sou · H8B313 · 2020-03-05 00:00:00 — transport, lagring eller bearbetning av fiskeriprodukter eller fiskeri- 3. i något led av produktion, bearbetning eller distribution syste- matiskt brister när det gäller åtgärder för att fiskeri- och vatten- bruksprodukter ska vara märkta och spårbara från fångsten eller skörden till detaljhandelsskedet på ett sätt som gör att identifiering av komma att försvåras, eller 4. vid upprepade tillfällen eller i större omfattning saluför fångst som kommer från fritidsfiske i havet eller för konsumtion saluför 6Senaste lydelse 2016:825. Till ansvar enligt första stycket ska det inte dömas om gärningen kan leda till sanktionsavgift enligt föreskrifter som meddelats med stöd av 10 a §. vetenskapligt syfte och som inte får säljas. Den som gör sig skyldig till försök eller förberedelse till brott som avses i första stycket döms till ansvar enligt 23 kap. . Till böter döms den som, om gärningen inte ska leda till ansvar enligt 11 §, uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot bestäm- melser om bearbetning, distribu- tion, saluföring eller annan hantering av fiskeriprodukter eller fiskeri- och vattenbruksprodukter eller bestämmelser om kvalitets- normer som gäller för handel med dessa produkter i 1.EU-förordningar om den gemensamma fiskeripolitiken, eller 2.föreskrifter meddelade med stöd av denna lag. Till ansvar enligt första stycket ska inte dömas om gärningen kan leda till sanktionsavgift enligt före- skrifter som meddelats med stöd av 10 a §. Om ett vite har dömts ut får det inte dömas till ansvar enligt denna lag för samma gärning. Till ansvar enligt denna lag Till ansvar enligt denna lag ska ska det inte heller dömas om gär- det inte dömas om gärningen är ningen är ringa eller belagd med straff enligt , lagen 7Senaste lydelse 2016:825. (2000:1254) om straff för smugg- ling eller fiskelagen (1993:787). Till ansvar enligt denna lag ska det inte dömas om gärningen är belagd med straff i , lagen (2000:1225) om straff för smuggling eller fiskelagen (1993:787). 1.Denna lag träder i kraft . 2.Äldre bestämmelser gäller fortfarande för överträdelser som har begåtts före ikraftträdandet. 2Utredningens uppdrag och arbete Utredarens uppdrag framgår av direktiven för utredningsarbetet, dir. 2018:37 och dir. 2019:90, i bilaga 1 och 2. Utredningsuppdraget består i att kartlägga vilka lagstiftningstekniker som används vid kriminalisering av överträdelser av EU-bestämmelser inom olika områden i och ett urval av andra EU-medlemsstater samt att väga för- och nackdelar med olika lagstiftningstekniker. I utredningens huvudsakliga uppdrag ingår även att –föreslå en eller flera tekniker som skulle kunna användas inom rätts- områden som innehåller ett stort antal EU-bestämmelser, och –lämna förslag till hur straffbestämmelserna i fiskelagen och lagen om EU:s förordningar om den gemensamma fiskeripolitiken ska utformas när det gäller överträdelser av EU-bestämmelser. Uppdraget ska redovisas senast den 29 februari 2020.1 Utredningens arbete påbörjades och har bedrivits på sedvanligt sätt med regelbundna utredningssamman- träden med förordnade experter. Utredningen har för att ta fram detta betänkande sammanträtt vid sju tillfällen. Utredaren och sekreteraren har sammanträtt regelbundet och har även sammanträtt med Havs- och vattenmyndigheten , med Utredningen om proportionerliga och effektiva sanktioner 1Se tilläggsdirektiv i bilaga 2. Utredningens uppdrag och arbete vid brott mot djur (N 2018:05) samt med och fiskares pro- ducentorganisation . Sekreteraren har haft regel- bunden kontakt med Havs- och vattenmyndigheten (HaV) och har i syfte att inhämta kunskaper och synpunkter om de frågor som uppdraget omfattar deltagit vid utbildningsdag hos HaV tillsammans med , Sjöpolisen och Kust- bevakningen . För att inhämta information om hanteringen av överträdelse- ärenden på närliggande områden har sekreteraren haft kontakt med bl.a. och samt med myndigheter och andra aktörer i , och för att inhämta kunskaper om lagregleringen på fiskets område i dessa länder. Av utredningsdirektiven framgår att utredningens uppdrag, utöver kartläggningen av befintliga lagstiftningstekniker, består i att utred- ningen ska föreslå en eller flera tekniker som skulle kunna användas inom rättsområden som innehåller ett stort antal EU-bestämmelser och lämna förslag till hur straffbestämmelserna i fiskelagen och lagen om EU:s förordningar om den gemensamma fiskeripolitiken ska ut- formas när det gäller överträdelser av EU-bestämmelser. Detta innebär att utredningen ska lämna förslag på lagstiftningstekniker i ett skede när det har beslutats att sanktioneringen av vissa över- trädelser ska ske straffrättsligt, dvs. genom kriminalisering av vissa överträdelser. Att en viss gärning ska kriminaliseras, dvs. vad som ska kriminaliseras, i stället för att exempelvis använda administrativa sanktionsavgifter är således en fråga som redan har avgjorts när slutsatserna av denna utredning tar vid. Utredningens ambition i kartläggningsarbetet har varit att på ett systematiskt sätt presentera en övergripande och heltäckande bild av vilka lagstiftningstekniker som används när över- trädelser av EU-förordningar kriminaliseras och utifrån denna kart- läggning, i ljuset av de rättssäkerhetsprinciper som gäller på straff- rättens område, lämna förslag till riktlinjer för hur, dvs. med vilka lagstiftningstekniker, överträdelser av EU-förordningar bör krimi- naliseras. 3 EU och straffrätten EU:s förordningar är till alla delar bindande och direkt tillämpliga i EU:s alla medlemsstater. Detta framgår av artikel 288 andra stycket ifördraget om Europeiska unionens funktionssätt (EUF-fördraget). EU-förordningar ska därför tillämpas direkt av domstolar och myn- digheter i medlemsstaterna som gällande rätt och kan åberopas av enskilda. En EU-förordning får inte införlivas i eller transformeras till nationell rätt. Att införliva bestämmelserna i nationell normgivning kan skapa oklarhet om reglernas ursprung och medföra att innehållet förändras. Existensen av en EU-förordning inom ett visst område mar- kerar dessutom i regel att medlemsstaterna ska undvika egen lagstift- ning inom området med hänsyn till principen om unionsrättens före- träde och spärrverkan. Spärrverkan kan närmare beskrivas som att när fördragen tilldelar unionen en befogenhet som delas med medlems- staterna på ett visst område, får unionen eller medlemsstaterna lag- stifta och anta rättsligt bindande akter på detta område, men med- lemsstaterna får bara utöva sin befogenhet på området i den mån som unionen inte har utövat sin befogenhet. Det förekommer dock att EU-förordningarna innehåller bestäm- melser av direktivliknande karaktär som innebär en uppmaning till medlemsstaterna att anta nationella bestämmelser i vissa frågor. Medlemsstaterna är skyldiga att se till att det finns nationella be- stämmelser som gör att en EU-förordning kan tillämpas i praktiken och få effektivt genomslag. För detta ändamål kan kompletterande nationell lagstiftning behövas, t.ex. om vilka myndigheter som ska fatta vissa beslut om tillstånd eller bedriva tillsyn. I detta syfte kan det behövas administrativa och processuella regler. EU:s medlemsstater ska i nationell lagstiftning vidta alla lämpliga åtgärder för att säkerställa att de skyldigheter fullgörs som följer av fördragen eller av unionens institutioners akter, vilket framgår av generella lojalitetsförpliktelse (artikel 4.3): Enligt principen om lojalt samarbete ska unionen och medlemsstaterna respektera och bistå varandra när de fullgör de uppgifter som följer av fördragen. Medlemsstaterna ska vidta alla lämpliga åtgärder, både allmänna och särskilda, för att säkerställa att de skyldigheter fullgörs som följer av fördragen eller av unionens institutioners akter. Medlemsstaterna ska hjälpa unionen att fullgöra sina uppgifter, och de ska avstå från varje åtgärd som kan äventyra fullgörandet av unionens mål. För att ska få ett effektivt genomslag behövs även sank- tioner vid överträdelse av en EU-förordnings bestämmelser, t.ex. bestämmelser om straff eller administrativa sanktioner. EU ställer så- ledes krav på att medlemsstaterna ska skapa regelverk i sina respektive nationella lagstiftningar för att unionens bestämmelser ska få effektivt genomslag. Något gemensamt straffrättsligt system finns dock inte inom EU utan det åligger medlemsstaterna att anta sanktionsbestäm- melser inom ramen för respektive stats nationella system. 3.2EU-rättsliga krav på sanktioner vid överträdelser av bestämmelser i Av rättspraxis framgår att när det i unionslagstiftning inte uttryck- ligen föreskrivs någon sanktion för överträdelser, eller det i detta hänseende hänvisas till nationella bestämmelser, är medlemsstaterna enligt lojalitetsprincipen skyldiga att vidta alla åtgärder som är ägnade att säkerställa unionsrätten tillämplighet och verkan. För detta ända- mål ska medlemsstaterna, som dock har ett utrymme för skönsmässig bedömning vad gäller valet av sådana åtgärder, se till att överträdelser av unionsrätten beivras på ett sätt som motsvarar vad som gäller för sådana överträdelser av nationell rätt som är av liknande art och svårig- hetsgrad. Sanktionerna ska enligt fasta praxis under alla förhållanden vara effektiva, stå i rimlig proportion till överträdelsen och vara avskräckande.1 EU har befogenhet att i EU-förordningar uppställa krav på att med- lemsstaterna ska införa sanktioner vid överträdelser av de EU-rättsliga reglerna. Artikel 29 i och rådets förordning (EU) 2015/2283 av om nya livsmedel2 är ett exempel på hur krav på införande av sådan lagstiftning kan formuleras: Medlemsstaterna ska föreskriva sanktioner för överträdelser av bestäm- melserna i denna förordning och ska vidta de åtgärder som krävs för att se till att dessa sanktioner tillämpas. Sanktionerna ska vara effektiva, proportionella och avskräckande. Medlemsstaterna ska anmäla dessa be- stämmelser till kommissionen och utan dröjs- mål anmäla alla senare ändringar av dem. Dessa positiva förpliktelser riktar sig således till lagstiftaren i respek- tive medlemsstat som är skyldig att införa sanktionsbestämmelser för att skydda unionens intressen. Som framgår av avsnitt 3.3 ger EUF-fördraget EU möjlighet att dessutom meddela minimiregler för fastställande av brottsrekvisit och påföljder. Sådan harmo- nisering ska ske med direktiv. 3.3Straffrättslig lagstiftning på EU-nivå EU har vidtagit straff- rättsliga åtgärder i syfte att på ett mer effektivt sätt kunna bekämpa alltmer internationell och sofistikerad brottslighet. Enligt det tidigare EG-fördraget (dvs. före de förändringar som följde av Lissabonför- draget ) användes i första hand rambeslut3 under den så kallade tredje pelaren för straffrättslig lagstiftning, men vissa direktiv med 1Se t.ex. dom kommissionen mot i mål 68/88, ECLI:EU:C:1989:339, punkt 24, dom Stils mot Valsts ieņēmumu dienests i mål C-382/09, ECLI:EU:C:2010:596, punkt 44, dom i mål C-418/11, ECLI:EU:C:2013:588 punkt 50, dom brottmålen mot och i mål C‑186/98, ECLI:EU:C:1999:376, punkt 10samt dom brottmål mot i mål C‑574/15, ECLI:EU:C:2018:295, punkt 28. 2Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2015/2283 av om nya livsmedel och om ändring av och rådets förordning (EU) nr 1169/2011 och upphävande av och rådets förordning (EG) nr 258/97 och kommissionens förordning (EG) nr 1852/2001. 3Se exempelvis rådets rambeslut /475/RIF av om bekämpande av terrorism, rådets rambeslut /757/RIF av om minimibestämmelser för brotts- rekvisit och påföljder för olaglig narkotikahandel. straffrättsliga bestämmelser antogs även . Dessa direk- tiv avsåg åtgärder för att säkerställa genomförandet av bestämmelser rörande miljöskydd, föroreningar från fartyg respektive olaglig anställ- ning.4 Antagande av dessa direktiv skedde då med stöd av EU-dom- stolens rättspraxis enligt vilken ansågs att EU hade kompetens att kräva att medlemsstaterna införde straffrättsliga sanktioner som gemenskapslagstiftaren ansåg vara nödvändiga för att säkerställa att de bestämmelser som denne utfärdar (i fråga om miljöskydd) fick full verkan (mål C-176/03). Tillnärmning (dvs. harmonisering) av påföljds- typer och påföljdsnivåer kunde emellertid endast ske genom ram- beslut, vilket framgår av dom i mål C-440/05. Med Lissabonfördragets ikraftträdande har det straffrättsliga sam- arbetet inom Europeiska unionen gått från att vara mellanstatligt till att bli överstatligt. Därtill kommer att initiativ- rätt stärkts, att blivit medbeslutande och att EU- domstolen fått full behörighet att pröva straffrättsliga instrument. Det innebär bl.a. att en medlemsstat genom beslut med kvalificerad majoritet kan bli bunden mot sin vilja, att en medlemsstat kan bli stämd inför för bristande genomförande och att EU- domstolen har tolkningsmonopol när det gäller innebörden av en rättsakt.5 Ikraftträdandet av Lissabonfördraget innebar alltså bl.a. att EU fick behörigheter både på det straffrättsliga och på det straff- processrättsliga området genom en uttrycklig rättslig grund för att anta straffrättsliga direktiv och därigenom säkerställa ett effektivt genomförande av EU-strategier som har varit föremål för harmoniser- ingsåtgärder.6 Exempelvis kan EU sedan ikraftträdandet av Lissabon- fördraget enligt artikel 83 i fördraget om Europeiska unionens funk- tionssätt (EUF-fördraget) genom det ordinarie lagstiftningsförfaran- 4Europaparlamentets och rådets direktiv /99/EG av om skydd för miljön genom straffrättsliga bestämmelser, och rådets direktiv /123/EG av om ändring av direktiv /35/EG om föroreningar förorsakade av fartyg och införandet av sanktioner för överträdelser, och rådets direktiv /52/EG av om minimistandarder för sanktioner och åt- gärder mot arbetsgivare för tredjelandsmedborgare som vistas olagligt. 5SvJT 2016, , Perspektiv på EU- och internationell straffrätt, s. 203. 6Meddelande från kommissionen till , rådet, Europeiska Ekonomiska och sociala kommittén och KOM (2011)573 slutlig av , s. 2. , och medverkan i det straffrättsliga samarbetet är reglerat i särskilda protokoll till de grundläggande unionsfördragen. det7, där beslut fattas med kvalificerad majoritet och Europaparla- mentet är medbeslutande, anta direktiv8 med minimiregler om straff- lagstiftning på EU-nivå för olika brott.9 Det är enligt artikel 83.1 i EUF-fördraget möjligt att anta direktiv som innehåller minimiregler för fastställande av brottsrekvisit och påföljder för särskilt allvarlig brottslighet med gränsöverskridande inslag. I en förteckning anges tio uttryckligen angivna områden av brottslighet (de så kallade ”eurobrotten”) terrorism, människohandel och sexuellt utnyttjande av kvinnor och barn, olaglig narkotikahandel, olaglig handel med vapen, penningtvätt, korruption, förfalskning av betalningsmedel, it-brottslighet och organiserad brottslighet.10 Detta är brott som på grund av sin allvarliga natur och sina gränsöverskri- dande inslag per definition bör omfattas av åtgärder på EU-nivå. Fler- talet brottskategorier täcks redan av Lissabonlagstiftningen, men för att lägga ytterligare brott till kategorin ”eurobrott” krävs att rådet definierar dessa genom enhälligt beslut, efter godkännande. Artikel 83.2 i EUF-fördraget innebär att och rådet även, på förslag av kommissionen, kan meddela minimiregler för fastställande av brottsrekvisit och påföljder om en tillnärmning av medlemsstaternas straffrättsliga lagar och andra författningar visar sig nödvändig för att säkerställa att unionens politik på ett område som omfattas av harmoniseringsåtgärder ska kunna genomföras effektivt, dvs. direktiv får antas när det är nödvändigt för att effektivt genom- föra unionens politik på ett harmoniserat område.11 Denna bestäm- melse, som är en kodifiering av domarna i miljöbrotts- och fartygs- föroreningsmålen, innehåller ingen förteckning över specifika brott utan gör uppfyllandet av vissa rättsliga kriterier till en förutsättning 7En medlemsstat som anser att ett direktivförslag skulle negativt påverka grundläggande aspekter av dennes straffrättsliga system har möjlighet att hänskjuta frågan till (den så kallade nödbromsen). Om enighet inte uppnås i och minst nio medlemsstater önskar upprätta ett fördjupat samarbete på grundval av utkastet får de genom att endast underrätta , rådet och kommissionen bemyndigande att inleda ett fördjupat samarbete som avses i artikel 20.2 i och artikel 329.1 i EUF-fördraget. 8På straffrättens område kan EU endast anta rättsakter i form av direktiv. Att den materiella straffrätten hanteras genom direktiv innebär enligt , att fråga är om harmonisering av den nationella straffrätten snarare än om tillskapandet av en regelrätt EU-straffrätt (se , Internationell straffrätt, Iustus 2014, upplaga 2:2. s. 112) 9KOM (2011)573 slutlig av , s. 5. 10De uppräknade brottsområdena sammanfaller i stor utsträckning med de tidigare antagna rambesluten. Se närmare om detta i Perspektiv på EU- och internationell straffrätt, , SvJT (festskrift), s. 205. 11KOM (2011)573 slutlig av , s. 5 f. för att straffrättsliga åtgärder ska kunna antas på EU-nivå. Som exempel på hur sådana bestämmelser kan utformas, framgår av artikel 7.2 i och rådets direktiv nr 2014/57/EU av om straffrättsliga påföljder för marknadsmiss- bruk (marknadsmissbruksdirektiv) att: Medlemsstaterna ska vidta de åtgärder som krävs för att se till att de brott som avses i artiklarna 3 och 5 är belagda med ett maximistraff fängelse. För att EU ska kunna anta egna regler om brottsrekvisit och påföljder krävs alltså att förutsättningarna i artikel 83 är uppfyllda och att denna artikel också anges som rättslig grund för rättsakten.12 Därutöver före- skriver artikel 325.4 i EUF-fördraget en särskild möjlighet att vidta åtgärder som rör förebyggande av och kamp mot bedrägerier som rik- tar sig mot unionens ekonomiska intressen, ett område där det fanns viss lagstiftning redan innan Lissabonfördraget trädde i kraft. Det är dock oklart om denna artikel kan utgöra rättslig grund för straffrätts- liga bestämmelser. Sedan Lissabonfördraget trädde i kraft har materiellt straffrätts- liga direktiv enligt artikel 83.1 antagits om bl.a. människohandel, sexuella övergrepp m.m. mot barn, it-brott, förverkande samt för- falskning av euron och andra valutor. Med stöd i Lissabonfördragets artikel 83.2 trädde bl.a. och rådets direktiv (EU) 2017/1371 av om bekämpande genom straffrättsliga bestämmelser av bedrägeri som riktar sig mot unionens finansiella intressen (SEFI-direktivet) i kraft . Direktivet13 innehåller bl.a. krav på medlemsstaterna att belägga brott mot vissa artiklar med ett maximistraff fängelse om brotten inbegriper betydande skada eller fördelar. Regeringen har i prop. 2018/19:78 föreslagit att direktivet ska genomföras i bl.a. genom en ändring av 9 kap. 3 b § (subventionsmiss- bruk) som innebär att bestämmelsen får ett andra stycke med ett grovt brott (grovt subventionsmissbruk) för vilket ska kunna dömas till fängelse, lägst och högst . Vid bedömningen av om brottet är grovt ska det, i linje med direktivet (artikel 7.3) sär- 12I exemplifierade marknadsmissbruksdirektivet anges exempelvis i ingressen att Europa- parlamentet och Europeiska unionens råd har antagit direktivet med beaktande av fördraget om Europeiska unionens funktionssätt, särskilt artikel 83.2. 13Krav på genomförande . skilt beaktas om gärningen avsett betydande värde eller varit av sär- skilt farlig art. Regeringens förslag antogs av och gäller sedan den 1 juli 2019.14 Rättsutvecklingen på området präglas av en uttalad ambition om en ökad tillnärmning på det materiellt straffrättsliga området. Tyd- ligast är detta när det gäller påföljdsbestämmelser, som gått från att endast ange att påföljderna ska vara effektiva, proportionella och avskräckande, till förslag som anger lägsta maximistraff för olika typer av brott och ibland också lägsta minimistraff. Vidare förekom- mer regler om försvårande och förmildrande omständigheter, liksom regler om preskriptionstider. Liksom tidigare förekommer regler om jurisdiktion, anstiftan, medhjälp och försök, samt ansvar och påfölj- der för juridiska personer.15 2018/19:229. 15Jfr , Perspektiv på EU- och internationell straffrätt, SvJT (festskrift), s. 207. 4Regler och principer vid kriminalisering av normöverträdelser Kapitlet innehåller en översiktlig beskrivning av normgivning samt de krav på legalitet, effektivitet och förutsebarhet som generellt ställs enligt svensk rätt och internationella överenskommelser vid normgiv- ning inom strafflagstiftning, med något fördjupad analys av det s.k. obestämdhetsförbudet. Denna utrednings huvudsakliga syfte är bl.a. att utreda hur straff- bestämmelser vid överträdelser av EU-förordningar bör utformas för att motsvara de rättssäkerhetskrav som uppställts vid sådan norm- givning. Hur straffbestämmelser utformas är emellertid även sam- mankopplat med de överväganden som generellt måste göras om frågan att kriminalisera vissa oönskade beteenden, varför även vissa grundläggande krav för kriminalisering inledningsvis behandlas i detta avsnitt. 4.2När kriminalisering bör användas Att kriminalisering som metod för att söka hindra överträdelser av olika normer i samhället bör användas med försiktighet har bl.a. kon- staterats i regeringens proposition 1994/95:23, Ett effektivare brott- målsförfarande. Regeringen uttalade i propositionen att rättsväsen- det inte bör belastas med sådant som har ringa eller inget straffvärde och att kriminalisering inte heller är det enda och inte heller alltid det mest effektiva medlet för att motverka oönskade beteenden, varför det allmännas resurser för brottsbekämpning bör koncentre- Regler och principer vid kriminalisering av normöverträdelser ras till sådana förfaranden som kan föranleda påtaglig skada eller fara och som inte kan bemötas på något annat sätt. Lagstiftningens nor- merande och informerande syfte kan i många fall tillgodoses även utan kriminalisering. Kriminalisering innebär att straff föreskrivs för en viss handling. Bakom kriminalisering ligger ett politiskt ställningstagande att gär- ningen i fråga är så förkastlig att den bör vara straffsanktionerad. Därutöver innebär kriminaliseringen en grund för polis, åklagare och domstolar att inom ramen för sina respektive roller i rättsväsendet se till att ett straff eller annan påföljd fastställs för den som gjort sig skyldig till det kriminaliserade förfarandet. Kriminaliseringen måste präglas av legalitet och förutsägbarhet. Straffbestämmelser måste ges ett sådant innehåll att det blir möjligt för den enskilde att undvika att göra sig skyldig till straffbara gär- ningar och att påföljden vid en överträdelse i någon mån går att för- utse. I detta sammanhang kan nämnas att medan huvuddelen av brottsbalksbrotten har krävt subjektiv täckning i form av uppsåt för straffansvar, var det först genom en lagändring 1994 som huvudregeln om krav på uppsåt i kom att ut- vidgas till att omfatta även specialstraffrätten. hade inom specialstraffrätten vid lindriga förseelser även mycket ringa oaktsam- het lett till straffansvar. Vid vissa bagatellartade förseelser, särskilt inom näringsverksamhet, var ansvaret i det närmaste strikt. Regeringen anförde att för att straffhotet ska fylla någon funktion måste det vara möjligt att undgå att göra sig skyldig till det straffbara förfarandet, varför strikt ansvar i princip inte bör förekomma inom straffrätten. Inte heller bör som princip hur lindrig oaktsamhet som helst vara straffbar. För att ett straffanspråk ska uppfattas som befogat bör i princip krävas att gärningsmannen gjort sig skyldig till medvetet risktagande eller att vårdslösheten framstår som särskilt klandervärd i något annat avseende. Det ska alltså ha varit möjligt för gärningsman- nen att genom ett positivt och rationellt handlande sett utifrån hans egen kapacitet undvika den straffbara händelsen.1 De faktorer som bör föreligga för att kriminalisering ska framstå som befogad var enligt den utredning som låg till grund för reger- ingens uttalanden ovan – (Ett reformerat åklagar- väsende, SOU 1992:61) – följande: