sou · H8B314 · 2020-03-11 00:00:00 — Av förarbetena framgår att den personuppgiftsansvarige ska ut- forma systemet så att det finns behörighetskontroll, att endast be- höriga personer kan göra sökningar och att det i efterhand är möjligt att fastställa vilka personer som har tagit del av viss information (logg- ning). Den enskilde handläggarens sökmöjligheter ansågs kunna be- gränsas mycket kraftigt. Den personkrets som arbetar med uppfölj- ning, utvärdering, kvalitetssäkring, forskning och framställning av statistik skulle begränsas till vad som ytterst är nödvändigt.171 Några bestämmelser om detta föreslogs dock inte. Lagrådet ifrågasatte om inte fler materiella bestämmelser borde införas på detta integritetskänsliga område. Flera remissinstanser var av samma uppfattning, bl.a. Datainspektionen. Regeringen anförde att man hade övervägt att utforma lagen på ett sådant sätt att den skulle bli mer ”självbärande” i förhållande till PUL. En fördel med en sådan lösning skulle vara att regelsystemet då skulle bli mer lätt- överskådligt. Enligt regeringens mening rådde inget tvivel om att det från integritetssynpunkt skulle vara en fördel om det kunde anges materiella regler i lagtext, t.ex. precisera för vilka ändamål person- uppgifter får behandlas inom . Regeringen bedömde emellertid detta som i praktiken omöjligt. En mer självbärande lag- stiftning ansågs bädda för särskilda risker samt kunna leda till ofull- ständighet och dubbelreglering i förhållande till PUL.172 Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer har som nämnts ett bemyndigande i 11 § SoLPUL att meddela före- skrifter om begränsning av den i 6 § tillåtna behandlingen av person- uppgifter samt om sökbegrepp, direktåtkomst och samkörning av personuppgifter. I förarbetena ansågs det finnas skäl för en regel som innebär att direktåtkomsten till personuppgifter som behandlas auto- matiserat inom begränsas. Starka integritetsskäl ansågs tala för detta. Regeringen framhöll att spänner över ett vitt område och hanterar en ansenlig mängd känsliga personuppgifter. Ett lämpligt riktmärke ansågs vara att åtkomsten begränsas till att 2000/01:80 s. 147. 2000/01:80 s. 132 f. avse uppgifter som behövs för handläggningen av ett ärende. Enligt regeringens mening borde en begränsning av direktåtkomsten kopp- las till de områden där den tillåtna behandlingen begränsas och endast förekomma när det finns starka effektivitetsskäl som talar för det. Eftersom begränsningar av den tillåtna behandlingen kommer att re- gleras i förordning, menade regeringen att samma sak borde gälla även för föreskrifter om direktåtkomst.173 Bestämmelser om sökbegrepp finns i 9, 15 och 20 §§ SoLPUL- förordningen. När det gäller sammanställningar av personuppgifter följer av 2 kap. 3 § andra stycket tryckfrihetsförordningen att en myndighets befogenhet att göra upptagningar tillgängliga för egen sökning kan begränsas genom lag, förordning eller särskilda beslut, som grundar sig på lag. Rättsliga begränsningar av detta slag kan ske genom föreskrifter om användningen av sökbegrepp i sammanställ- ningsregister. Vanligen omfattar en sådan begränsning uppgifter som anses särskilt känsliga från integritetssynpunkt. Om inga begräns- ningar görs av sökbegreppen i ett register följer av offentlighetsprin- cipen att en myndighet måste använda sig av alla till buds stående medel när någon begär uppgifter ur myndighetens dataregister (jfr prop. 2000/01:80 s. 146 f.). Enligt 15 § SoLPUL-förordningen får en myndighet vid ärendehandläggning och i annan verksam- het endast använda uppgifter om namn eller uppgifter om person-, samordnings- eller ärendenummer som sökbegrepp vid sökning efter uppgifter eller i samband med sammanställningar. I privat verksam- het får endast användas person-, samordnings- eller ärendenummer som sökbegrepp vid sökning eller vid sammanställningar (20 §). Samkörning regleras i 10 § SoLPUL-förordningen. När det gäller möjligheterna till samkörning anges i förarbetena att möjligheterna att samköra personregister är en vanlig anledning till den oro som enskilda kan känna inför behandling av känsliga uppgifter. Med hän- syn till de vidgade möjligheterna att nyttja insamlade data ansåg regeringen inte att samkörning borde förbjudas, men att inhämtande av uppgifter från andra register som hanterar personuppgifter bör begränsas när den enskildes integritet kan påverkas negativt. Efter- som saken i hög grad kommer att anknyta till begränsning av den tillåtna behandlingen, som kommer att regleras i en förordning eller 2000/01:80 s. 149. i föreskrifter, bör även villkoren för samkörning få meddelas i sådan form, menade regeringen.174 Patientdatalagen (2008:355), PDL, tillämpas vid vårdgivares behand- ling av personuppgifter inom hälso- och sjukvården. Här finns också bestämmelser om skyldighet att föra patientjournal (1 kap. 1 §). Dess bestämmelser kompletterar dataskyddsförordningen vid sådan be- handling av personuppgifter inom hälso- och sjukvården som är helt eller delvis automatiserad eller där uppgifterna ingår i eller är avsedda att ingå i en strukturerad samling av personuppgifter som är till- gängliga för sökning eller sammanställning enligt särskilda kriterier (1 kap. 4 §). Vid en eventuell konflikt mellan dataskyddsförordningen och PDL har förordningens bestämmelser företräde. Den behandling av personuppgifter som sker enligt PDL avser huvudsakligen insamling av personuppgifter för dokumentering i en patientjournal.175 Av ändamålsbestämmelsen i 2 kap. 4 § första stycket 1 PDL framgår bl.a. att personuppgifter får behandlas inom hälso- och sjukvården om det behövs för att fullgöra skyldigheten att föra patientjournal. Mot bakgrund härav bedömde Socialdataskyddsutred- ningen att behandling av personuppgifter som sker i syfte att föra patientjournal är nödvändig för att fullgöra en rättslig förpliktelse i enlighet med artikel 6.1 c i dataskyddsförordningen.176 Utöver skyldigheten att föra patientjournal i PDL finns andra författningar som föreskriver att vårdgivare inom hälso- och sjuk- vården ska dokumentera och lämna ut uppgifter till myndigheter. Det anges därför i 2 kap. 4 § första stycket 3 PDL att personupp- gifter får behandlas om det behövs för att upprätta annan dokumen- tation som följer av lag, förordning eller annan författning. Även behandling för detta ändamål anses som nödvändig för att fullgöra rättsliga förpliktelser enligt artikel 6.1 c i dataskyddsförordningen. Det- samma gäller behandling av personuppgifter för att fullgöra uppgifts- lämnande i överensstämmelse med lag eller förordning177. De andra ändamål som framgår av 2 kap. 4 § första stycket är upp- rättande av annan dokumentation som behövs i och för vården av 2000/01:80 s. 148. 2007/08:126 s. 34. 176SOU 2017:66 s. 326. 1772 kap. 5 § PDL. patienter, administration som rör patienter och som syftar till att ge vård i enskilda fall eller som annars föranleds av vård i enskilda fall, systematisk och fortlöpande utveckling och kvalitetssäkring i verk- samheten, administration, planering, uppföljning, utvärdering och tillsyn av verksamheten samt framställning av statistik. Vidare är bedrivandet av en god hälso- och sjukvård är i vissa fall, särskilt för det allmänna, en rättslig förpliktelse. I 5 kap. 1 § HSL finns en generell rättslig förpliktelse för den som bedriver hälso- och sjuk- vård, dvs. de vårdgivare som omfattas av patientdatalagen, att bedriva denna så att den uppfyller kraven på en god vård. Detta får också anses vara det yttersta syftet med den behandling av personuppgifter som tillåts enligt PDL – att uppnå en god vård. Större delen av den behandling av personuppgifter som sker för de ändamål som anges i PDL har således stöd i artikel 6.1 c i data- skyddsförordningen. Behandling enligt PDL som inte är nödvändig för att uppfylla en rättslig förpliktelse, får anses nödvändig för att utföra en arbetsuppgift av allmänt intresse enligt artikel 6.1 e i data- skyddsförordningen, enligt . Enligt 2 kap. 2 § PDL får som huvudregel personuppgiftsbehand- ling som är tillåten enligt lagen utföras även om den enskilde mot- sätter sig den. Det finns emellertid undantag. I 4 kap. 4 § PDL finns bestämmelser om att en patient har möjlighet att begränsa hälso- och sjukvårdspersonalens elektroniska åtkomst till uppgifter om patienten. Av 6 kap. PDL framgår att en patient kan bestämma om uppgifter om denne ska vara tillgängliga vid sammanhållen journalföring. I 7 kap. 2 § PDL föreskrivs att en patient kan motsätta sig att uppgifter om patienten behandlas i ett kvalitetsregister. Av 2 kap. 3 § första stycket PDL framgår att en behandling av personuppgifter som inte är tillåten enligt PDL ändå får ske, om den enskilde lämnat ett uttryckligt samtycke till behandlingen. Kravet på att samtycket ska vara uttryckligt innebär inget krav på att det ska vara skriftligt eller att det ska dokumenteras, men det rekommen- deras att samtycket i bevissyfte dokumenteras i patientjournalen eller i särskild ordning.178 Med stöd av sådant samtycke kan en vård- givare t.ex. lämna ut personuppgifter för automatiserad behandling 178I samband med införandet av PDL diskuterades behovet av särregler i fråga om människor som inte kan lämna samtycke. Regeringen föreslog dock inga särregler för denna grupp patienter utan ville avvakta behandlingen av betänkandet från Utredningen om förmyndare, gode män och förvaltare, dvs. till mottagare som inte är en vårdgivare. En vårdgivare kan vidare registrera personuppgifter i en patientjournal som normalt inte får behandlas med stöd av PDL, t.ex. uppgifter om SoL-insatser.179 I en lagkommentar till 2 kap. 3 § PDL anförs bl.a. följande i fråga om samtycke enligt PDL. Om den registrerade inte förstår informa- tionen är en behandling baserad på samtycke inte laglig, om inte en legal ställföreträdare (t.ex. en förordnad god man eller förvaltare) istället kan informeras och lämna samtycke. Att ett samtycke ska vara frivilligt kan sägas innebära att den enskilde i praktiken måste ha ett fritt val att avgöra om hans eller hennes uppgifter ska få behandlas. har meddelat föreskrifter och allmänna råd (HSLF-FS 2016:40) om journalföring och behandling av personupp- gifter i hälso- och sjukvården. Föreskrifterna ska i regel tillämpas även av den som bedriver enskild verksamhet enligt SoL (1 kap. 3 §). Särskilda regler för användning av övervakningskameror har funnits isvensk rätt då lagen (1977:20) om tv-övervakning inför- des. Regelverket har därefter setts över ett antal gånger och bl.a. anpas- sats till dataskyddsdirektivet. Kameraövervakningslagen (2013:460) trädde i kraft 2013.180 Syftet med lagen var att tillgodose behovet av kameraövervakning för berättigade ändamål som enskilda skulle skyddas mot otillbörliga intrång i den personliga integriteten (1 §). Lagen gällde i stället för PUL. Svenska bestämmelser om bl.a. kameraövervakning som avviker från dataskyddsförordningen är inte möjliga om inte förordningen lämnar utrymme för det. Mot den bakgrunden gjorde lagstiftaren bedöm- ningen att många av kameraövervakningslagens bestämmelser måste upphävas eller ändras.181 Det gällde bl.a. bestämmelserna i 8–24 §§ om när kameraövervakning var tillåten. I förarbetena till kamera- bevakningslagen framgår dessutom att det fanns vissa problem med tillämpningen av kameraövervakningslagen. Ett sådant problem var att rättspraxis hade utvecklats på ett sätt som innebar allt för begrän- sade möjligheter att få tillstånd till kameraövervakning. Det fanns vidare en osäkerhet kring hur lagens tillämpningsområde förhöll sig 179Nymark, M. (2016). Kommentaren till 2 kap. 3 § (Zeteo). 180Dessförinnan reglerades kameraövervakning i lagen (1998:150) om allmän kameraövervak- ning och personuppgiftslagen. 181Se En ny kamerabevakningslag (SOU 2017:55), s. 105–166 och prop. 2017/18:231 s. 28. till användning av ny teknik. Regeringen bedömde att lagstiftningen både försvårade en ändamålsenlig användning av kamerateknik och innehöll brister i integritetsskyddet (prop. 2017/18:231 s. 27).182 Lagen upphävdes därför. trädde den nya kamerabevakningslagen (2018:1200) i kraft.183 Med kamerabevakning i den lagens mening av- ses bl.a. att en tv-kamera, ett annat optisk-elektroniskt instrument eller en därmed jämförbar utrustning, utan att manövreras på platsen, används på ett sätt som innebär varaktig eller regelbundet upprepad personbevakning (3 § punkt 1). Med personövervakning avses att personer kan identifieras genom övervakningen. För att en möjlighet till identifiering ska anses föreligga krävs att sådana kännetecken kan iakttas som gör att man utan större osäkerhet kan skilja de personer som iakttas från andra personer. Så är fallet om hela personen eller personens ansikte syns tydligt. Även sådant som utmärkande klädsel, speciella kroppsrörelser eller särskild kroppskonstitution kan möjlig- göra identifiering (prop. 2017/18:231 s. 21). Den nya kamerabevakningslagen genomför det nya dataskydds- direktivet, men lagen gäller även sådan kamerabevakning som inte omfattas av dataskyddsförordningen eller nya dataskyddsdirektivet (prop. 2017/18:231 s. 29). Till skillnad mot kameraövervakningslagen kan inte kamerabevakningslagen innehålla en uttömmande reglering av den personuppgiftsbehandling som kamerabevakningen innebär, framhöll regeringen (a. prop. s. 30). Tvärtom innebär en anpassning till EU:s nya dataskyddsreglering att allmänna principer och generella bestämmelser i sådana regelverk måste eller bör gälla även vid kamera- bevakning.184 182Regeringen ansåg att kamerabevakningslagen borde ge ökade möjligheter till kamerabevak- ning (a. prop. s. 30). borde lagen leda till ett förstärkt skydd för den personliga integ- riteten, särskilt vid kamerabevakning på arbetsplatser. Justitiekanslern konstaterade att det var möjligt att öka möjligheterna till kamerabevakning för berättigade syften utan att det skapar en obalans i förhållande till skyddet för den personliga integriteten och ansåg att förslagen i stort gav uttryck för en välavvägd syn på förhållandet mellan kamerabevakning och personlig integritet. 183Utöver vad som föreskrivs i kamerabevakningslagen gäller EU:s dataskyddsförordning, men också bl.a. lagen (2018:218) med kompletterande bestämmelser till EU:s dataskyddsförordning, föreskrifter som har meddelats i anslutning till den lagen och andra föreskrifter som komplet- terar dataskyddsförordningen (6 § punkt 1) samt föreskrifter om sådan behandling av person- uppgifter som inte omfattas av dataskyddsförordningens tillämpningsområde. 184Den nya kamerabevakningslagen skulle därför inte innehålla bestämmelser som i princip skulle utgöra upprepningar av vad som annars gäller för personuppgiftsbehandling. Däremot kan regleringen av begriplighetsskäl behöva hänvisa till vissa andra bestämmelser för att tydlig- göra vad som gäller vid kamerabevakning, menade regeringen. Den tekniska utvecklingen medför att kameratekniken kan använ- das för nya berättigade ändamål. Det är angeläget att lagstiftningen inte hindrar en sådan berättigad användning av modern teknik, menade regeringen.185 Utvecklingen av ny teknik kan skapa bättre möjligheter att begränsa onödiga integritetsintrång. Med inbyggd integritetsfrämjande teknik kan exempelvis bildmaterial maskeras automatiskt så att det inte är möjligt att identifiera personer i bild- materialet. Vissa kameror kan också ställas in för att aktiveras först efter olika typer av larm, onormala rörelsemönster eller särskilda ljud. Regeringen pekade på att genom dataskyddsförordningen slås viktiga principer fast om inbyggt dataskydd och dataskydd som standard (jfr artikel 25). Detta innebär bl.a. att den som behandlar person- uppgifter ska genomföra och integrera lämpliga tekniska åtgärder för att skydda de registrerades rättigheter och t.ex. se till att inte fler personuppgifter behandlas än vad som är nödvändigt med hänsyn till ändamålet. I 22 § kameraövervakningslagen föreskrevs att kameraövervakning av en plats dit allmänheten inte har tillträde fick bedrivas om den som skulle övervakas samtyckte till övervakningen.186 Den övervakade hade rätt att när som helst återkalla samtycket. Ytterligare övervakning fick därefter inte ske. Med samtycke avsågs varje slag av frivillig, sär- skild och otvetydig viljeyttring genom vilken någon, efter att ha fått information, godtar att bli kameraövervakad (2 §). Från huvudregeln om att det skulle finnas samtycke till kamera- övervakning fanns det ett undantag i 23 §. Det innebar att kamera- övervakning av en plats dit allmänheten inte har tillträde fick be- drivas om övervakningen behövdes för att förebygga, avslöja eller utreda brott, förhindra olyckor eller andra berättigade ändamål. Vid bedömningen skulle särskilt beaktas hur övervakningen skulle utföras, om teknik som främjar skyddet av den enskildes personliga integritet skulle användas och vilket område som skulle övervakas. 186Med uttrycket ”plats dit allmänheten har tillträde” avses enligt förarbetena platser där män- niskor kan tänkas uppehålla sig och som inte är enskilda. Det tillståndspliktiga området om- fattar dock inte bara platser som allmänheten brukar frekventera utan även områden som all- mänheten över huvud taget har tillträde till. Som exempel på platser dit allmänheten inte har tillträde nämns gemensamma utrymmen i flerfamiljshus. Däremot anses utrymmen i t.ex. affärer, varuhus, banker utgöra platser dit allmänheten har tillträde, såvida fråga inte är om ut- rymmen för personal, lagring av varor, kontor, underhåll, drift m.m. (prop. 1989/90:119 s. 17 och 44, prop. 1997/98:64 s. 54). Uttrycket ska tolkas vitt (RÅ 2000 ref. 52). I rättsfallet RÅ 2010 ref. 35 ansågs en bildporttelefon vid entrén till ett flerfamiljshus tillståndspliktig, då över- vakningskamerorna riktades mot en plats dit allmänheten har tillträde. också betydelse när och hur länge övervakningen ska pågå. Som exem- pel på berättigade ändamål nämns skolors arbete med att förebygga och förhindra kränkningar av elever samt företags kontroll av pro- duktionsprocesser (prop. 2012/13:115 s. 154). Övervakningsintresset skulle väga tyngre än den enskildes intresse av att inte bli övervakad (integritetsintresset). Enligt förarbetena skulle denna proportionalitetsavvägning i enlighet med den s.k. övervikts- principen göras i varje enskilt fall och varje kamera bedömas för sig. Vidare skulle – innan kameraövervakning tillgreps – prövas om andra, mindre ingripande åtgärder kunde vara tillräckliga för att komma till rätta med problemen. Det var den som skulle bedriva övervakningen som skulle visa att övervakningsintresset vägde över integritets- intresset. Kameraövervakning skulle inte användas i stället för andra säkerhetsåtgärder eller förebyggande insatser. Om kompletterande åtgärder hade försummats, kunde det påverka bedömningen av be- hovet av kameraövervakning och medföra att kameraövervakningen inte ansågs tillåten.187 Datainspektionen har med anledning av en anmälan från grans- kat kameraövervakning (enligt kameraövervakningslagen) i korridorer i ett särskilt boende, där en majoritet av de boende led av demens- sjukdom.188 I boendet skedde övervakning av korridorer på respektive avdelning med hjälp av kameror som var kopplade till rörelsesenso- rer. Behörig personal kunde via krypterad överföring få larm och kunde då på sina bärbara enheter se bilder från övervakningskameran och bestämma vilken åtgärd som skulle vidtas. När personalen svarat på larmet försvann bilden från de bärbara enheterna. Övervakning skedde endast när ett larm har gått. Kameraövervakningen var akti- verad –07.00 alla dagar.189 I beslutet konstaterade Datainspektionen först apropå vilken be- stämmelse som var tillämplig att kameraövervakningen gällde platser dit allmänheten inte har tillträde. Därefter bedömde myndigheten att övervakningen var förenlig med undantagsbestämmelsen i 23 § kameraövervakningslagen. Vidare angavs följande: 2012/13:115. En ny kameraövervakningslag, s. 80–84. 189Tillsyn enligt kameraövervakningslagen (2013:460) – kameraövervakning av särskilt boende. Datainspektionen anser att integritetsintresset generellt sett gör sig starkt gällande i korridorer och gemensamhetsutrymmen på ett särskilt boende, eftersom det handlar om kameraövervakning i en boendemiljö där de boende inte kan välja bort att bli övervakade. Att syftet med övervak- ningen är att skydda de boende minskar dock integritetsintrånget till viss del. Integritetsintrånget minskas ytterligare genom att övervakningen endast sker i realtid samt genom att tiderna för övervakningen begränsas till tider då normalt sett endast ett fåtal personer uppehåller sig inom de övervakade områdena. Kameraövervakningen har vidare begränsats på flera sätt för att minska integritetsintrånget. Med hänsyn till att syftet med kameraövervakningen är att skydda de boende från olyckor som för de berörda personerna kan få allvarliga konsekvenser, att övervak- ningen är begränsad till att endast ske i korridorerna på det aktuella bo- endet och inte inne i de boendes egna rum, att övervakningen endast sker i realtid och under de tider då övervakningsbehovet är som störst och integritetsintresset som minst, samt att alternativa rimliga åtgärder till övervakningen har prövats och bedömts vara otillräckliga, anser Data- inspektionen att bolagets övervakningsintresse väger tyngre än de bo- endes och övriga berördas intresse att inte bli föremål för den aktuella övervakningen. Dessutom är bilderna endast tillgängliga för en begrän- sad krets ur personalen med utpekade arbetsuppgifter kopplade till den avdelning som en viss boende vistas på. Enligt utredningen kvalitetsplan för äldreomsorgen (S 2015:03) ställs särskilt stora krav på den som inhämtar samtycke till kameraövervakning inom äldreomsorgen, exempelvis i samband med inflyttning till särskilda boenden som har utformats med kamera- tillsyn. Det torde kunna finnas viss risk att den enskilde kan känna det svårt att neka samtycke till kameratillsyn, om nekandet framstår som en extra belastning för verksamheten, menade man.190 Enligt 2 kap. 2 § första stycket tryckfrihetsförordningen, förkortad TF, får rätten att ta del av allmänna handlingar begränsas för vissa där uppräknade ändamål. Av 2 kap. 2 § andra stycket TF framgår att sådana begränsningar ska anges noga i en särskild lag eller, när det anses lämpligare, i en annan lag till vilken den särskilda lagen hän- visar. Denna särskilda lag är offentlighets- och sekretesslagen (2009:400), förkortad OSL.191 190SOU 2017:21 s. 631. 191Med ”annan lag” likställs EU-förordningar (se prop. 1998/99:18 s. 41 och 75 samt prop. 1999/2000:126 s. 160 och 283). Sekretess till skydd för enskild i verksamhet som avser hälso- och sjukvård regleras i 25 kap. OSL. Som utgångspunkt gäller sekretess inom hälso- och sjukvården för uppgift om en enskilds hälsotillstånd eller andra personliga förhållanden, om det inte står klart att uppgif- ten kan röjas utan att den enskilde eller någon närstående till denne lider men. Presumtionen är med andra ord för sekretess. Sekretessen ska iakttas av all den personal som är verksam inom det allmännas hälso- och sjukvård, vare sig verksamheten avser det egentliga vård- arbetet eller administrativt, ekonomiskt eller tekniskt arbete.192 Sekretess inom verksamhet regleras i 26 kap. OSL. Sekretess gäller inom för uppgift om en enskilds per- sonliga förhållanden, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon närstående till denne lider men. Detta gäller inte bara vid handläggning av ett ärende utan även för faktisk verksamhet.193 De personer som ska iaktta sekretessen är i första hand anställda hos myndigheter med ansvar för . Att uppdragstagare och likställda kan vara underkastade sekretess följer av 2 kap. 1 § OSL. Även socialtjänstsekretessen avgränsas med ett s.k. omvänt skaderekvisit, dvs. presumtionen är för sekretess. 192Patientjournaler som upprättas och förvaras inom den offentliga hälso- och sjukvården ut- gör allmänna handlingar enligt TF.