allmänheten ta emot insättningar eller andra återbetalbara medel och att bevilja krediter för egen räkning (se om värdepappersbolag med tillstånd för inlåningskonton och kreditgivning i avsnitt 5.3). Denna del av definitionen i tillsynsförordningen har dock inte ändrats var- för de nuvarande svenska definitionerna i dessa avseenden inte heller behöver ändras. Däremot bör definitionerna utvidgas så att de också omfattar företag enligt den nya artikeln 4.1.1 b i tillsynsförordningen, dvs. vissa värdepappersbolag vars tillgångar uppgår till minst 30 mil- jarder euro. Även definitionerna av värdepappersföretag ändras i tillsynsför- ordningen och kapitaltäckningsdirektivet. I artikel 4.1.2 i tillsyns- förordningen definierades tidigare värdepappersföretag som företag med tillstånd enligt MiFID II, med undantag för vissa sådana före- tag, eftersom tillsynsförordningen var tillämplig på vissa värdepap- persföretag. Definitionen har renodlats så att den innebär att ett värdepappersföretag är ett företag (utom kreditinstitut) med till- stånd enligt MiFID II. För svenskt vidkommande innebär det att definitionen av värdepappersbolag i nämnda lagar bör ändras till att avse företag, utom kreditinstitut, som har fått tillstånd enligt lagen om värdepappersmarknaden. Av detta följer att företag som avses i den nya artikeln 4.1.1 b i tillsynsförordningen inte är värdepappers- bolag, eftersom de är kreditinstitut. Kravet på att söka tillstånd som kreditinstitut Som nämnts avviker de svenska definitionerna av kreditinstitut från tillsynsförordningen på så sätt att kreditinstitut definieras som banker och kreditmarknadsbolag i stället för, som i tillsynsförordningen, som företag som bedriver verksamhet som går ut på att från allmän- heten ta emot insättningar eller andra återbetalbara medel och att bevilja krediter för egen räkning. Det följer i stället av andra bestäm- melser i lagen om bank- och finansieringsrörelse att ett kreditmark- nadsbolag kan få tillstånd att bedriva verksamhet som går ut på att från allmänheten ta emot insättningar eller andra återbetalbara medel och att bevilja krediter för egen räkning (3 kap. 1 § och 1 kap. 5 § 12 lagen om bank- och finansieringsrörelse) och att en bank, samt vissa andra företagstyper, får bedriva sådan verksamhet utan särskilt till- stånd (2 kap. 3 § lagen om bank- och finansieringsrörelse). Med bank- rörelse avses i svensk rätt rörelse där det ingår betalningsförmedling via generella betalsystem och mottagande av medel som efter uppsäg- ning är tillgängliga för fordringsägaren inom (1 kap. 3 § lagen om bank- och finansieringsrörelse). En bank har således fått tillstånd för sådan verksamhet och kan sedan också utan ytter- ligare tillstånd ta emot insättningar och bevilja krediter. Artikel 8.a.1 i kapitaltäckningsdirektivet innebär att sådana värde- pappersbolag som avses i artikel 4.1.1 b i tillsynsförordningen måste söka tillstånd som kreditinstitut inom de tidsramar som anges i artikeln. avses i kapitaltäckningsdirektivet sådana företag som bedriver verksamhet som går ut på att från allmänheten ta emot insättningar eller andra återbetalbara medel och att bevilja krediter för egen räkning. Om man inte inför ett nytt begrepp för att definiera dessa bolag skulle regleringen innebära att dessa bolag skulle behöva söka tillstånd som bank eller för finansieringsrörelse. Det skulle i sin tur innebära att bolaget skulle få tillstånd till en helt annan verksamhet än den bolaget faktiskt bedriver. Som utredningen har förstått det är detta inte syftet med regleringen. Det är omfatt- ningen och det slag av investeringsverksamhet bolaget bedriver som kan leda till att bolaget måste söka detta tillstånd. Och syftet är att tillsynsförordningen och de regler som genomför kapitaltäcknings- direktivet ska tillämpas samt att samma tillsynsmyndighet som har tillsyn över kreditinstituten ska ha tillsyn även över dessa värde- pappersbolag (detta är inget praktiskt problem i eftersom har tillsyn över båda). Det anges visserligen i artikel 8a.1 att bolagen i fråga ska söka tillstånd ”i enlighet med artikel 8” i kapitaltäckningsdirektivet. Detta bör mot bakgrund av vad som anförts dock inte tolkas som att tillståndsförfarandet i sig eller övriga konsekvenser av tillstånd som kreditinstitut ska till- De aktuella bolagen bör således inte söka och få tillstånd varken för bank- eller finansieringsrörelse. I stället bör ett nytt begrepp införas i lagen – värdepappersinriktat kreditinstitut – som betecknar dessa företag. Företagen ska söka sådant tillstånd, men detta innebär inte att de kan bedriva någon annan verksamhet än den de har till- stånd för enligt lagen om värdepappersmarknaden, utan enbart att de regler som gäller kreditinstitut enligt tillsynsförordningen och de regler som genomför kapitaltäckningsdirektivet ska tillämpas. Bestämmelserna om återkallelse av tillstånd i kapitaltäcknings- direktivet kompletteras med en regel (artikel 18.aa) som säger att tillståndet ska återkallas om företaget enbart bedriver sådan invester- ingsverksamhet som avses i artikel 4.1.1 b i tillsynsförordningen, och företagets samlade tillgångar i genomsnitt under en samman- hängande femårsperiod understigit de tröskelvärden som anges i artikeln (). Varken i tillsynsförordningen eller kapi- taltäckningsdirektivet finns några uttryckliga regler om vad en sådan återkallelse innebär för företaget i fråga. En återkallelse på dessa grunder – i korthet att företaget har krympt sedan det var tvunget att söka tillstånd som värdepappersinriktat kreditinstitut – bör rimligen leda till att bolaget återgår till att vara ett ”vanligt” värdepappersbolag. Genom värdepappersbolagsdirektivet införs dels en ny artikel 66.1 aa i kapitaltäckningsdirektivet om att den behöriga myndigheten ska kunna ingripa med sanktioner mot den som inte söker tillstånd, dels en ny artikel 95a i MiFID II som innebär att den behöriga myndig- heten för ett värdepappersbolag som ansökt om tillstånd före ikraft- trädandet av värdepappersbolagsdirektivet och som omfattas av artikel 4.1.1 b i tillsynsförordningen ska underrätta den behöriga myndighet som meddelar tillstånd för kreditinstitut om bolagets samlade tillgångar. Den generella bestämmelsen om Finansinspek- tionens ingripanden i 25 kap. 1 § lagen om värdepappersmarknaden ger inspektionen möjlighet att ingripa även mot den som inte efter- lever bestämmelserna om att söka tillstånd som värdepappersinriktat kreditinstitut varför några lagändringar för att genomföra artikel 66.1 aa i kapitaltäckningsdirektivet inte behövs. Artikel 95a i MiFID II tar sikte på situationer där olika myndigheter hanterar värdepappers- bolag respektive kreditinstitut. I hanteras båda företags- typerna av en och samma myndighet, varför några lagstiftningsåtgär- der inte heller behövs avseende denna artikel. I detta kapitel behandlas de förändringar i kraven på startkapital som genomförandet av värdepappersbolagsdirektivet kommer att innebära. 6.2Reglerna i direktivet och gällande rätt Artikel 9 i värdepappersbolagsdirektivet innehåller bestämmelser om värdepappersbolagens startkapital. Genom direktivet ändras även artikel 15 i MiFID II så att artikeln anger att ett företag inte ska beviljas tillstånd om inte kravet på startkapital enligt artikel 9 i värde- pappersbolagsdirektivet är uppfyllt.1 Reglerna är, som , utfor- made så att det ställs olika krav på startkapitalets storlek beroende på värdepappersbolagets verksamhet. För ett värdepappersbolag med tillstånd till handel för egen räk- ning eller för verksamheten garantigivning avseende finansiella instru- ment och placering av finansiella instrument med ett fast åtagande2 ställs enligt artikel 9.1 krav på ett startkapital som motsvarar () och detsamma gäller enligt arti- kel 9.4 för värdepappersbolag som har tillstånd att driva en OTF- plattform3 och på plattformen bedriver handel för egen räkning eller har tillstånd att göra det.4 Värdepappersbolag som har tillstånd för att ta emot och vidarebefordra order, utföra order på kunders upp- drag, portföljförvaltning, investeringsrådgivning eller placering av 1Artikel 15 i MiFID II hänvisade tidigare till tillsynsförordningen som i sin tur i artikel 4.51 hänvisade till artiklarna 28–32 i kapitaltäckningsdirektivet. Genom ändringen hänvisas numera direkt till artikel 9 i värdepappersbolagsdirektivet. 22 kap. 1 § 3 och 6 lagen om värdepappersmarknaden. 32 kap. 1 § 9 lagen om värdepappersmarknaden. 4Den egen handel ett värdepappersbolag får bedriva på en OTF-plattform som bolaget självt driver är begränsad enligt 11 kap. 2 b § lagen om värdepappersmarknaden. finansiella instrument, men som inte har tillstånd att förvara kunders finansiella instrument eller ta emot medel med redovisningsskyldig- het, ska enligt artikel 9.2 ha ett startkapital som motsvarar (50 000 eller ). Andra värdepappersbolag än de som nämnts ska, enligt artikel 9.3, ha ett startkapital som motsvarar (). Dagens regler, som återfinns i 3 kap. 6 § lagen om värdepappers- marknaden, är baserade på artiklarna 28–32 i kapitaltäckningsdirek- tivet. Bestämmelserna i det direktivet, och i den svenska lagen, inne- bär därutöver att de värdepappersbolag, för vilka det lägsta kravet på startkapital () gäller, som alternativ till startkapital kan ha en ansvarsförsäkring eller garanti av viss omfattning eller en kom- bination av ansvarsförsäkring eller garanti och startkapital.5 För värde- pappersbolag som är registrerade som försäkringsförmedlare finns också ansvarsförsäkring eller garanti, eller en kombination av ansvars- försäkring/garanti och startkapital som alternativ till startkapital. Kra- ven på startkapital och försäkringens/garantins omfattning är dock lägre för den som är registrerad som försäkringsförmedlare än för övriga värdepappersbolag. Dessa alternativ finns dock inte i värde- pappersbolagsdirektivet. Värdepappersbolag som har tillstånd att ta emot medel på konto och för kreditgivning ska enligt 3 kap. 6 § första stycket 1 lagen om värdepappersmarknaden ha ett startkapital som motsvarar . Detta beror på att de i detta avse- ende betraktas som kreditinstitut och minimikravet på startkapital föl- jer av artikel 12 i kapitaltäckningsdirektivet. Enligt artikel 11 i värdepappersbolagsdirektivet ska ett värde- pappersbolags startkapital bestå av sådana poster som avses i artikel 9 i värdepappersbolagsförordningen, dvs. kärnprimärkapital, övrigt pri- märkapital för kapitaltäckningsändamål och supplementärkapital.6 En motsvarande regel finns i artikel 28.1 i kapitaltäckningsdirektivet som ligger till grund för dagens reglering. 53 kap. 6 § andra stycket lagen om värdepappersmarknaden och artikel 31 i kapitaltäcknings- direktivet. 6Hänvisningskedjan är relativt komplicerad. Artikel 11 i värdepappersbolagsdirektivet hänvisar till artikel 9 i värdepappersbolagsförordningen som i sin tur hänvisar vidare till tillsynsförord- ningen för definitionerna av kärnprimärkapital och annat primärkapital. 6.3Genomförande i svensk rätt Förslag: Bestämmelserna i 3 kap. 6 § första stycket lagen om värde- pappersmarknaden ändras så att –kravet avseende startkapital gäller för beslut om tillstånd, –värdepappersbolag med tillstånd till handel för egen räkning eller för verksamheten garantigivning avseende finansiella instru- ment och placering av finansiella instrument med ett fast åta- gande ska ha ett startkapital som motsvarar , –värdepappersbolag som har tillstånd för att ta emot och vidare- befordra order, utföra order på kunders uppdrag, portföljför- valtning, investeringsrådgivning eller placering av finansiella instrument och som inte har tillstånd att förvara kunders finan- siella instrument eller ta emot medel med redovisningsskyldig- het, ska ha ett startkapital som motsvarar , och –övriga värdepappersbolag, inklusive bolag med tillstånd att driva en MTF-plattform, ska ha ett startkapital som motsvarar . Bestämmelserna i 3 kap. 6 § andra och tredje styckena lagen om värdepappersmarknaden, som gör det möjligt för vissa värdepap- persbolag att i stället för ett visst startkapital ha en ansvarsför- säkring eller garanti, eller en kombination av ansvarsförsäkring/ garanti och startkapital, utmönstras ur lagen. En ny bestämmelse som anger att startkapitalet för de värde- pappersbolag som inte har tillstånd att ta emot inlåning, ska bestå av de poster som anges i artikel 9 i värdepappersbolagsförordningen tas in som ett nytt andra stycke i 3 kap. 6 § lagen om värde- pappersmarknaden. För värdepappersbolag med tillstånd att ta emot medel på konto ska hänvisningen i stället ske till artikel 72 i till- synsförordningen. Bestämmelsen i 3 kap. 7 § första stycket lagen om värdepap- persmarknaden kompletteras med en hänvisning till värdepappers- bolagsförordningen och termen stora exponeringar utgår. Andra och tredje styckena utgår. Bestämmelserna i 7 kap. 1 § samma lag om begränsningar i värdepappersbolagens möjligheter att inneha viss egendom kom- pletteras i punkten 2 med en hänvisning till värdepappersbolags- förordningen. Bestämmelsen i 12 kap. 7 § andra stycket samma lag justeras så att det krav på startkapital som ställs på en börs som driver en handelsplattform även i fortsättningen ska vara detsamma som det krav som ställs på ett värdepappersbolag som bedriver samma verksamhet. Som nämnts finns bestämmelser om startkapital i 3 kap. 6 § lagen om värdepappersmarknaden. I paragrafen är värdepappers- bolagen indelade i olika kategorier med olika nivåer för startkapitalet beroende på vilka verksamheter de har tillstånd för. Kategorierna stämmer inte helt överens med kategoriseringen i artikel 9 i värde- pappersbolagsdirektivet. I svensk rätt gäller det lägsta kravet på start- kapital endast bolag som ska ta emot och vidarebefordra order och tillhandahålla investeringsrådgivning (och inte förvara kunders medel eller värdepapper). I direktivet omfattas även de bolag som ska ut- föra order, tillhandahålla portföljförvaltning och placera finansiella instrument utan fast åtagande av det lägsta kravet. En annan skillnad är värdepappersbolag som driver en OTF-plattform och där bedri- ver, eller har tillstånd att bedriva, handel för egen räkning. I värde- pappersbolagsdirektivet anges de bolagen i artikel 9.4 som en egen kategori vars startkapital ska uppgå till . Avgö- rande är dock att de bedriver handel för egen räkning. Huvudregeln i MiFID II är att den som driver en OTF-plattform inte själv ska bedriva egen handel på plattformen.7 Från denna huvudregel undan- tas s.k. matchad principalhandel med vissa utpekade typer av finan- siella instrument.8 I svensk rätt är regeln utformad som en regel för hur handeln på en OTF-plattform får bedrivas och ger inte det före- tag som driver plattformen en självständig rätt att där bedriva inve- steringsverksamheten egen handel. Det är möjligt att regleringen från MiFID II har genomförts på annat sätt i andra jurisdiktioner, men enligt svensk rätt kräver investeringsverksamheten handel för egen 7Se artikel 20.1 i MiFID II, genomförd i svensk rätt genom 11 kap. 2 b § första stycket lagen om värdepappersmarknaden. 8Se artikel 20.2 och 20.3 i MiFID II och 11 kap. 2 b § andra stycket lagen om värdepappers- marknaden. räkning särskilt tillstånd enligt 2 kap. 1 § 3 lagen om värdepappers- marknaden, och det är först om ett bolag har ett sådant tillstånd som bolaget kan bedriva sådan verksamhet på en OTF-plattform, med de begränsningar som följer av 11 kap. 2 b § andra stycket samma lag. Den svenska regleringen leder till att bolag som driver en OTF- plattform, och ska bedriva matchad principalhandel på plattformen, måste ha särskilt tillstånd för egen handel, vilket i sin tur innebär att bolagen hamnar i den kategori bolag för vilka kravet på startkapital är .