sou · H8B345 · 2020-08-20 00:00:00 — har primärt att pröva påstådda brott mot Europa- konventionen men kan också döma ut skadestånd till sökanden. är dock ingen överinstans till nationella domstolar och myndigheter och kan därför inte upphäva en dom eller ett beslut som fattats av en nationell myndighet eller domstol. För att konventionssystemet ska fungera tillfredsställande anses det vara viktigt att staterna, när en fråga om tolkningen av konven- tionen avgjorts av , anpassar sin lagstiftning eller vidtar andra åtgärder som medför att nya situationer av samma eller liknande slag inte uppkommer eller kan av utan hänvändelse till (, Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, 5 uppl., 2015, s. 41). Några egentliga verkställighetsåtgärder kan i och för sig inte vid- tas mot en stat men konventionssystemet bygger på att staterna full- gör de förpliktelser som åläggs dem av . Europa- rådets ministerkommitté har dock enligt artikel 46 i konventionen övervakande uppgifter och kan utöva påtryckningar på staterna. Grundlagsskyddet för vissa sändningar av program via satellit Genom det fjortonde tilläggsprotokollet har dessutom en procedur införts för att utöva press på en stat som inte lojalt fullgör sin för- pliktelse att verkställa en dom av . kan, om kommittén anser att en stat inte fullgör sina förpliktelser enligt en dom, hänskjuta frågan till , som prövar om staten brutit mot sina förpliktelser i fråga om verk- ställigheten och som, när förpliktelserna inte fullgjorts, överlämnar till ministerkommittén att överväga vilka åtgärder detta bör föranleda (a.a. s. 39). I artikel 6.1 regleras rätten till domstolsprövning och till en rätts- säker process. Enligt artikeln ska var och en, vid prövningen av hans eller hennes civila rättigheter och skyldigheter eller av en anklagelse för brott, vara berättigad till en rättvis och offentlig förhandling inom skälig tid och inför en oavhängig och opartisk domstol, som upp- rättats enligt lag. När det gäller tvister om civila rättigheter och skyldigheter har slagit fast att artikel 6.1 är tillämplig under förut- sättning •att det föreligger en reell och seriös tvist mellan en enskild – fysisk eller juridisk – person och en annan person eller en myndighet, •att tvisten gäller en rättighet som har sin grund i den nationella rätten, och •att denna rättighet är en civil rättighet. Tvisten måste alltså vara ”reell” och ”seriös” (”genuine and of a serious nature”). Den måste gälla ett anspråk på något som är eller påstås vara en rättighet enligt inhemsk rätt. Det krävs inte att anspråket är välgrundat, utan det är tillräckligt att någon på rimliga grunder kan hävda att han eller hon har en sådan rättighet. En typ av mål som artikel 6.1 ansetts tillämplig på är mål om skade- stånd. När målsäganden i ett brottmål för en skadeståndstalan, anses alltså målet i den delen angå målsägandens civila rättigheter. Artikel 6.1 är också tillämplig på prövning av anklagelser för brott. Det som åsyftas är i första hand rättegångar i brottmål som mynnar Grundlagsskyddet för vissa sändningar av program via satellit ut i ett avgörande av om en anklagad person är skyldig till brott och i fastställande av påföljden för brottet. Även om det inte uttryckligen framgår av artikeln, innefattar artikel 6.1 en grundläggande rätt till domstolsprövning, s.k. access to court. Om det enligt nationell rätt inte finns någon behörig dom- stol i en fråga som omfattas av artikel 6.1 är det alltså fråga om ett brott mot artikeln. har i ett stort antal avgöranden slagit fast att artikel 6.1 kränkts när administrativa beslut inte har kunnat över- prövas av domstol. Det finns bl.a. flera sådana fällande domar mot med anledning av att det tidigare saknades möjlighet att få vissa förvaltningsbeslut prövade i domstol. har ofta framhållit att konventionen är avsedd att skydda rättigheter som är reella och effektiva och inte endast formella och illusoriska. För att rätten till domstolsprövning ska bli effektiv och meningsfull räcker det inte med att det finns en behörig domstol utan det måste också krävas t.ex. att domstolen prövar talan medan ett avgörande fortfarande kan få praktisk betydelse för parten och att domen kan verkställas. Det kan också finnas andra förhållan- den som gör att en dom inte får avsedd praktisk verkan. Exempelvis har kravet på en effektiv domstolsprövning inte ansetts uppfyllt när ett utdömt skadestånd reducerades genom ett åläggande att betala dom- stolskostnader som var nästan lika höga som skadeståndet (Europa- domstolens dom i målet mot ). 8.4Europadomstolens dom i målet Arlewin mot Prövningen i svenska domstolar Upprinnelsen till målet i var att en privatperson – Arlewin – ansåg sig förtalad i tv-programmet , som sändes i TV3. Programmet sändes via en satellitlänk från till det och därifrån skickades programmet till en satellit som förde över pro- grammet i direktsändning till den svenska publiken. Grundlagsskyddet för vissa sändningar av program via satellit Genom enskilt åtal avseende grovt förtal stämde Arlewin program- ledaren och begärde skadestånd. Arlewin menade att programledaren var ansvarig eftersom han också var vd för produktionsbolaget, som enligt Arlewin borde ha utsett en ansvarig utgivare. Tingsrätten uppfattade Arlewin som att han i första hand utkrävde ansvar enligt yttrandefrihetsgrundlagens regler och i andra hand enligt . Med hänvisning till rättsfallet NJA 2005 s. 885 (se ovan) bestred programledaren talan. Han invände att han inte var utgivare av pro- grammet utan omfattades av meddelarfrihet enligt dåvarande 10 kap. 2 § YGL. Tingsrätten konstaterade i ett beslut att programmet inte hade utgått från och att föreskrifterna i 1–9 kap. (nuvarande 1–10 kap.) YGL inte var tillämpliga. Programledaren kunde därmed inte hållas ansvarig med stöd av yttrandefrihetsgrundlagen. Tingsrätten avvisade därför talan i den del den avsåg ansvar och skadestånd grundat på yttrandefrihetsgrundlagen och meddelade att frågan om ansvar och skadestånd enligt skulle avgöras efter huvudförhand- ling i målet. Tingsrätten erinrade i beslutet om innehållet i dåvarande 10 kap. 2 § YGL och NJA 2005 s. 884, dvs. Arlewin överklagade tingsrättens beslut. Vid sin prövning av över- klagandet uttalade hovrätten att Arlewin hade bevisbördan för ytt- randefrihetsgrundlagens tillämplighet, men att han inte hade visat att bestämmande över programinnehållet vid sändningen utövades från . Yttrandefrihetsgrundlagen var alltså inte tillämplig. Hovrätten avslog därför överklagandet och uttalade att annat inte hade fram- kommit i målet än att det skulle vara möjligt att föra talan vid brittisk domstol. Arlewin överklagade till och yrkade att målet skulle återförvisas till tingsrätten. Hans argumentation utgick från att skadan uppkommit i och att han därför enligt unions- rätten, framför allt I-förordningen,1 hade rätt att få sin talan prövad i . Han begärde också att skulle 1Rådets förordning (EG) nr 44/2001 om domstols behörighet och om erkännande och verk- ställighet av domar på privaträttens område. Grundlagsskyddet för vissa sändningar av program via satellit inhämta ett förhandsavgörande från i frågan om rätten att få talan prövad i . avslog denna begäran med hänvisning till att tingsrätten funnit sig behörig att pröva Arlewins yrkande om skade- stånd i de delar talan vilade på annan grund än yttrandefrihetsgrund- lagen. Domstolen avslog också begäran om prövningstillstånd. Målet lämnades åter till tingsrätten. I tingsrätten återkallade Arlewin dock sin talan i de delar den inte redan hade avvisats. I förklarade han detta med att det i realiteten inte fanns någon möjlighet till framgång med en fort- satt process eftersom domstolarna ansett att sändningen inte utgått från . Tingsrätten skrev av målet från vidare handläggning. Arlewin vände sig till och gjorde gällande att han hade berövats rätten till en effektiv domstolsprövning. Arlewin menade att programmet var att betrakta som svenskt och att det var för dyrt och för svårt för en svensk person att väcka talan i för att den möjligheten skulle svara mot Europa- konventionens krav på tillgång till en effektiv domstolsprövning. Han gjorde även gällande att hade brutit mot artikel 8 i genom att inte skydda honom mot anklagelser som kränkte hans rätt till privatliv och att han inte hade fått tillgång till ett effektivt rättsmedel för att få denna kränkning prövad (artikel 13). bedömde att frågan i Arlewins fall handlade om hans rätt till skydd för privatliv på det sätt som avses i artikel 8 i konventionen. Förtalsprocessen ansågs mot den bakgrunden röra hans civila rättigheter och artikel 6.1 ansågs tillämplig. Frågan som domstolen skulle pröva var alltså i första hand om Arlewin hade fått tillgång till en effektiv domstolsprövning. Grundlagsskyddet för vissa sändningar av program via satellit gjorde i första hand processuella invändningar. hävdade dels att inte var ansvarigt enligt konventionen eftersom programmet var utländskt, dels att Arlewin inte hade ut- tömt sina inhemska rättsmedel eftersom han inte först hade begärt ersättning av svenska staten för den påstådda konventionskränkningen. Domstolen underkände båda dessa invändningar och fick i stället ange sin inställning i sak. I sak motsade inte Arlewins påstående om att han saknade möjlighet till en domstolsprövning i . framhöll i stället att en stat inte behöver tillhandhålla effektiva rättsmedel för sådant som har skett i en annan stat för det fall att den andra staten har jurisdiktion. I detta fall stod det klart att hade sitt säte i och att var sändarland för TV3 enligt AV-direktivets2 regler. Detta indikerade enligt att hade jurisdiktion. Dessutom pekade på att brittiska domstolar var behöriga enligt I-förordningen. I-förordningen innebar visser- ligen att svenska domstolar också hade jurisdiktion, men det för- hållandet att svensk domstol inte ansåg sig kunna pröva saken på- verkade enligt inte förordningens effektivitet eftersom en prövning kunde ske i . Enligt den hade Arlewin alltså haft tillgång till domstolsprövning, om än inte i . konstaterade att saknade ett regelverk som gjorde det möjligt för Arlewin att hålla någon ansvarig i svensk domstol för den påstådda kränkningen av hans privatliv. Frågan var då om det förhållandet att en annan stat kunde tillhandahålla ett sådant regelverk befriade från den skyldigheten. 2Europaparlamentets och rådets direktiv /13/EU av om samordning av vissa bestämmelser som fastställs i medlemsstaternas lagar och andra författningar om till- handahållande av audiovisuella medietjänster. Grundlagsskyddet för vissa sändningar av program via satellit Domstolen konstaterade vidare att AV-direktivet, när det är fråga om att någons namn och rykte vanäras, inte reglerar förtalsprocessen och rätten till skadestånd för den enskilde, utan endast rätten till genmäle och liknande påföljder. Domstolen lät sig alltså inte över- tygas om att AV-direktivets jurisdiktionsregler – ens ur ett EU-rätts- ligt perspektiv – skulle avgöra vilket land som har jurisdiktion i ett fall som det aktuella. Snarare ansågs I-förordningen reglera jurisdiktionen en- ligt . Domstolen ansåg att både och hade jurisdiktion enligt förordningen, eftersom Viasat ansågs ha sin hemvist i och den skadegörande handlingen (sänd- ningen) hade skett där, medan skadan däremot hade manifesterat sig i . Domstolen lämnade dock frågan öppen om någon EU-reglering skulle ha påverkat skyldighet att garantera de mänskliga rättigheterna och konstaterade i stället att i vart fall inte hade visat att svensk jurisdiktion var utesluten på grund av någon sådan regel utan att det snarare var den inhemska rätten, tolkad av , som hade uteslutit jurisdiktion. hade inte några invändningar mot systemet med ensamansvar som sådant men kom fram till att innebörden av lagstiftning och praxis var att Arlewin i den aktuella situationen inte kunde hålla någon ansvarig enligt svensk lag, varken enligt yttrande- frihetsgrundlagen eller . Domstolen konstaterade att det aktuella programmet hade pro- ducerats i , av svenskar, för svenskar, på det svenska språket och att annonsörerna riktade sig till den svenska marknaden. Vidare handlade programmet om kriminalitet i och den påstådda skadan hade uppstått i . Det var direktsänt och domstolen hade inte fått förklarat för sig att någon redigering eller annan inne- hållskontroll bedrevs från utlandet. Domstolen konstaterade att pro- grammet och dess sändning till sin natur var helt svenskt och menade att den svenska staten under dessa omständigheter hade en skyldighet enligt artikel 6.1 i att tillhandahålla en effektiv tillgång till domstolsprövning. konstaterade att de nationella domstolarna hade tillämpat regelverket på ett sätt som gjorde att Arlewin inte kunde göra någon ansvarig för sändningen i . Att kräva att han skulle väcka talan i ansågs inte rimligt. Grundlagsskyddet för vissa sändningar av program via satellit igenom förnekat honom hans rätt till domstolsprövning. Därmed förelåg en kränkning av artikel 6.1. Med denna utgång prövade inte domstolen den påstådda kränkningen av artiklarna 8 och 13 eftersom påståendena om kränkning enligt dessa artiklar inte gav upphov till några separata frågor som inte redan omfattades av prövningen av artikel 6.1. Arlewin tilldömdes ett skadestånd om . 8.5AV-direktivets regler om ursprungslandsprincipen Som har framgått ovan byggde argumentation i Arlewin- målet bl.a. på att var sändarland enligt AV-direktivet. Det direktivet är ett inremarknadsdirektiv vars huvudsakliga syfte är att underlätta för tv-sändningar mellan medlemsländerna. Direktivet omfattade ursprungligen endast tv-sändningar men utvidgades till att omfatta också beställ-tv-tjänster. Efter ändringar som antogs (ändringsdirektivet3) omfattar direktivet dessutom s.k. videodelningsplattformstjänster. AV-direktivet bygger på den s.k. ursprungslands- eller sändar- landsprincipen. Principen innebär att den ansvariga medlemsstaten är skyldig att säkerställa att alla tv-sändningar som sänds av program- företag inom dess jurisdiktion överensstämmer med regelverket som gäller för sändningar avsedda för allmänheten i den egna medlems- staten. En leverantör av audiovisuella medietjänster kommer alltså att omfattas av en enda medlemsstats jurisdiktion. Regleringen i AV-direktivet avser huvudsakligen utformning av reklam, annonsmängd och placering av annonser, skydd av minder- åriga samt innehåll som uppmanar till hat och våld. Artikel 2 i direktivet reglerar vilken medlemsstat som är ansvarig, dvs. vilket land som har jurisdiktion. I första hand avgörs detta utifrån var en leverantör av medietjäns- ter är etablerad. Avgörande för det är primärt var leverantören har sitt huvudkontor och var de redaktionella besluten fattas, men om detta sker i olika länder kan det avgörande bli bl.a. var en betydande del av arbetsstyrkan är verksam. Om etableringskriterierna inte är tillämp- 3Europaparlamentets och rådets direktiv (EU) 2018/1808 av om änd- ring av direktiv /13/EU om samordning av vissa bestämmelser som fastställs i medlems- staternas lagar och andra författningar om tillhandahållande av audiovisuella medietjänster (direktivet om audiovisuella medietjänster), mot bakgrund av ändrade marknadsförhållanden. Grundlagsskyddet för vissa sändningar av program via satellit liga bestäms ansvarig medlemsstat i stället utifrån tekniska kriterier, som exempelvis var en satellitupplänk är belägen. 8.6.1Vilken slutsats kan dras av avgörande? Kommitténs bedömning: Utifrån vad som är känt om omstän- digheterna kring det aktuella fallet går det inte att med säkerhet säga att Arlewin hade kunnat få sin rätt till en effektiv domstols- prövning tillgodosedd. Kommittén ska enligt direktiven analysera hur yttrandefrihetsgrund- lagens utrymme för utkrävande av ansvar vid sändningar som sänds via satellit och som utgår från utlandet förhåller sig till artikel 6.1 i . Kommitténs uppdrag i denna del har sin grund i Europadomsto- lens fällning av i Arlewin-målet och en viktig parameter är förstås hur dom ska uppfattas och om , trots vad som sägs i domen, ändå skulle kunna tillgodose rätten till en effektiv domstolsprövning i en motsvarande situation. Det går inte att utläsa ur domen att ställer något krav på att det krävs en straffrättslig prövning, utan även en civil- rättslig talan om skadestånd borde kunna uppfylla Europakonven- tionens krav på en effektiv domstolsprövning. Detta är i linje med bedömning i andra fall och det förhållandet att för- tal inte är straffbelagt i alla konventionsstater. Utgångspunkten för kommittén är därför att både förutsättningarna för en straffrättslig och en skadeståndsrättslig prövning bör beaktas vid kommitténs bedömning. uttalade i och för sig att det i den aktuella situa- tionen inte fanns någon möjlighet att hålla någon ansvarig enligt den generella regleringen i . Huruvida ansvar enligt brotts- balken verkligen har varit helt uteslutet är dock enligt kommittén svårt att uttala sig om i efterhand eftersom Arlewin återkallade sin talan vid tingsrätten. Hans talan enligt prövades alltså Grundlagsskyddet för vissa sändningar av program via satellit inte av svensk domstol. Det tycks inte heller i praxis finnas något exempel på en motsvarande situation där någon har försökt få en pröv- ning med stöd av allmänna regler i eller skadestånds- lagen. Något generellt hinder finns dock inte mot att föra en talan enligt eller skadeståndslagen när ansvarsordningen i ytt- randefrihetsgrundlagen inte är tillämplig. Kommittén har därför analyserat vilka möjligheter det finns att i en motsvarande situation föra en sådan talan och vilka förutsätt- ningar som då måste vara uppfyllda. Kan någon annan än meddelaren ställas till svars? Som har framgått ovan omfattas t.ex. en programledare som uttalar sig i ett tv-program av meddelarfrihet. Så kan även vara fallet när det är fråga om en sändning av ett program från utlandet. I den situa- tionen motsvaras dock inte meddelarfriheten av något ensamansvar enligt yttrandefrihetsgrundlagen. För att någon annan i den situatio- nen ska ansvara straffrättsligt enligt allmänna regler krävs att denne har agerat som gärningsman eller uppfyller förutsättningarna för ett medverkansansvar. För ett medverkansansvar krävs dock att det är fråga om medverkan till ett brott. Ett uttalande som sker med meddelarfrihet kan inte anses vara brottsligt. Kommitténs bedömning är mot den bakgrun- den att ett medverkansansvar till en gärning som omfattas av med- delarfrihet bör vara uteslutet. På samma sätt bör ett skadeståndsrätts- ligt ansvar för kränkning till följd av uttalandet inte kunna uppkomma, eftersom skadeståndsansvar för kränkning endast kan uppkomma vid brott (om meddelarfrihet och skadeståndsansvar för arbetsgivare, se Justitiekanslerns beslut , dnr 3559-02-40). Detta utesluter dock inte att det kan vara möjligt att utkräva straff- eller skadeståndsrättsligt ansvar av andra aktörer än med- delaren, t.ex. personer som är inblandade i produktionen, sändningen eller försäljningen av ett visst program. För straffrättsligt ansvar krävs det emellertid att personen ifråga har begått ett eget brott och alltså själv är gärningsman. Det är alltså inte fråga om medverkan till den gärning som omfattas av meddelarfrihet. Ett gärningsmannaansvar kan bli aktuellt t.ex. när någon sprider vidare ett uttalande som har ut- talats med meddelarfrihet men som annars skulle ha varit att bedöma Grundlagsskyddet för vissa sändningar av program via satellit Eftersom det utgör förtal även att sprida ett sådant ytt- rande vidare kan spridaren genom sitt agerande göra sig skyldig till ett eget förtalsbrott och bli straff- och skadeståndsrättsligt ansvarig för detta. En skadeståndstalan kan också riktas mot en juridisk per- son, men det krävs alltså att ett brott har begåtts för att det ska finnas rätt till kränkningsersättning. Av det anförda kan den slutsatsen dras att t.ex. en vd för ett pro- duktionsbolag – om alla förutsättningar är uppfyllda – skulle kunna hållas ansvarig för spridning av ett yttrande som utgör förtal, trots att yttrandet som sådant omfattats av meddelarfrihet. IArlewin-fallet komplicerades dock saken av att talan väcktes mot den person som var vd för produktionsbolaget men som sam- tidigt i egenskap av programledare hade meddelarfrihet. Den frågan kan ställas om det alls finns möjlighet att ställa t.ex. en vd till svars som gärningsman enligt trots att han eller hon i rollen som programledare har agerat med meddelarfrihet enligt yttrandefri- hetsgrundlagen. Kommitténs bedömning är att detta rimligen bör vara uteslutet. Även frågan om uppsåt blir komplicerad när det som i Arlewin- fallet är fråga om en direktsändning och det dessutom är samma person som uttalar sig med meddelarfrihet och som möjligen skulle kunna ansvara enligt . I och för sig skulle en vd kunna ha uppsåt till det som sägs av någon annan i en direktsändning, i vart fall om detta sker enligt ett förutbestämt manus. Men är det fråga om ett spontant yttrande av oväntat innehåll är det inte säkert att bedöm- ningen blir densamma. I Arlewin-fallet skulle i och för sig vd:n möj- ligen kunna anses ha uppsåt oavsett om yttrandena var förutbestämda eller inte, eftersom det var han själv som uttalade dem. Detta är dock inte någon självklar bedömning. Som har framgått ovan kan det alltså t.ex. vid förtal finnas möjlighet att föra talan enligt och/eller skadeståndslagen i de situa- tioner när meddelarfriheten inte motsvaras av något ensamansvar. Det kan vara fråga om att föra en talan t.ex. mot vd:n för ett produk- tionsbolag eller någon annan som kan anses ansvara för sändningen av programmet. Grundlagsskyddet för vissa sändningar av program via satellit Mot den bakgrunden kan slutsats – att det varken går att föra talan enligt yttrandefrihetsgrundlagen eller brotts- balken – uppfattas som väl kategorisk. Domstolen uttalar sig dock i det enskilda fallet och utifrån den inställning som hade i målet. Som har framgått ovan invände inte mot Arlewins påstående om att det inte gick att ställa någon till svars i den aktuella situatio- nen, vilket innebär att domstolen hade att utgå från detta. inställning i målet kan ha sin förklaring i hur Arlewin hade lagt upp sin talan. Hans talan riktades mot den person som både var programledare för programmet och vd för produktionsbolaget. I egenskap av programledare hade personen i fråga meddelarfrihet vilket, i linje med den bedömning kommittén gjort, torde inne- bära att det inte heller gick att ställa honom till svars i egenskap av vd. Det var dessutom fråga om en direktsändning vilket komplicerar uppsåtsbedömningen. Det sätt som de svenska domstolarna har formulerat sig på ute- sluter dock inte att en prövning hade varit möjlig. Tvärtom hänvisar både tingsrätten och till den prövning som skulle ske i tingsrätten enligt regler efter det att frågan om ansvar enligt yttrandefrihetsgrundlagen hade avvisats. Eftersom Arlewin återkallade sin talan kom emellertid inte frågan att prövas av domstol. Det kan dock inte uteslutas att en prövning i tingsrätten hade kunnat svara mot krav på en effektiv domstolsprövning. Det kan inte heller, utifrån vad som är känt, helt uteslutas att Arlewin skulle ha kunnat rikta sin talan mot någon annan person som var inblandad i produktionen eller sänd- ningen, vilket i så fall också borde kunna anses tillgodose rätten till en effektiv domstolsprövning i mening. Sammantaget anser kommittén att det, utifrån vad som är känt om omständigheterna kring det aktuella fallet, inte med säkerhet går att dra slutsatsen att Arlewin varit helt rättslös i den aktuella situa- tionen. Det är inte helt uteslutet att Arlewin hade kunnat få sin rätt till en effektiv domstolsprövning tillgodosedd. Men i avsaknad av praxis på området går det inte att säga hur en svensk domstol skulle bedöma en liknande situation. Grundlagsskyddet för vissa sändningar av program via satellit 8.6.2En effektiv domstolsprövning i