sou · H7B369 · 2020-01-01 00:00:00 — Detta kan uppnås genom att validering i förordningarna anges som ”validering enligt valideringsförordningen”. Frågan är då om det finns något hinder ur normgivningsperspek- tiv mot att låta en förordning med generella bestämmelser om vali- dering styra innebörden av begreppet validering i de förordningar som nämns i avsnitt 6.1.2. Regeringen får meddela föreskrifter som enligt grundlag inte ska meddelas av , den så kallade rest- kompetensen.21 Vad som enligt grundlag ska meddelas i lag framgår av 8 kap. 2 § regeringsformen. Enligt punkten 2 i denna bestäm- melse ska föreskrifter om förhållandet mellan enskilda och det allmänna meddelas i lag, under förutsättning att föreskrifterna gäller skyldigheter för enskilda eller i övrigt avser ingrepp i enskildas personliga eller ekonomiska förhållanden. Till restkompetensen hör även offentligrättsliga föreskrifter, som inte gäller förhållandet mellan enskilda och det allmänna utan är av mer intern natur, vilket främst handlar om föreskrifter om de statliga myndigheternas organisation, arbetsuppgifter och inre verksamhetsformer (1999, s. 153). Regeringen kan således med stöd av restkompetensen låta en för- ordning med generella bestämmelser om validering styra innebörden av begreppet validering i förordning (2000:634) om arbetsmark- nadspolitiska program, förordning (2011:1162) med instruktion för Myndigheten för , förordning (2012:140) om stats- bidrag för viss utbildning som rör tolkning och teckenspråk och förordning (1985:613) om auktorisation av tolkar och översättare. I dessa förordningar ska därför validering anges som ”validering en- 218 kap. 7 § första stycket 2 regeringsformen. ligt valideringsförordningen”. När det gäller regleringen i förord- ning (2014:375) om statsbidrag för utveckling av lärande på arbets- platser och regionala stödfunktioner för yrkesutbildning, se av- snitt 10.5.2. Delegationen föreslår i avsnitt 11.3.2 att det införs ett bemyn- digande i skollagen för regeringen att meddela föreskrifter avseende den validering som sker inom vuxenutbildning. Det finns då inga hinder ur ett normgivningsperspektiv mot att valideringsför- ordningen blir styrande för den validering som sker inom vuxenutbildning. För att tydliggöra valideringsförordningens styr- ande verkan på validering inom vuxenutbildning bör en hänvisning om det införas i förordningen (2011:1108) om vuxen- utbildning. 6.5.4Begreppet validering ska införas även i högskolan och Förslag: En upplysning om att studenter respektive sökande kan erbjudas möjlighet till validering enligt valideringsförordningen ska tillföras i bestämmelser om möjlighet till tillgodoräknande inom utbildning och om behörighet för tillträde till utbildning i högskoleförordningen (1993:100) och i förordningen (2009:130) om . Valideringsdelegationen föreslog i SOU 2018:29 att upp- dragsutbildning ska få innefatta tillgodoräknande inom utbild- ningen. En upplysning om att deltagaren inför tillgodoräknande inom utbildningen kan erbjudas validering enligt valideringsför- ordningen ska tillföras i förordning (2002:760) om uppdragsut- bildning vid universitet och högskolor. En sådan upplysning ska även tillföras gällande tillgodoräknande i förordning (2011:183) om befattningsutbildning och fortbildning för rektorer och annan personal med motsvarande ledningsfunktion i skola, för- skola och fritidshem. Universitets- och högskolerådet ska i förordning (2012:811) med instruktion för Universitets- och högskolerådet få i uppdrag att främja arbetet med validering enligt valideringsförordningen. Begreppet validering behöver införas i bestämmelser om behörighet och tillgodoräknande grundat på reell kompetens Möjligheten att få sitt tidigare förvärvade kunnande – sin reella kompetens – validerad för behörighet och tillträde eller tillgodo- räknande är reglerad både i högskoleförordningen (1993:100) och i förordningen (2009:130) om (se avsnitt 6.1.2). Det har också framförts i olika propositioner att validering är den metod som lärosäten och utbildningsanordnare bör använda vid bedömning av reell kompetens (se avsnitt 4.2.1). Begreppet validering finns dock inte infört i de relevanta bestämmelserna. Detta skapar en otydlighet inom högskolan och om vad validering avser och hur en validering bör genomföras. Pilotverksamheten för bedömning av reell kompetens (REKO- projektet) inom högskolan fick en trög start. Otydligheten om vad validering och bedömning av reell kompetens avser var en bidragande förklaring till detta. I slutredovisningen av projektet beskrev Uni- versitets- och högskolerådet (UHR) att det fanns ett behov av att tydliggöra definitionerna för validering och bedömning av reell kom- petens och vad som betraktas som formellt lärande, icke-formellt lärande och informellt lärande. UHR utarbetade därför en defini- tionsmanual som utgick från formuleringar i högskoleförordningen och begrepp som används i Valideringsdelegationens delbetänkande. Det finns dock fortfarande en varierande förståelse av begreppen. UHR bedömde i slutredovisningen för att läro- sätena behöver enas om en gemensam förståelse för, och tillämpning av, definitioner inom reell kompetens (UHR 2019, s. 18). Det finns mot denna bakgrund ett behov av att införa begreppet validering i relevanta bestämmelser i högskoleförordningen respek- tive förordningen om som avser validering av reell kompetens för behörighet till utbildning respektive tillgodoräknan- de inom utbildning. Valideringsdelegationens förslag innebär att en hänvisning till valideringsförordningen införs i dessa bestämmelser. Validering inför tillgodoräknande inom högskolan Enligt 6 kap. 7 § högskoleförordningen har en student rätt att till- godoräkna sig annan genomgången utbildning som svarar mot den utbildning som den är avsedd att tillgodoräknas mot. även tillgodoräknas motsvarande kunskaper och färdigheter som har förvärvats i yrkesverksamhet. Valideringsdelegationen har i delbe- tänkandet Validering i högskolan – för tillgodoräknande och livslångt lärande (SOU 2018:29) föreslagit ändringar bland annat i bestäm- melser om hur prövning av tillgodoräknande av tidigare utvecklade kunskaper och färdigheter ska ske i 6 kap. 7 § i högskoleförord- ningen (1993:100).22 Valideringsdelegationen föreslår nu även att studenten inför ett sådant tillgodoräknande ska kunna erbjudas vali- dering enligt valideringsförordningen. Valideringsdelegationen föreslog i delbetänkandet utökad möj- lighet till tillgodoräknande av tidigare utvecklade kunskaper och färdigheter för deltagare i befattningsutbildning i 2 kap. 8 § i för- ordning (2011:183) om befattningsutbildning och fortbildning för rektorer och annan personal med motsvarande ledningsfunktion i skola, förskola och fritidshem.23 Valideringsdelegationen föreslår nu även att deltagaren inför ett sådant tillgodoräknande ska kunna erbjudas validering enligt valideringsförordningen. Valideringsdelegationen föreslog även i delbetänkandet att Uni- versitets- och högskolerådet skulle få i uppdrag att främja universi- tetens och högskolornas arbete med erkännande av tidigare läran- de.24 Valideringsdelegationen föreslår nu att begreppet validering införs i 14 § förordning (2012:811) med instruktion för Universi- tets- och högskolerådet, genom att ange att myndigheten ska främja universitetens och högskolornas arbete med validering av tidigare förvärvat kunnande enligt valideringsförordningen. Vidare föreslog Valideringsdelegationen i delbetänkandet att det i förordningen (2002:760) om uppdragsutbildning vid universitet och högskolor ska tillföras en ny bestämmelse, 5 a §, om att upp- dragsutbildning får innefatta tillgodoräknande inom utbildningen och en beskrivning av vad som avses med tillgodoräknande.25 Dele- gationen föreslår nu att den föreslagna bestämmelsen kompletteras med ett stycke om att validering enligt valideringsförordningen kan erbjudas deltagaren inför tillgodoräknandet. 22SOU 2018:29, avsnitt 5.7.1. 23SOU 2018:29, avsnitt 5.7.1 och 1.9. 24SOU 2018:29, avsnitt 5.7.3. 25SOU 2018:29, avsnitt 6.4. Validering inför tillgodoräknande inom I förordning (2009:130) om anges att en studerande för en del av utbildningen ska kunna få tillgodoräkna sig annan genomgången utbildning och kunskaper, färdigheter och kompe- tenser som har förvärvats i yrkesverksamhet eller på annat sätt (2 kap. 12 §). Valideringsdelegationen föreslår nu att den studerande inför tillgodoräknande ska kunna erbjudas validering enligt valider- ingsförordningen. Validering för behörighet och tillträde till utbildning inom högskola och yrkeshögskola I högskoleförordningen anges att en sökande har grundläggande behörighet till utbildning som påbörjas på grundnivå och vänder sig till nybörjare, om sökanden har förutsättningar att tillgodogöra sig utbildningen genom svensk eller utländsk utbildning, praktisk er- farenhet eller på grund av någon annan omständighet (7 kap. 5 §).26 Motsvarande bestämmelser om andra former av behörighet finns i 7 kap. 8, 25, 28, 31 och 39 §§ högskoleförordningen.27 Även när det gäller , så har sökande, som av samma anledning har förutsättningar att tillgodogöra sig utbildning i , grundläggande behörighet att antas till sådan utbildning (3 kap. 1 § förordning om ). Valideringsdelegationen föreslår nu att dessa bestämmelser kom- pletteras med ett stycke om att sökande kan erbjudas validering enligt valideringsförordningen. Regeringens möjlighet att föra in validering i högskolan och Som angetts i avsnitt 6.5.3 faller de föreslagna förordningsändring- arna under regeringens restkompetens och det finns därför inga hinder ur ett normgivningsperspektiv mot att förslagen genomförs. 26Denna behörighetsgrund kommer återfinnas i 7 kap. 5 b §, se förordning (2018:150) om ändring i högskoleförordningen (1993:100). 277 kap. 28. § kommer att ha en ny lydelse, se förordning (2018:150) om ändring i högskoleförordningen (1993:100). 6.5.5Specifika riktlinjer för validering behövs för respektive område Bedömning: Respektive ansvarig myndighet bör ta fram, eller i vissa fall uppdatera, riktlinjer för validering som är specifika för berörd verksamhet och som utgår från relevant regelverk inom området och valideringsförordningens bestämmelser. Myndig- heternas riktlinjer bör bland annat beskriva vilken dokumenta- tion som ska utfärdas, roll- och ansvarsfördelning i validerings- processen, kriterier för kvalitetssäkring och kompetenskrav för utförare av validering. Myndigheten för bör dra tillbaka tidigare kriterier och riktlinjer för validering av reell kom- petens. Riktlinjerna bör också beskriva hur individens behov och in- tresse tas till vara i valideringsprocessen. Generella riktlinjer för validering riskerar att ge motstridiga signaler Myndigheten för () fick 2009 i uppdrag av regeringen att ta fram kriterier för validering och riktlinjer för kvalitetssäkring och dokumentation av valideringsinsatser. I Krite- rier och riktlinjer för validering av reell kompetens som presenterades 2012 beskrivs krav som ska vara uppfyllda för att något ska anses vara validering. Där anges också förutsättningar för hur validering ska genomföras och vilka stödstrukturer och processer för detta som bör finnas. I departementspromemorian Validering med mervärde gjordes bedömningen att MYH:s kriterier och riktlinjer för validering bör revideras (Ds 2016:24 s. 63). Detta var också något som Validerings- delegationen i det första delbetänkandet En nationell strategi för validering (SOU 2017:18) ansåg var en uppgift delegationen kunde åta sig inom ramen för sitt uppdrag. När validering enligt delega- tionens förslag i avsnitt 6.5.3 regleras i förordning med generella bestämmelser om validering finns dock inte längre behov av gene- rella kriterier och riktlinjer som avser validering för samtliga verksam- hetsområden där validering kan förekomma. Den föreslagna valideringsförordningen ska som tidigare fram- gått omfatta definitionen av begreppet validering och de generella krav som ska gälla för att det ska anses vara frågan om en validering. Övriga förutsättningar avseende bland annat roll- och ansvarsför- delning i valideringsprocessen, hur valideringens resultat ska doku- menteras, kriterier för kvalitetssäkring och kompetenskrav för utförare av validering bör enligt Valideringsdelegationens bedöm- ning inte regleras på en generell nivå. Dessa förutsättningar är det mer ändamålsenligt att behandla i föreskrifter eller riktlinjer som är specifika för respektive verksamhetsområde. Med specifika riktlinjer kan hänsyn tas till övrigt regelverk i sektorn och till olika verksam- heters specifika förutsättningar. På så sätt blir riktlinjerna ett an- vändbart stöd för dem som arbetar praktiskt med att utforma eller genomföra validering. Valideringsdelegationens bedömning är att respektive ansvarig myndighet bör ta fram, eller uppdatera, riktlinjer för validering som är specifika för berörd verksamhet och som utgår från validerings- förordningen och relevant regelverk inom området. Generella, över- gripande riktlinjer skulle delvis överlappa de specifika riktlinjerna. Detta skulle riskera att leda till motstridiga budskap och oklarhet bland utförare om vilka riktlinjer som de ska förhålla sig till. Enligt Valideringsdelegationens bedömning bör därför Myndigheten för dra tillbaka sina tidigare kriterier och riktlinjer för validering av reell kompetens. Rekommendationer i stället för riktlinjer för validering inom områden som inte är författningsreglerade Ett exempel på områdesspecifika riktlinjer som finns framtagna är Standard och riktlinjer för branschvalidering av yrkeskompetens som MYH har tagit fram i samarbete med branscher med kunskap om validering. I standarden formuleras kriterier och riktlinjer för branschernas valideringsmodeller till stöd för branscher och andra organisationer som äger och utvecklar branschmodeller. Standarden är också avsedd att vara ett stöd för aktörer som använder eller beställer validering av yrkeskompetens, till exempel Arbetsförmed- lingen och Trygghetsfonden TSL. I den föreslagna valideringsförordningen finns generella bestäm- melser om validering som bör utgöra en utgångspunkt även för det ovan beskrivna stödet för utveckling och användning av modeller för validering av yrkeskompetens.28 Den framtagna standarden för branschvalidering bör därför uppdateras. I samband med detta anser Valideringsdelegationen även att benämningen bör ändras. Rekommendationer är en lämpligare och mer rättvisande benämning än riktlinjer, eftersom branscherna är privata aktörer som ansvarar för såväl utveckling som drift och kvalitetssäkring av sina respektive valideringsmodeller. Benämningen riktlinjer kan leda tanken fel, och även om de inte är tvingande i rättslig mening kan de ge intrycket av att innehållet avser bestäm- melser som branscherna är tvingade följa. Valideringsdelegationen föreslår inte att någon myndighet ska ges ett bemyndigande att utfärda föreskrifter om validering i valider- ingsförordningen. Sådana bemyndiganden bör i stället införas i regler- ingen för respektive sektor. Delegationen lämnar ett sådant förslag om bemyndigande till i kapitel 11 avseende valider- ing inom vuxenutbildning. Etiska principer och förhållningssätt för att säkerställa att individens intressen tas till vara Områdesspecifika riktlinjer och rekommendationer bör enligt Valideringsdelegationens bedömning också behandla hur individens behov och intresse tas till vara i valideringsprocessen. Värderingar är viktiga i genomförandet av en validering. Validering syftar till att stärka människors möjligheter att komma vidare i arbets- och utbild- ningssammanhang, och att ge människor ökade möjligheter att utforma sitt eget liv. Etisk medvetenhet behövs i valideringsproces- sen, för att skapa goda förutsättningar för respekt för individen och övriga involverade. I EU:s rekommendation understryks att individens behov och intressen ska stå i centrum vid en validering. Ett antal etiska prin- ciper som utgår från rekommendationen återkommer i såväl inter- nationellt stödmaterial som i manualer och stöd som tagits fram för validering i Sverige.29 28Utredningen föreslår bland annat av denna anledning att det i 6 § punkten 2 i förordning (2011:1162) med instruktion för Myndigheten för ska anges att myndigheten ska stödja branscherna i deras arbete med att utveckla och kvalitetssäkra samt informera om modeller för validering i enlighet med valideringsförordningen. 29Se bland annat Cedefop (2015) och (2015). Etiska principer för validering •Validering ska vara frivilligt. Det är individen som avgör om hen ska ansöka om eller delta i validering. •Valideringen bör utformas för att minimera misslyckanden/ underkännanden. Detta innebär bland annat att vägledning ska ges så att individen kan göra ett välgrundat val att delta i validering eller ej, och att valideringens kartläggningsfas (iden- tifiering och dokumentation) ska ge ett gott underlag för individens val om vilken validering som det är realistiskt att gå vidare med. •Det är individens kunnande i relation till lärandemålen/ kom- petenskraven som är i fokus. När, var och hur kunnandet har utvecklats ska inte påverka utfallet av valideringen. •Valideringsprocessen ska innebära en strävan efter ömsesidig förståelse. Individen ska förstå vilka krav som ställs för att kunna relatera dessa till sin egen kunskap och kompetens, och förstå vad valideringens resultat innebär. De som utformar och genomför valideringen ska sträva efter att utforma pro- cessen så att de förstår och kan ge erkännande åt vad individen kan. •En jämlik relation ska eftersträvas i valideringsprocessen mellan de som utformar och genomför valideringen och indivi- den. I valideringsprocessen ska respekt visas för de erfarenheter, kunskaper och kompetenser som den sökande har, oberoende av om valideringen visar att kunskapskraven/lärandemålen har uppnåtts eller inte. •Återkoppling av valideringsresultat ska lägga fokus på vilka kunskaper den enskilde visat prov på. Återkopplingen ska även ge information om och förståelse för vilken ytterligare kunskap som behöver utvecklas för att uppnå lärandemålen. De etiska principerna beskriver vilka attityder samt vilket ansvar och förhållningssätt som valideringen förutsätter för att individens in- tressen ska tas till vara i valideringsprocessen. Hur olika aktörer väljer att förhålla sig till principerna kan skilja sig mellan olika syften Till exempel kan validering som görs i samband med insatser för kompetens- eller organisationsutveckling på en arbetsplats förutsätta att alla anställda omfattas. Principen om att validering ska vara frivilligt kan då vara svår att förena med arbets- givarens syfte med insatsen. Ett sätt att förhålla sig till principen om frivillighet kan i detta fall innebära att fack och arbetsgivare gemen- samt lägger vikt vid att informera om valideringens innebörd och syfte så att eventuell oro bland de anställda minskar. Det är också viktigt att säkerställa att det efter valideringen ges möjligheter till kompletterande utbildning eller kompetensutveckling för dem som är i behov av detta. 6.5.6UKÄ och UHR ska ta fram rekommendationer för validering Förslag: får i uppdrag att i samver- kan med Universitets- och högskolerådet leda arbetet med att ta fram rekommendationer för lärosätenas arbete med validering. Uppdraget bör genomföras i nära dialog med relevanta arbets- grupper inom och med stöd av referensgrupper med företrädare för såväl akademi som studieadministrativa frågor. Den tydligaste luckan vad gäller sektorsspecifika riktlinjer för vali- dering finns inom högskoleområdet. De övergripande rekommenda- tionerna för lärosätenas arbete med validering av reell kompetens, som () tog fram 2003, behöver uppdateras. Detta uppmärksammade Valideringsdele- gationen i delbetänkandet Validering i högskolan och rekommen- derade att lärosätena samarbetar för att ta fram gemensamma rikt- linjer i form av uppdaterade rekommendationer från SUHF (SOU 2018:29, s. 172). Av remissvaren framgår att lärosätena efterfrågar riktlinjer eller rekommendationer som är gemensamma för högskolesektorn. Flera lärosäten, bland andra och , uttryckte att () eller Universitets- och högskolerådet (UHR) bör få ett tydligt ansvar att driva på och koordinera framtagandet av gemensamma riktlinjer. UKÄ framhåller i en rapport om framtidens behov av högskole- utbildade att det behövs fortsatta insatser för att bedöma tidigare utbildning eller validera annan erfarenhet i relation till högre ut- bildning, för att individer ska kunna använda denna bedömning vid ansökan till, eller för tillgodoräknande inom, högre utbildning. Eller för att kunna bli yrkesverksam i den eller de sektorer som utbild- ningen och erfarenheten är relevant för (UKÄ 2019b, s. 34). Vissa lärosäten, bland annat , och de sju lärosätena inom , har sett över sina arbetsprocesser och tagit fram riktlinjer för valideringsarbetet på de egna lärosätena. Gemensamma riktlinjer eller rekommenda- tioner för validering inom högskolan behövs emellertid för att ge lärosätena stöd och förutsättningar att genomföra validering på ett likvärdigt och kvalitetssäkrat sätt. Enligt vad Valideringsdelegationen erfarit har ännu inget arbete påbörjats inom SUHF för att ta fram uppdaterade rekommenda- tioner för arbetet med validering inom högskolan. Delegationen föreslår därför att UKÄ får i uppdrag att i samverkan med UHR leda arbetet med att ta fram rekommendationer för lärosätenas arbete med validering. Uppdraget bör genomföras i nära dialog med rele- vanta arbetsgrupper inom SUHF och med stöd av referensgrupper med företrädare för såväl akademi som studieadministrativa frågor. 7Organisering – samverkan, samordning och styrning Valideringsdelegationen har haft i uppdrag att arbeta för att struktu- rer för validering på regional och nationell nivå och inom utbildning och arbetsliv blir överblickbara, effektiva och hållbara i ett långsiktigt perspektiv (dir. 2015:120). Målsättningen är att ett sammanhållet, nationellt och permanent system för validering ska införas. Trots en positiv utveckling återstår det dock mycket innan ett välfungerande system är etablerat. Bland annat saknas ett långsiktigt ansvar för nationell samordning när Valideringsdelegationen slutfört sitt upp- drag. I är genomförandet av validering decentraliserat och syste- met har många olika aktörer (avsnitt 7.1). Egentligen är det svårt att tala om ett system. I stället handlar det om att säkerställa tillgång till validering av god kvalitet inom olika system – inom samtliga delar av det formella utbildningssystemet och mot arbetslivets kvalifikatio- ner. Detta förutsätter även samverkan och samordning mellan syste- mets olika delar och en tydlig styrning av berörda myndigheter. Flera förslag om organisering av validering på nationell och regi- onal nivå har lämnats av olika utredningar (avsnitt 7.2). I några län- der har man valt att sätta in validering i ett större sammanhang (av- snitt 7.3). Det finns således olika tänkbara organisatoriska lösningar för en tvärgående funktion på nationell nivå (avsnitt 7.4). Valideringsdelegationen har valt att sätta in validering i ett större sammanhang genom att föreslå en övergripande nationell strategi för kompetensförsörjning och livslångt lärande (avsnitt 7.5.1). Av stra- tegin bör framgå hur arbetet med att genomföra strategin ska orga- niseras. Delegationen föreslår att ett råd för validering ska inrättas för att fortsätta följa, stödja och driva på ett samordnat utvecklings- arbete på nationell och regional nivå (avsnitt 7.5.2). kompetensförsörjningsarbetet och arbetet med att utveckla struktu- rer för validering kan stärkas på regional nivå lämnas i avsnitt 7.5.3 och 7.5.4. 7.1Ansvarsfördelning, samverkan och samordning på valideringsområdet 7.1.1Sektorsansvar och decentraliserat utförande men svag samordning mellan sektorer