sou · H8B347d2 · 2020-08-26 00:00:00 — I förarbetena uttalades bl.a. att socialvården måste inrymma en hjälpform som garanterar att hjälp kan fås , oavsett i vilken kommun den hjälpsökande be- finner sig i.2 Enligt socialhjälpslagen kunde vistelsekommunen få viss ersätt- ning av den kommun där personen var mantalsskriven.3 Motsvarande gällde för kostnader för samhällsvård enligt barnavårdslagen. Denna interkommunala ersättning var ursprungligen menad att skydda kommuner från att bära kostnader för vård- och socialhjälp för andra än kommunens egna invånare och har en lång tradition i svensk socialvård. Lättnader hade dock successivt införts i systemet med den interkommunala ersättningen i och med den ökade rörligheten bland befolkningen och första hälften av 1900-talet.4 1SOU 1986:19 s. 40 ff. 2SOU 1950:11 s. 214 och SOU 2005:34 s. 91. 3SOU 1977:40 s. 801 och SOU 1986:19 s. 40. 4Grönwall m.fl. (1991), s. 260. Genom socialtjänstlagen (1980:620) ersattes tidigare vårdlagar − lagen (1956:2) om socialhjälp, barnavårdslagen (1960:97), lagen (1954:579) om nykterhetsvård och lagen (1976:381) om barnomsorg −av en gemensam lag. Vistelsekommunen fick fortsatt ansvar för att den enskilde fick hjälp. Kommunens ansvar utsträcktes även till ett yttersta ansvar för alla dem som vistades i kommunen. Som skäl an- förde att det var viktigt att det fanns ett organ i samhället som förmedlar hjälpinsatser från andra samhällsorgan och tillgodoser övriga behov.5 Det ansågs som en viktig förutsättning för att garantera enskilda personers ekonomiska och personliga trygg- het.6 I och med socialtjänstlag togs det tidigare systemet med interkommunala ersättningar bort.7 I 2 kap. SoL finns övergripande bestämmelser om kommu- nens ansvar för . Där framgår att varje kommun ansva- rar för inom sitt område och har det yttersta ansvaret för att enskilda får det stöd och den hjälp som de behöver (2 kap. 1 § SoL). Vidare finns särskilda bestämmelser om ansvarsfördelningen mellan kommuner i 2 a kap. SoL. I dessa anges vilken kommun som i olika situationer ansvarar för stöd och hjälp enligt 2 kap. 1 § SoL. Huvudregeln är att den kommun där den enskilde vistas ansvarar för stöd och hjälp (2 a kap. 1 § SoL). Vistelsekommun är den kom- mun där den enskilde befinner sig när han eller hon ansöker om stöd och hjälp eller det på annat sätt framkommer att den enskilde behöver stöd och hjälp från kommunen. Från denna huvudregel finns vissa undantag. Ett sådant undantag är när den enskilde är bosatt i en annan kommun än vistelsekom- munen. Då ansvarar bosättningskommunen för stöd och hjälp till den enskilde (2 a kap. 3 § SoL). Med bosättningskommun avses den kommun där den enskilde är stadigvarande bosatt. Om den enskilde är stadigvarande bosatt i en kommun, men har sin starkaste anknyt- ning till en annan kommun, räknas den sistnämnda kommunen som bosättningskommun. Om den enskilde saknar stadigvarande bostad räknas den kommun till vilken han eller hon har sin starkaste anknyt- ning som bosättningskommun. Vidare behåller en kommun i vissa fall ansvaret för stöd och hjälp åt en enskild. Det gäller då den enskilde, till följd av ett beslut av 5SOU 1977:40 s. 77. 1979/80:1 Del A s. 144. 7Grönwall m.fl. (1991), s. 260. kommunen, vistas i en annan kommun i bl.a. familjehem, hem för vård eller boende eller stödboende (2 a kap. 4 § SoL). Kommunen har i dessa fall ansvar för de stöd- och hjälpinsatser som den enskilde kan behöva, inte endast de insatser som har samband med det ur- sprungliga hjälpbehovet. Därutöver har den kommun där den enskilde är folkbokförd ansvar för stöd och hjälp under kriminalvård i anstalt eller vård på sjukhus. Samma sak gäller inför avslutning av sådan vård (2 a kap. 5 § SoL). Om det står klart att en annan kommun än vistelsekommunen ansvarar för stöd och hjälp, är vistelsekommunens ansvar begränsat till akuta situationer (2 a kap. 2 § SoL). 22.1.2Huvudregeln ändras men vistelsekommunens ansvar kvarstår Utredningens bedömning: Bestämmelserna i nuvarande 2 a kap. socialtjänstlagen om ansvarsfördelning mellan kommuner utgår från vistelsekommunens ansvar, trots att vistelsekommunens ansvar i praktiken utgör ett undantag. Bestämmelsernas utform- ning och inbördes ordningsföljd bör ändras för att göra ansvars- fördelningen lättare att förstå. Utredningens förslag: Den kommun där den enskilde är stadig- varande bosatt eller annars har sin starkaste anknytning (bosätt- ningskommunen) ska som huvudregel vara ansvarig för insatser enligt socialtjänstlagen. Om behov av insatser uppkommer under en tillfällig vistelse i en kommun, ansvarar den kommunen (vistelsekommunen) för insatser som behövs i akuta situationer. Vistelsekommunen an- svarar även för andra insatser till den enskilde, om det inte står klart att en annan kommun är ansvarig. Bestämmelsen i nuvarande 11 kap. 4 § socialtjänstlagen om- formuleras till att ange att en kommun som inlett utredning av om socialnämnden behöver ingripa till ett barns skydd eller stöd är skyldig att slutföra denna och fatta beslut i ärendet även om barnet byter kommun. Detsamma gäller om en utredning inletts och ärendet avser vård på grund av missbruk eller beroende. Den nya kommunen är skyldig att på begäran bistå med den utredning som kan behövas för att fatta beslut i ärendet. Ansvaret att slut- föra en utredning gäller dock inte om den nya kommunen sam- tycker till att ta över utredningen av ärendet eller om ärendet annars flyttas över. Begreppet ”vård och andra åtgärder” ersätts av ”fortlöpande eller långvarigt bistånd” i nuvarande 2 a kap. 10 § socialtjänstlagen. Bestämmelsen i 3 § lagen om mottagande av asylsökande m.fl. omformuleras till att ange att när anvisat en kommun ska det anses att barnet har sin starkaste anknytning till den kommunen. I de allra flesta fall finns det en kommun där den enskilde är stadig- varande bosatt eller annars har sin starkaste anknytning (bosätt- ningskommun). Det innebär att bosättningskommunen ofta kommer att ansvara för insatser till den enskilde. I andra fall kan ansvaret vila på den kommun som har beslutat om placering i en annan kommun m.m.eller på den kommun där den enskilde är folkbokförd. Frågan om vistelsekommunens ansvar blir därför aktuell främst i akuta situa- tioner eller när det inte är klarlagt vilken kommun som är ansvarig för insatser till den enskilde. I praktiken är vistelsekommunens ansvar därmed snarare att betrakta som ett undantag än en huvudregel. Bestämmelserna i 2 a kap. SoL om ansvarsfördelning mellan kom- muner kan mot denna bakgrund uppfattas som svåra att förstå. I syfte att underlätta förståelsen anser utredningen att bestämmel- sernas inbördes ordningsföljd bör ändras. Bosättningskommunens ansvar bör anges som inledande huvudregel medan vistelsekommu- nens ansvar bör utgöra ett undantag från huvudregeln. Denna änd- ring syftar enbart till att underlätta förståelsen av den ansvarsfördelning som redan gäller . Någon inskränkning i vistelsekommunens ansvar avses inte. Den enskilde ska alltså, liksom , alltid vara garan- terad omedelbar hjälp oavsett i vilken kommun han eller hon befinner sig när hjälpen behövs. I samma syfte anser utredningen att definitionen av begreppet bosättningskommun i 2 a kap. 3 § SoL bör omformuleras. Begreppet utgår från att den enskilde är stadigvarande bosatt eller har sin starkaste anknytning i en viss kommun, men detta utvecklas sedan i en förhållandevis detaljerad definition som enligt utredningens mening inte är nödvändig att ange i lag. Utredningen anser därför att defini- tionen i 2 a kap. 3 § SoL bör omformuleras till att avse den kommun där den enskilde är stadigvarande bosatt eller annars har sin starkaste anknytning (bosättningskommunen). Innebörden av bestämmelsen är densamma som men skrivningen kortas. De beskrivningar av bestämmelsens innebörd som ges i tidigare förarbeten gäller fortsatt.8 I bestämmelsen har begreppen stöd och hjälp ersatts med insatser (se avsnitt 6.2.1). Bestämmelsen om vistelsekommunens ansvar omformuleras Med anledning av att bosättningskommunens ansvar föreslås bli den inledande huvudregel anser utredningen att det bör göras vissa jus- teringar i bestämmelserna om vistelsekommunens ansvar för att lagen ska vara lätt att förstå. anges att kommunen där den en- skilde vistas ansvarar för stöd och hjälp enligt 2 kap. 1 § SoL om inte annat följer av 2 kap. 3–5 §§ SoL. Om det står klart att en annan kommun än vistelsekommunen ansvarar för stöd och hjälp åt en en- skild, är vistelsekommunens ansvar begränsat till akuta situationer. Att bosättningskommunen i lagen anges som huvudregel innebär ingen inskränkning i det ansvar som åligger vistelsekommunen. Det är av grundläggande betydelse att den enskilde alltid ska garanteras ome- delbar hjälp oavsett i vilken kommun han eller hon befinner sig när hjälpen behövs. För att detta ska vara tydligt i lagen föreslår utred- ningen att bestämmelsen ska ange att om behov av insatser uppkom- mer under en tillfällig vistelse i en kommun, ansvarar den kommunen (vistelsekommunen) för insatser som behövs i akuta situationer. Vistelsekommunen ansvarar även för andra insatser till den enskilde, om det inte står klart att en annan kommun är ansvarig. Ansvaret innebär att en enskild aldrig kan nekas bistånd i en kommun med beskedet att behovet kan tillgodoses i en annan kommun om det inte står klart vilken kommun som ska ha ansvaret. Detta innebär att den kommun som tar emot en ansökan om biståndsinsatser, eller som får vetskap om att en enskild eller en familj kan ha behov av bistånds- insatser, aldrig kan avvisa eller avsluta ett ärende utan att vara öve- rens med en annan kommun om vem som bär det huvudsakliga an- svaret.9 Även om bosättningskommunen anges som huvudregel i den nya socialtjänstlagen kommer vistelsekommunen fortsatt att 2010/11:49. 2010/11:49 s. 35. vara garanten för att det alltid finns en kommun som har ett ansvar när inte någon annan har det, som ansvarar för att enskilda får stöd och hjälp i akuta situationer och som därmed har det yttersta ansvaret. finns en hänvisning i bestämmelsen om vistelsekommunens ansvar till 2 kap. 1 § SoL där kommunens övergripande och yttersta ansvar kommer till uttryck. När hänvisningen infördes var kapitlet om ansvarsfördelningen mellan kommuner nytt och vissa bestäm- melser hade tidigare funnits i 2 kap. och 16 kap. SoL. Hänvisningen är enligt utredningens bedömning inte längre nödvändig för förstå- elsen av bestämmelsen. Tvärtom så bedömer utredningen att en hän- visning till 2 kap. 1 § SoL med den nya lydelse som föreslås i fråga om vistelsekommunens ansvar riskerar att göra bestämmelsen mer svårläst och skulle inte underlätta förståelsen av den nya bestämmel- sen. Utredningen föreslår därför att hänvisningen till nuvarande 2 kap. 1 § SoL bör tas bort. Ansvaret att slutföra en utredning i vissa fall m.m. Av 11 kap. 4 § SoL följer att socialnämnden är skyldig att slutföra en utredning om ett barns behov av stöd och skydd och fatta beslut i ärendet även om barnet byter vistelsekommun. Detsamma gäller om en utredning inletts och ärendet avser vård av en missbrukare. Den nya vistelsekommunen är skyldig att på begäran bistå med den utred- ning som socialnämnden kan behöva för att fatta beslut i ärendet. Detta gäller inte om den nya vistelsekommunen samtycker till att ta över utredningen av ärendet eller om ärendet annars flyttas över. Av förarbetena framgår att bestämmelsen syftar till att förhindra att oklarheter uppstår om den fortsatta handläggningen av ett ärende om skydd eller stöd för barn eller ungdom eller vård av en person med ett missbruk eller beroende, när den som utredningen angår läm- nar kommunen. Bestämmelsen innebär att den kommun som inlett utredningen ska slutföra den och fatta slutligt beslut i ärendet. Syftet med regeln är primärt att skapa säkerhet för att utredningen inte avstannar och läggs ned på grund av flyttningen. Syftet är naturligt- vis också att den fortsatta utredningen ska bedrivas på bästa möjliga sätt trots de praktiska svårigheter som flyttningen kan ha fört med sig i detta hänseende.10 1996/97:124 s. 181. Som en följd av utredningens förslag om att bosättningskommu- nen som huvudregel ska vara ansvarig för insatser till enskilda, bör bestämmelsen om att slutföra en utredning inte längre avse vistelse- kommunen. Bestämmelsen bör i stället ange kommunen för att säker- ställa att den kommun som påbörjat en utredning i dessa fall också avslutar den. Utredningen har i avsnitt 6.2.1 föreslagit vissa ändringar i nuvar- ande begreppsanvändning. I nu aktuell bestämmelse ersätts därför vård av missbrukare med vård på grund av missbruk eller beroende. Vård och andra åtgärder I 2 a kap. 10 § första stycket SoL anges att ett ärende som avser vård eller någon annan åtgärd i fråga om en enskild person kan flyttas över till en annan kommun. Det krävs viss varaktighet av den enskildes hjälpbehov för att en överflyttning ska ske. Det finns ingen tidsgräns, men den enskilde ska ha behov av insatser inom . Det får alltså inte vara fråga om behov av akut hjälp som kan förutses upphöra relativt snart. Typiskt sett bör det vara fråga om mångåriga insatser.11 Såsom framgår av förarbetena så är det ärenden som avser insatser som ges efter individuell behovsprövning (bistånd) som kan flyttas över. Utredningen har i avsnitt 17 föreslagit att det i den nya social- tjänstlagen ska anges att insatser kan ges efter individuell behovs- prövning eller utan föregående individuell behovsprövning. Begreppet bistånd används i fråga om insatser som tillhandahålls efter be- hovsprövning. För att socialtjänstlagens begreppsanvändning ska bli mer enhetlig och för att det ska vara tydligt vad som här avses före- slår utredningen att begreppet bistånd ska användas även här. För att markera att det krävs viss varaktighet för att ett ärende ska flyttas över föreslår utredningen att bestämmelsen i stället för att ange att ett ärende som avser vård eller någon annan åtgärd i fråga om en enskild person kan flyttas över ska bestämmelsen ange att ett ärende som avser fortlöpande eller långvarigt bistånd kan flyttas över. Att biståndet är fortlöpande eller långvarigt tar sikte på att biståndet ska ha viss varaktighet men förutsätter inte att beslutet är fattat som 1979/80:1 Del A s. 523 f. och HFD 2013 ref. 46. ett beslut som gäller tillsvidare. Även ett beslut som är tidsbegränsat kan avse bistånd som kommer pågå . Följdändring i lagen om mottagande av asylsökande m.fl. I och med utredningens förslag att bosättningskommunen ska ut- göra huvudregel bör även 3 § lagen (1994:137) om mottagande av asyl- sökande m.fl. (LMA) ändras. I bestämmelsen anges att för ensam- kommande barn ska anvisa en kommun som ska ordna med boendet. När anvisat en kommun anges i bestämmelsen att det ska anses att barnet vistas i den kommunen i den mening som avses i 2 a kap. 1 § SoL. Bestämmelsen syftar således till att ange vilken kommun som ska anses som ansvarig kommun enligt socialtjänstlagen. Bestämmelsen bör därför i stället ange att det ska anses att barnet har sin starkaste anknytning till den kommunen. 22.2Ansvarsfördelning mellan kommunfullmäktige och socialnämnden I och med kommunallag (1991:900) infördes den s.k. fria kommunala nämndorganisationen enligt vilken kommuner och regio- ner gavs möjlighet att organisera sin verksamhet på ett friare sätt. Kommunerna skulle själva få bestämma hur de ville fördela sina upp- gifter på olika kommunala nämnder.12 hade varit en s.k. obligatorisk nämnd. I 4 § socialtjänstlag (1980:620) angavs då att det i varje kommun skulle finnas en social- nämnd. I förarbetena till förändringen i socialtjänstlagen angavs att kom- munerna skulle få större frihet ifråga om den kommunala orga- nisationen på det sociala området. skulle därmed inte längre vara en obligatorisk nämnd utan i stället en fakul- tativ specialreglerad nämnd.13 finns motsvarande reglering i 2 kap. 4 § SoL. Där anges att kommunens uppgifter inom fullgörs av den eller de nämnder som kommunfullmäktige bestäm- mer. Vad som i socialtjänstlagen eller annan författning sägs om social- nämnd gäller i förekommande fall den eller de nämnder som kom- 1990/91:117 s. 19 f. 131990/91:SoU9. I regleringen görs även en hänvisning till lagen (2003:192) om gemensam nämnd inom vård och omsorgsområdet. Det har snart gått bestämmelsen fick sin nuvarande lydelse och den fria kommunala nämndorganisationen är en självklarhet inom kommunerna. Det är kommunfullmäktige som enligt 3 kap. 4 § kommunallagen (2017:725), förkortad KL, tillsätter de nämnder som utöver kommunstyrelsen behövs för att fullgöra kommunens uppgifter enligt lag eller annan författning och för övrig verksamhet. Kommunfullmäktige beslutar även enligt 6 kap. 2 § KL om nämndernas verksamhetsområden och inbördes förhållanden. Utredningens förslag: Bestämmelsen i nuvarande 2 kap. 4 § första stycket första meningen socialtjänstlagen omformuleras till att ange att kommunfullmäktige bestämmer vilken eller vilka nämn- der som ska fullgöra kommunens uppgifter inom . Kommunens uppgifter inom fullgörs alltså, enligt 2 kap. 4 § första stycket SoL, av den eller de nämnder som kommunfullmäk- tige bestämmer. Kommunfullmäktige beslutar även enligt 6 kap. 2 § KL om nämndernas verksamhetsområden och inbördes förhållanden. Även om en nämnd tilldelats ett visst verksamhetsområde enligt 6 kap. 2 § KL innebär det inte att nämnden därvid kan besluta i alla frågor som rör nämndens verksamhet. Vissa typer av beslut är näm- ligen förbehållna kommunfullmäktige. Det gäller beslut vilka enligt 5 kap. 1 § KL är av principiell beskaffenhet eller annars av större vikt för kommunen. Bestämmelsen i 2 kap. 4 § SoL kan emellertid ge in- tryck av att alla uppgifter inom alltid ska fullgöras av socialnämnden. Detta trots de begränsningar som uppställs i kommu- nallagen. För att markera ansvarsfördelningen mellan kommunfull- mäktige och socialnämnden anser utredningen att bestämmelsen bör omformuleras så att den i stället anger att kommunfullmäktige be- stämmer vilken eller vilka nämnder som ska fullgöra kommunens uppgifter inom . Denna formulering utesluter inte att även kommunfullmäktige kan fullgöra vissa uppgifter inom social- tjänsten. Omformuleringen innebär ingen ändring i sak utan är ett förtydligande av nuvarande bestämmelsen. Den nämnd som fullgör kommunens uppgifter inom benämns socialnämnd. Detta framgår indirekt av nuvarande 2 kap. 4 § andra stycket SoL, där det föreskrivs att vad som i socialtjänstlagen eller annan författning sägs om socialnämnd i förekommande fall gäller den eller de nämnder som utses enligt 2 kap. 4 § första stycket SoL, dvs. Bestämmelsen förs oförändrad över till den nya lagen som ett andra stycke till förslaget ovan. 22.2.2Hänvisningen till lagen om gemensam nämnd inom vård- och omsorgsområdet upphävs Utredningens förslag: Bestämmelsen i nuvarande 2 kap. 4 § första stycket andra meningen socialtjänstlagen − som hänvisar till lagen om gemensam nämnd inom vård- och omsorgsområdet – upphävs. Det finns i 2 kap. 4 § första stycket SoL en hänvisning till lagen om gemensam nämnd inom vård- och omsorgsområdet. I förarbe- tena till regleringen anförs som enda skäl till att hänvisningen förts in i socialtjänstlagen att tilläggets placering i socialtjänstlagen ska tydliggöra att vad som sägs i socialtjänstlagen eller annan författning om socialnämnd även i förekommande fall gäller för en sådan gemen- sam nämnd som fullgör uppgifter inom socialtjänsten.14 Att så är fallet följer emellertid redan av kommunallagen. Enligt 3 kap. 9 § KL kan kommunen besluta att en nämnd ska vara gemen- sam med en annan kommun eller region. Enligt 9 kap. 21 § KL får kommunen genom en gemensam nämnd fullgöra uppgifter enligt 3 kap. 4 § KL. Samverkan får således avse alla kommunala verksam- heter med undantag för sådana som kommunstyrelsen har vid höjd beredskap.15 besluta att en gemensam nämnd ska fullgöra uppgifter inom är denna nämnd således enligt 2 kap. 4 § SoL en socialnämnd.16 Då det redan av kommunallagen jämte 2 kap. 4 § SoL följer att en gemensam nämnd kan vara socialnämnd anser utredningen att hän- 2002/03:20 s. 46. 15Se 9 kap. 21 § andra stycket KL. Vidare finns en begränsning i att de uppgifter som överlämnas måste vara gemensamma för de samverkande kommunerna och landstingen. Det innebär att uppgiften ska vara en angelägenhet för vart och en av de samverkande (prop. 1996/97:105 s. 41). 16En hänvisning till lagen om gemensam och omsorgsinsatser finns i 9 kap. visningen till lagen om gemensam nämnd inom vård- och omsorgs- området är överflödig och bör tas bort. 22.3Ansvarsfördelningen för personer med missbruk och beroende Kommuner och regioner har , utifrån sina respektive ansvars- områden, ett gemensamt ansvar för att tillhandahålla insatser till personer med missbruk eller beroende. Problematiken vid missbruk och beroende är ofta sammansatt och insatserna behöver samordnas för att möta individens hela situation. Missbruks- och beroende- vården omfattar ett brett spektrum av insatser vilka faller inom både det sociala och det medicinska området.17 Enligt 2 kap. 2 § KL får kommuner och regioner emellertid inte ha hand om sådana ange- lägenheter som enbart staten, en annan kommun, en annan region eller någon annan ska ha hand om. Bestämmelsen innebär att en tyd- lig ansvarsfördelningen är central för att kommuner och regioner ska kunna hålla sig inom sin lagstadgade befogenhet. I socialtjänstlagen regleras kommunens skyldighet och ansvar för att genom sociala insatser förebygga och motverka missbruk. Enligt 3 kap. 7 § första stycket SoL ska socialnämnden arbeta för att före- bygga och motverka missbruk av alkohol och andra beroendefram- kallande medel. Av andra stycket samma paragraf framgår att social- nämnden, genom information till myndigheter, grupper och enskilda samt genom uppsökande verksamhet, ska sprida kunskap om skade- verkningar av missbruk och om de hjälpmöjligheter som finns. Vidare följer av 5 kap. 9 § SoL att socialnämnden aktivt ska sörja för att den enskilde missbrukaren får den hjälp och vård som han eller honom behöver för att komma ifrån missbruket. Nämnden ska i samför- stånd med den enskilde planera hjälpen och vården och noga bevaka att planen fullföljs.18 omfattar kommunens ansvar inte enbart substansmissbruk utan även spel om pengar.19 Regionens ansvar regleras i hälso- och sjukvårdslagen (2017:30), förkortad HSL. Med hälso- och sjukvård avses enligt 2 kap. 1 § HSL 2012/13:77 s. 15. 18Utredningen föreslår i avsnitt 8.3.4 att regleringen omformuleras. Någon ändring i sak avses inte. 2016/17:85. åtgärder för att medicinskt förebygga, utreda och behandla sjuk- domar och skador. Under förutsättning att missbruket eller bero- endet efter en medicinsk bedömning uppfyller kriterierna för en medi- cinsk diagnos är det att betrakta som ett sjukdomstillstånd. Utifrån det har hälso- och sjukvården ett ansvar för att förebygga och be- handla sådana tillstånd precis som vid andra psykiatriska och soma- tiska sjukdomstillstånd. Inte heller regionens ansvar är avgränsat till enbart substansmissbruk utan kan även gälla spelmissbruk eftersom det också per definition kan vara en medicinsk diagnos.20 Kommunernas möjligheter att bedriva hälso- och sjukvård är av- gränsad till den hälso- och sjukvård som kommunen ska bedriva vid de särskilda boendeformerna, bostad med särskild service och dag- verksamheten samt den hemsjukvård som kommunerna får bedriva.21 I öppna verksamheter och på HVB, där personer med missbruk van- ligtvis erbjuds stöd och behandling, saknar således kommunen lag- stöd för att ge hälso- och sjukvårdsinsatser. Enligt likalydande bestämmelser i 5 kap. 9 a § SoL och 16 kap. 3 § 2 HSL ska kommunen och regionen ingå en överenskommelse om samarbete i fråga om personer som missbrukar alkohol, narkotika, andra beroendeframkallande medel, läkemedel, dopningsmedel eller spel om pengar. Ur den enskildes perspektiv är det viktigt att det finns överens- kommelser som tydliggör ansvarsfördelningen mellan huvudmännen.