sou · H8B347 · 2020-08-26 00:00:00 — I syfte att skapa långsiktiga och stabila förutsättningar för en sådan utveckling behöver den nationella officiella statistiken inom stär- kas och utökas till att i större utsträckning motsvara de förutsättningar som finns inom hälso- och sjukvården. möjlighet att behandla personuppgifter för nationell statistik ska därför utökas. Utredningen föreslår en ny lag om socialtjänstdataregister. Den nya lagen om socialtjänstdataregister innehåller bestämmelser om dataregister över och sådan verksamhet som bedrivs med stöd av lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktions- hindrade (LSS). får med stöd av lagen utföra auto- matiserad behandling av personuppgifter i socialtjänstdataregister. Det primära ändamålet för socialtjänstdataregister ska vara behandling för framställning av statistik. Den som bedriver verksamhet inom socia- ltjänsten eller enligt LSS ska lämna uppgifter till socialtjänstdataregis- ter för framställning av statistik (uppgiftsskyldighet). Insatser efter behovsprövning – rätten till bistånd För att göra lagstiftningen tydligare och lättare att förstå, bättre an- passad efter förutsättningarna för olika typer av bistånd och lättare att ändra vid kommande översyner anser utredningen att den nu- varande biståndsbestämmelsen behöver delas. Delningen ska göras så att de regler som är kopplade till de olika huvudtyperna av bistånd skiljs åt. Dessa typer ska benämnas bistånd för livsföringen och eko- nomiskt bistånd. De insatser som ingår i bistånd för livsföringen är av en mängd olika slag, men förenas av att de avser individuella behov av stöd, omsorg och vård i den dagliga livsföringen till den enskilde. Det gäller också när insatserna omfattar ett materiellt stöd med exem- pelvis välfärdsteknik. En delad biståndsbestämmelse är förenlig med den helhetssyn som också fortsättningsvis ska vara utmärkande för arbete. Vid bistånd för livsföringen anser utredningen att ”levnadsför- hållanden” är ett mer ändamålsenligt begrepp än ”levnadsnivå”. Lev- nadsförhållanden syftar på sådana förhållanden som är viktiga för den enskildes sammantagna livssituation i stället för en viss nivå som kan mätas och jämföras. Begreppet ”skäliga levnadsförhållanden” ska därför ersätta ”skälig levnadsnivå” i den bestämmelse som reglerar rätten till bistånd för livsföringen. Därmed tydliggörs vikten av att bistån- det ges utifrån individuella behov och inte utifrån uppfattningar om generella behov hos personer i olika grupper. Bistånd för livsföringen borde, enligt utredningen, tillförsäkra den enskilde goda levnadsförhållanden. Med hänsyn till direktiven kan utredningen dock inte föreslå en sådan ändring. För att nå enskilda som annars är svåra att nå måste kunna erbjuda insatser på ett sätt som ur den enskildes perspektiv är attraktivt och tillgängligt. Det är därför viktigt att kommunen pla- nerar sina insatser för enskilda. Utgångspunkten bör vara att hjälpen ska vara tillgänglig när den enskilde vill ta del av den. Genom lättill- gängliga insatser och låga trösklar kan den enskildes egna initiativ tas till vara när motivationen finns där. Det angeläget att kommunerna kan erbjuda insatser på ett så en- kelt och effektivt sätt som möjligt. Framtida utmaningar, såsom den demografiska utvecklingen, oförutsedda händelser i och om- världen samt begränsade resurser, förutsätter att kommunerna kan anpassa verksamheten efter ändrade förhållanden. regel- verk bör därför vara flexibelt och lämna utrymme för socialnämnden att i större utsträckning än anpassa verksamheten efter lokala förutsättningar och behov. Ett flexibelt regelverk ger även större handlingsutrymme att utveckla nya verksamheter och samarbetsfor- mer, vilket ytterst är till nytta för den enskilde. Dagens regelverk är inte tillräckligt flexibelt då det lämnar mycket litet utrymme att till- handahålla insatser på något annat sätt än efter utredning och behovs- prövning. Inom flera verksamheter är det dessutom viktigt att socialtjäns- ten når den enskilde just när han eller hon är motiverad att ta emot hjälp. Det gäller inte minst grupper som är svåra att nå, t.ex. barn och unga som utsätts för våld eller hedersförtryck, kvinnor som ut- sätts för mäns våld liksom män som slår kvinnor. Ett annat exempel är personer med missbruk. Ytterligare ett exempel är personer som vill lämna en kriminell livsstil eller personer med en psykisk funk- tionsnedsättning. Ett system som underlättar delaktighet och själv- bestämmande kan därför öka förutsättningarna för bra resultat. Många kommuner vill vid sidan av myndighetsutövningen även kunna erbjuda insatser på ett mer lättillgängligt sätt än . Driv- kraften är huvudsakligen att skapa en effektivare organisation med ökad tillgänglighet och självbestämmande samt att kunna fokusera mer på förebyggande och stödjande arbete. Enskilda ska kunna få vissa insatser utan att först bli föremål för utredning och bedömning. För att åstadkomma detta behöver socialnämnderna enligt utred- ningens bedömning kunna tillhandahålla insatser även utan behovs- prövning. Det är inte möjligt . Utredningen föreslår därför en befogenhet som innebär att social- nämnden kan besluta att en eller flera insatser ska tillhandahållas utan föregående individuell behovsprövning. Bestämmelsen är ett komple- ment till rätten till bistånd enligt nuvarande 4 kap. 1 § SoL och den enskilde kan alltid ansöka om motsvarande insats. För att den enskilde säkert ska känna till rätten att ansöka om bistånd ska den utförande verksamhet som den enskilde kommer i kontakt med informera om möjligheten att ansöka om bistånd. En av utredningen utgångspunkter har varit att det ska vara möj- ligt för kommunerna att anpassa utbudet av insatser efter lokala för- utsättningar och behov. Såväl förutsättningar som behov kan föränd- ras och regelverket bör därför vara så flexibelt som möjligt. På så sätt ökar möjligheterna för kommunen att hantera oförutsedda händelser och att följa med i utvecklingen. Utredningen strävar därför efter att ställa upp så få begränsningar som möjligt i fråga om vilka insatser som ska kunna tillhandahållas utan behovsprövning. Utred- ningen har emellertid bedömt att vissa insatser ska undantas från möjligheten att tillhandahålla insatser utan föregående individuell be- hovsprövning. Följande insatser får inte tillhandahållas utan behovs- prövning: 1.kontaktperson, kontaktfamilj eller kvalificerad kontaktperson, 2.vård i familjehem, 3.vård i sådana hem som avses i 12 § LVU samt 22 och 23 §§ LVM 4.vård av barn i jourhem, stödboende eller andra hem för vård eller boende än sådana som avses i 3, 5.stadigvarande plats i sådant boende som avses i 8 kap. 4 eller 7 § nya socialtjänstlagen, eller Utredningen föreslår även att socialnämnden ska få tillhandahålla insatser utan behovsprövning till barn som fyllt oberoende av vårdnadshavarens samtycke. Genomförande av insatser utan behovsprövning omfattas av social- tjänstlagens krav på dokumentation. Undantag från dokumentation i fråga om enskilds personliga förhållanden ska emellertid kunna be- slutas av socialnämnden i fråga om specifika insatser om det finns sär- skilda skäl, t.ex. om anonymitet är en förutsättning för att insatsen ska nå sin målgrupp. Befogenheten att erbjuda insatser utan behovsprövning bör följas upp och utvärderas på nationell nivå. Utredningen föreslår därför att regeringen ger lämplig myndighet i uppdrag att följa upp och utvär- dera arbetet med den föreslagna bestämmelsen. Att främja möjligheter till ett självständigt liv är ett centralt värde för i olika sammanhang. Det kan handla om möjligheter att klara sin försörjning eller andra ekonomiska behov i livsföringen, men också om att ha kontroll över sin dagliga tillvaro vid långvariga och kanske omfattande omsorgsbehov. Enligt utredningens mening ska alla insatser till enskilda utformas så att de ger henne eller honom möjligheter till ett självständigt liv. Sådana bestämmelser finns för biståndsinsatser, men är motiverade också för insatser till enskilda som ges utan föregående individuell behovsprövning. Ett självständigt liv är emellertid inte det enda värde som är viktigt vid utformningen av insatser till enskilda. Utredningen föreslår därför en kompletterande bestämmelse om andra värden som också ska vara vägledande vid utformningen av sådana insatser. Utredningen föreslår att insatser för enskildas personliga behov utformas så att de stärker den enskildes möjligheter till ett värdigt liv och till att känna välbefinnande. Det gäller oavsett om insatsen ges som bistånd eller utan behovsprövning. Möjligheterna att leva ett värdigt liv och känna välbefinnande ingår äldreomsorgens värde- grund i nuvarande 5 kap. 4 § första stycket SoL. Med utredningens förslag utvidgas bestämmelsen till att omfatta alla enskilda, inte bara äldre. Således ska insatser som syftar till att tillgodose den enskildes personliga behov utformas så att de stärker den enskildes möjlig- heter att leva ett värdigt liv och känna välbefinnande. Att den enskilde ska vara delaktig och ges möjlighet att uttrycka sina önskemål om insatsernas utformning ligger i social- tjänstens uppdrag. verksamhet ska bygga på respekt för människors självbestämmande och integritet (nuvarande 1 kap. 1 § SoL). Det innebär att beslut ska tas i samförstånd med den en- skilde. Även om den enskilde inte har rätt att kräva när och hur en insats ska ges, får bestämmelsen anses förutsätta att så långt det är möjligt tar hänsyn till hans eller hennes önskemål. Av lagen framgår också att socialnämndens insatser för den enskilde ska utformas och genomföras tillsammans med honom eller henne (nu- varande 3 kap. 5 §). Ett förtydligande av äldre personers inflytande över insatsernas utformning och genomförande gjordes i socialtjänst- lagen i samband med att bestämmelsen om äldreomsorgens värde- grund infördes. Genom regleringen förtydligas att den enskildes önske- mål ska beaktas. Däremot innebär den inte att önskemålen alltid ska vara utslagsgivande. Utredningen förslår att en mer generell bestämmelse ska införas om att den enskilde så långt det är möjligt ska kunna välja när och hur stöd och hjälp i boendet ska ges. Även inom andra delar av social- tjänsten än äldreomsorgen behöver den enskildes inflytande över insatser underlättas. Den enskildes delaktighet behövs för att kunna bedöma vilka åtgärder som är relevanta för honom eller henne. Del- aktighet är även en förutsättning för att kunna anpassa utförandet till den enskildes individuella behov. Bestämmelsen i nuvarande 5 kap. 5 § fjärde stycket SoL ska därför utvidgas till att gälla alla enskilda, inte bara äldre personer. Således ska den enskilde, så långt det är möj- ligt, kunna välja när och hur insatser i boendet ska ges. är lag i , men rati- ficering av FN:s konvention om barnets rättigheter (barnkonven- tionen) skedde . I och med ratificeringen har riksdag och regering förbundit sig att se till att den nationella lagstiftningen stäm- mer överens med de åtaganden som följer av konventionen. Barn- konventionen har i vissa delar införlivats i svensk rätt genom trans- formering. I andra delar har detta inte varit nödvändigt, eftersom det ansetts råda normharmoni. Transformering som metod för att anpassa svensk rätt till kräver successiv och kontinuerlig anpassning av nationell lagstiftning allteftersom konventionen be- höver tolkas i ljuset av ändrade samhällsförhållanden. I den nya översättningen av artikel 3 i lyfts bedöm- ningen av barnets bästa fram tydligare . Att det ska göras en bedömning framgår även uttryckligen av barnrättskommitténs all- männa kommentarer om hur konventionen ska tolkas. Vidare fram- går det av förarbetena till socialtjänstlagens reglering av barnets bästa att en bedömning ska göras. Utredningen anser att socialtjänstlagens bestämmelse om barnets bästa ska anpassas till lydelse. Nuvarande bestämmelse om barnets bästa omformuleras därför till att ange att vid alla åtgärder som rör barn ska i första hand beaktas vad som bedöms vara barnets bästa. Utredningen föreslår även en kompletterande bestämmelse som anger att vid bedömningen av barnets bästa ska hänsyn tas till barnets åsikter. Barnets rätt till information Barnets rätt till information är en förutsättning för att han eller hon ska kunna uttrycka sina åsikter. Detta är i sin tur en förutsättning för att barnet ska kunna vara delaktigt och få inflytande. Trots att det framgår av förarbetena till nuvarande 11 kap. 10 § första stycket SoL – som reglerar barnets rätt till information – att hänsyn ska tas till barnets ålder, mognad och individuella förutsättningar när in- formationen lämnas, visar flera rapporter och studier på området att barn ändå inte är fullt delaktiga vid förhandsbedömningar, utred- ningar och under insatser. För att det inte ska råda någon tvekan om att barn alltid har rätt till relevant information i åtgärder som rör barnet samt att denna in- formation ska vara anpassad till barnets ålder, mognad och individuella förutsättningar, föreslår utredningen att detta bör komma till uttryck i socialtjänstlagen. För att barnet ska kunna ha nytta av den informa- tion som lämnas och kunna ta ställning till densamma är det en för- utsättning att barnet förstår informationen. Först då kan artikel 3 och 12, om barnets bästa och barnets rätt att komma till tals, få genomslag i praktiken. Utredningen föreslår därför att det anges i socialtjänstlagen att den som lämnar informationen till barnet så långt det är möjligt ska försäkra sig om att barnet har förstått informationen. Barnets rätt att framföra sina åsikter Av nuvarande 11 kap. 10 § första stycket tredje meningen SoL följer att om ett barn inte vill framföra sina åsikter så ska dess barnets åsikter klarläggas på annat sätt. Någon motsvarande bestämmelse finns inte i . Däremot följer det av artikel 12 i barn- konventionen att barn har rätt att uttrycka sin mening och höras i alla frågor som rör barnet och att hänsyn ska tas till barnets åsikter, utifrån barnets ålder och mognad. Utredningen menar att om barnet inte har förmåga att framföra några åsikter bör dessa klarläggas på annat sätt. Om barnet däremot väljer att inte framföra några åsikter ska detta respekteras och inte klarläggas på annat sätt. Utredningen föreslår därför att bestämmel- sen i nuvarande 11 kap. 10 § första stycket tredje meningen SoL – ska upphävas. I artikel 12 i anges att ett barn ska beredas möj- lighet att höras i alla domstolsförfaranden och administrativa för- faranden som rör barnet. Det finns ingen nedre åldersgräns för när ett barn ska få komma till tals och uttrycka sina åsikter. Utifrån gällande regelverk kan ett barn emellertid förhindras av sina vård- nadshavare att tala med under förhandsbedömningen. Utredningen anser att det är av stor vikt att stärka barns rätt att komma till tals i alla frågor som rör barnet, även under förhands- bedömningen. Därutöver är det angeläget att skapa bättre förutsätt- ningar för att skydda och stödja barn som far illa eller riskerar att fara illa. Utredningen föreslår därför att det i socialtjänst- lagen ska införas en möjlighet för socialnämnden att tala med ett barn utan vårdnadshavarens samtycke och utan att vårdnadshavaren är närvarande även inför ett beslut om en utredning ska inledas eller inte. Ett sådant samtal syftar enbart till att socialnämnden ska kunna bedöma om en utredning ska inledas eller inte. Barnets vårdnads- havare ska, om inte särskilda skäl talar mot det, efter samtalet genast underrättas om att barnet har hörts. Barnets kontakt med föräldrar och syskon och andra närstående Att barn har rätt till samhörighet med föräldrar, anhöriga och andra närstående innebär att det är barnets rätt till kontakt som står i cent- rum. Kontakten är i första hand till för barnet och det är barnets bästa som ska vara avgörande. Kontakten mellan syskon kan ha stor betydelse för placerade barn genom att skapa kontinuitet i en instabil situation. också vara ett stöd när placeringen upphör och barnet ska klara sig på egen hand. Många placerade barn vill dessutom ha mer syskon- kontakt. utredningar har även pekat på att det behövs ett förtydligande vad gäller det placerade barnets rättigheter till kontakt med syskon, men även vad gäller kontakt med föräldrarna. Mot bak- grund av den kunskap och medvetenhet som finns om bety- delsen av att placerade barn får möjlighet till kontakt med sina syskon, anser utredningen att bör arbeta mer aktivt med frågan och att detta bör synliggöras i socialtjänstlagen. I fråga om föräldrar så anges i artikel 9.3 i att konventionsstaterna ska respektera rätten för det barn som är skilt från den ena eller båda föräldrarna att regelbundet upprätthålla ett personligt förhållande till och direkt kontakt med båda föräldrarna, utom då detta strider mot barnets bästa. Det finns mycket positivt med att placerade barn har kontakt med sina föräldrar. Det är viktigt att arbetar för att det placerade bar- net ges möjlighet till kontakt med föräldrar och syskon och utred- ningen föreslår därför att det i den nya socialtjänstlagen ska anges att socialnämnden särskilt ska uppmärksamma barnets eller den unges relationer till föräldrar, syskon och andra närstående och arbeta för att placerade barn ges möjlighet till kontakt med föräldrar, syskon och andra närstående. Uppföljning av ett barns situation får enligt nuvarande 11 kap. 4 a–b §§ SoL besluta om uppföljning av ett barns situation i vissa fall. Det gäller dels när en utredning som gäller barnets behov av stöd eller skydd avslutas utan beslut om insats, dels efter det att en placering i ett familjehem eller hem för vård eller boende har upphört. En förutsättning är dock att barnet, utan att förhållanden som kan föranleda ett beslut om tvångs- vård enligt LVU föreligger, bedöms vara i särskilt behov av nämndens stöd eller skydd men samtycke till en sådan åtgärd saknas. Det är ur ett barnrättsperspektiv angeläget att det finns en möj- lighet att kunna följa utvecklingen under en tydligt angiven tids- period. Detta för att kunna motivera vårdnadshavaren, samt ett barn , att ta emot en föreslagen insats som socialtjäns- ten har en möjlighet att följa utvecklingen för barnet genom att ta behövliga kontakter utan att det behöver inledas en ny utredning. Vid ett beslut om uppföljning av ett barns situation avgör nämnden hur länge uppföljningen ska pågå och hur den bäst ska genomföras. Uppföljningen måste dock avslutas senast från det att den utredning som gäller barnets behov av stöd och skydd har avslu- tats. På motsvarande sätt ska uppföljningen avslutas senast från det att placeringen i familjehem eller hem för vård eller boende har upphört. Uppföljningen ska i annat fall avslutas när nämnden finner skäl att inleda ny utredning. Nuvarande bestämmelser syftar till att socialnämnden ska kunna följa utvecklingen för barnet. Det förutsätter enligt utredningen att det finns tillräcklig tid för att en förändring ska komma till stånd. Ur det perspektivet är förhållandevis . Även om barnets situation kan förändras , är det inte säkert att förändringarna är bestående. För att säkerställa att barnet får det stöd och skydd som han eller hon behöver, anser utredningen att nämn- den bör kunna informera sig om utvecklingen under ytterligare . Det gäller inte minst genom återkommande samtal med barnet, men även med vårdnadshavaren för att motivera denne till att ta emot en föreslagen insats. Tiden för uppföljning ska därför förlängas från . Frågan om barnombud bör utredas vidare Barn som befinner sig i en utsatt situation kan vara helt beroende av att den myndighet de har kontakt med säkerställer hans eller hennes rättigheter i sin verksamhet. I praktiken kan det dock vila på barnet självt att ta till vara sina rättigheter. Flera barnrättsorganisationer och tidigare utredningar har pekat på behovet av att barn ges möjlig- het att ha ett oberoende barnombud som stöd vid sin kontakt med . Det saknas emellertid utvärderingar på nationell nivå av barnombud och liknande verksamheter. Dessutom finns det vad utredningen känner till mycket lite svensk forskning om både barn- ombud och barnrättighetsbyråer. De beskrivningar och slutsatser som har gjorts i tidigare utred- ningar och de kontakter som denna utredning haft med bl.a. Barn- rättsbyrån och Maskrosbarn ger emellertid vid handen att befintliga verksamheter fyller en viktig funktion i barnets kontakter med social- tjänsten. Utredningen anser att det som lyfts fram av barnrättsorganisa- tionerna både i rapporter och samtal med utredningen samt vad som framkommit i tidigare statliga utredningar pekar på att det finns ett behov av att utreda om ett barnombud skulle kunna bidra till att barn i kontakten med känner sig mer delaktiga, väl bemötta, trygga och lyssnade på. Utredningens föreslår därför att regeringen ska tillsätta en utredning med uppdraget att utreda behovet av och förutsättningarna för oberoende barnombud. Tiden för gallring och sekretess för barnakter bör ses över I ärenden som rör barn har gallringsreglerna kommit att uppmärk- sammas och ifrågasättas, inte minst med anledning av Vanvårdsutred- ningen (SOU 2011:61). Frågan är vems integritet som ska skyddas och hur detta ska göras på bästa sätt. Nuvarande gallringsregler inne- bär att barn senare i livet inte har någon möjlighet att få insyn i de kontakter som varit med under uppväxten. Endast om barnet varit placerat utanför det egna hemmet samt i ärenden om adoption och faderskap finns handlingarna bevarade. För många av de som sökt sig till arkiven för att få svar på frågor om sin uppväxt och vars akter inte gått att finna har det blivit en besvikelse. För vissa har den gallrade akten upplevts som en kränkning i sig. Enligt repre- sentanter för arkivsektorn har barnakterna ett stort värde för indi- viden och bör därför bevaras. Enligt utredningens mening kan diskuteras om gällande gallrings- bestämmelser är förenliga med principen om barnets bästa, då de kan försvåra för barn att få information om sin uppväxt. Gällande gall- ringsbestämmelser kan även göra det svårt för att, vid utredning av barn, få en helhetsbild av dess tidigare förhållanden. Det finns därtill en motsägelse i att barn, som tack vare och med hjälp av tidiga, förebyggande insatser inte behövt placeras, får sämre insyn senare i livet eftersom deras akter gallrats. Gallring kan även försvåra kvalitativ forskning, vilket kan bidra till bättre åtgärder för barn . Utredningens föreslår därför att regeringen tillsätter en utredning med uppdrag att se över nuvarande bestämmelser om gallring, ifråga om barnakter. Vid en sådan översyn bör möjligheten och lämpligheten av ändrad tid för gallring eller ytterligare bevarande av barnakter övervägas. Vidare bör övervägas om tiden för sekretess bör förlängas. Utredningen har haft i uppdrag att se över och analysera om en sär- reglering av äldreomsorgen och övriga insatser inom som är riktade till äldre är motiverad. Avgörande för en god vård och omsorg om äldre personer är emellertid rätt förutsättningar för både sociala insatser och att en sam- manhållen vård och omsorg också omfattar hälso- och sjukvård. Om- sorgen och vården ska utgå från den äldre personens behov, förut- sättningar och önskemål. För den socialt inriktade äldreomsorgen finns det enligt utred- ningen flera fördelar med en fortsatt reglering i socialtjänstlagen, det bör därför vara grunden för det fortsatta arbetet med äldreomsorgens reglering. Vad en särlagstiftning för äldreomsorgen skulle innebära för äldre personer och deras närstående beror på hur lagen utformas, t.ex. när det gäller vilka personer och insatser som lagen skulle om- fatta. En äldreomsorgslag som avgränsas till socialtjänstområdet kom- mer till stora delar att dubblera socialtjänstlagen. En sådan lag kom- mer inte att förändra förutsättningarna för en sammanhållen vård och omsorg om den inte också omfattar bestämmelser för hälso- och sjukvården.