sou · H8B321 · 2020-04-15 00:00:00 — Han menade att begreppet är problematiskt eftersom det oftast fungerar som ett paraplybegrepp för flera, eller alla, offergrupper, och att det därför tenderar att sudda ut det specifika i nazisternas politik gentemot varje enskild grupp, och därför inte kan öka vår förståelse för vad som faktiskt hände.Vad kan och bör då ett museum om Förintelsen göra? Bruchfeld pekade på flera olika möjliga strategier för ett kommande museum: 1.Att gå tillbaka till skissbordet och ”get the history right” som historikern uttrycker det. 2.Att i stället för att använda ett paraplybegrepp undersöka likheter och skillnader mellan politiken gentemot olika grupper, och på så sätt fördjupa vår förståelse av vad som hände. 3.Att använda historikern modell för att jämföra folkmord. Dulic talar om tre delar: ”conceptualization”, ”implementation” och ”realization”. 4.3.4Hur skapa ett Förintelsemuseum i ett land utan ”killing sites”? Den första sessionen bestod av ett panelsamtal som leddes av professor , direktör för det norska HL-Senteret. I samtalet deltog professor ”” , , MA Richelle Budd Caplan, Yad Vashem, , Fil.dr. , tidigare verksam vid och chef för , , och , direktör vid ’s House Museum, . Panelsamtalet sammanfattades i skrift av , doktorand vid universitet.5 Diskussionen fokuserade på tre frågor: Vad är ett Förintelsemuseum? Hur kan ett Förintelsemuseum bli relevant i en kontext som saknar ”killing sites”? Vad är viktigt att tänka på när man etablerar ett museum om Förintelsen i ? Det rådde konsensus om att inrättandet av ett nytt museum ger en möjlighet att skapa en institution som inte bara är inspirerad av befintliga internationella institutioner utan också kan utveckla en unik lokal profil. Likaså betonades att ett museum ska vara en plats för att minnas Förintelsen, men också bedriva forskning, utbildning, insamling och stimulera dialog och reflektion: ett museum ska inte bara vara en plats för bevarande utan också för dialog (”conservation and conversation”). betonade flera av deltagarna att ett museum inte kan göra allt – det är viktigt att fundera över hur resurserna ska användas. Tre strategier betonades: 5Den skriftliga dokumentationen återges i utredningens antologi. 1.Gör Förintelsen ”personlig” för besökaren genom att engagera dem i reflektion och kritiskt tänkande, helst gemensamt och inte bara individuellt. Låt museet börja med många olika röster som besvarar frågan ”Varför har ett museum om Förintelsen?” i syfte att stimulera besökarna att själva reflektera över frågan. 2.Visa varför Förintelsen är relevant i samtiden. Låt en permanent utställning utgöra basen men våga vara djärv i andra program (filmvisning, boksamtal, konst, debattkvällar osv) och tillfälliga utställningar som kan knyta an till dagsaktuella frågor. 3.Placera de överlevande – deras röster och upplevelser – och deras efterkommande i centrum. Museet bör inte bara fokusera på upplevelserna under Förintelsen utan också de överlevandes liv före och efter Förintelsen. När det gäller den andra frågan – hur kan ett museum vara relevant i där det inte finns några ”killing sites”, menade flera panelister att det är viktigt att koppla museet och dess kärnutställning till det lokala sammanhanget, det vill säga till . 4.3.5Vilka berättelser och vilka överlevande? Den andra sessionen berörde frågan vilka överlevande och vilka berättelser som museet ska utgå ifrån. Panelen leddes av . , historiker vid , och hade fyra presentatörer: Boaz , professor vid , , , docent vid , , docent vid , och , seniorforskare vid DIIS, . talade om Child rehabilitation after the Holocaust and its relevance for today. Han utgick från sin forskning inom projektet ”Children of War, Holocaust and Genocide” som just fokuserar på betydelsen av (upplevelser under) och Förintelsen för vår värld . Han framhöll att historiker kan bidra med sin expertis i frågor som rör rehabilitering av barn som har traumatiska upplevelser av krig, exempelvis när det gäller frågor om hur barn har reagerat på krig och folkmord, flykt, familjeåterförening, sexuellt våld, återförening och allmänt om rehabilitering efter traumatiska upplevelser. I projektet sammanförs historiker med praktiker och det finns många lärdomar att dra av de historiska studierna av hur traumatiserade barn togs emot och behandlades i anslutning till Förintelsen, inte minst om vikten av att lyssna på barnen, att skapa tillit i relationer exempelvis genom tryggheten i att det finns mat på bordet, liksom av betydelsen av särskild träning för personalen som ska ta hand om och arbeta med barnen. underströk också behovet av att översätta forskningsrapporterna till olika medier och format för att därigenom tillgängliggöra kunskapen. talade om Memories, testimonies and oral history: On collections and research about and with Holocaust survivors in . Hon utgick ifrån utredningsdirektivet där det anges att en utgångspunkt är att berättelser från överlevande med anknytning till ska stå i centrum för verksamheten. Med det i åtanke gjorde en genomgång av de sex största insamlingarna som gjorts i –2020. Två insamlingar gjordes : dels den insamling som gjordes av Polski Instytut Źródłowy w (PIZ), i under ledning av och som finns på Lunds universitetsbibliotek, dels för demokratiskt uppbyggnadsarbete, (SDU) insamling som finns i arkiv på universitetsarkiv. gjordes en insamling på under ledning av , som finns på (RA). Åren 1989–1991 gjordes en insamling i det så kallade , där flera historiker som . och , var inblandade. Arkivet finns på . 1994–1998 genomförde projektet , där bland annat och Pia- var inblandade (arkivet finns på ). Slutligen skapade journalisten och författaren tillsammans med fotografen podden och sedermera boken –2020. Intervjuerna finns nu på Holocuast (USHMM). jämförde motiven bakom insamlingarna och redogjorde för vilka som var initiativtagare och hur intervjuerna var gjorda – fanns det intervjuguider eller var de friare och mer semi-strukturerade. Avslutningsvis reflekterade hon över vilka lärdomar som kan dras av detta? Hon konstaterade att få historiker har arbetat med samlingarna som källa men framhöll att det är viktigt att dessa berättelser finns dokumenterade. Vidare betonade hon att det kommande museet förvisso har möjlighet att (och bör) arbeta med och inte minst tillgängliggöra dessa samlingar, men att museet också måste skapa en egen samling och därför måste inleda ett samtal med de överlevande och deras efterkommande om detta. talade om The Nazi genocide of European . Terminology and recent Nordic research. Kotljarchuk betonade att varje folkmord är unikt och att det därför behöver ges ett namn. Folkmordet på romer har kallats för Porrajmos (”skära upp”/”uppslukande”), Samudaripen (”massmord”) och (”den svarta faran”). Han framhöll att de olika namnen används av olika romska grupper och att exempelvis Porrajmos, är kontroversiellt eftersom det kan syfta på sexuella trakasserier, ett ämne som är tabu bland romer. Han konstaterade också att det inte finns någon stark koppling mellan den romska gruppen och de forskare som studerar ämnet. Kotljarchuk argumenterade för att det är viktigt att ge brottet ett namn och framhöll att praxis inom fältet har förändrats från att benämna folkmordet på romerna Porrajmos till att tala om ”the Holocaust” (romernas Förintelse). Han konstaterade vidare att eftersom gruppen romer inte har något eget land har det kollektiva traumat blivit viktigt i skapandet av en gemensam identitet som sträcker sig utöver nationsgränser. Kotljarchuk gick vidare igenom nordisk forskning och visade att det numera finns en del skrivet men att det är ett så litet fält att alla som är aktiva inom det känner varandra. Han menade därför att mer forskning behövs och att kunskapen om folkmordet på romerna behöver öka hos allmänheten. talade om Holocaust in the Periphery. Memory Politics in the Nordic Countries. Stokholm pekade på hur forskningen om Förintelsen har fokuserat på det som Timoty Snyder kallar för ”the Bloodlands”, men att det finns en poäng i att studera Förintelsen i de länder där massmorden inte ägde rum, alltså att studera periferin. Här utgör de nordiska länderna ett intressant exempel eftersom de har väldigt olika öden och minnen av kriget och Förintelsen, trots att länderna i förstone kan tyckas väldigt lika. Den judiska gruppen var liten i alla dessa länder men Förintelsen drabbade dem väldigt olika. Hur kan vi förklara dessa skillnader? pekade på att det kan vara intressant att studera perioden före kriget. Det finns en koppling mellan en restriktiv flyktingpolitik och räddningen av de danska judarna 1943, och den hänger samman med framväxten av välfärdssamhället och med föreställ- ningen om ”judeproblemet”. Danska och svenska politiker var humanister och exkluderande på en och samma gång. karakteriserade detta som ambivalensen i dansk förintelsehistoria. Det danska exemplet visar också hur olika ett samhälle kan reagera beroende på tidpunkt och kontext: ”There are no straight answers in history”. betonade därför vikten av att föra in lokala aspekter, lokal historia och lokala aktörer, i studiet av Förintelsen för att öka vår förståelse. 4.3.6Om byggnaden, narrativet och kopplingen till platsen Den tredje sessionen leddes av , professor i etnologi vid tillika särskild utredare med ansvar för denna utredning. Sessionen innehöll tre presentationer: Historikern och curatorn , tidigare föreståndare för vid i , , , chef för i , och , chef för i . talade under rubriken the Holocaust in countries where it didn´t take place. Han inledde med att visa en skiss över det planerade minnesmonumentet över Förintelsen som föreslås placeras i i , precis bredvid det brittiska parlamentet. Han menade att det är viktigt att ställa frågor som: Varför vill bygga ett monument över Förintelsen? Varför ska det placeras på denna plats? menade att placeringen mitt i politiska centrum hade både för- och nackdelar, men att en uppenbar risk var att den kunde bidra till att förstärka myten om som ett liberalt, demokratiskt och tolerant land. diskuterade vad som förenar Förintelsemuseer med andra museer, och pekade på att en likhet är betydelsen av artefakter och människors intresse för dessa. Han ställde också frågan: Varför är ett museum om Förintelsen relevant ? Han menade att Förintelsen är ett levande minne eftersom händelsen är väldigt nära . Förintelsen är också det mest väldokumenterade, mest studerade och bästa exemplet på ett folkmord i mänsklighetens historia. Förintelsen ska inte ses som slutpunkten, utan borde ses som en utgångspunkt för reflektion. Han pekade vidare på riskerna med hur Förintelsen används och missbrukas i politiska och moraliska syften. Givet att Förintelsen är så närvarande i minnet och i historien, inte minst i , och kan man också, menade han, argumentera för att utbildning om Förintelsen är viktig. Det finns annars en risk för ”a lot of memory without learning”. avslutade med att understryka att det kommande museet måste studera vilka berättelser och myter som vi gärna berättat i och reflektera över vilka berättelser vi borde berätta. talade om Displaying the narrative of October -43. Hon pekade på hur minnet av Förintelsen i präglas av det faktum att majoriteten, , av de danska judarna överlevde, och av berättelsen om räddningen av de danska judarna som ”ett ljus imörkret” i Förintelsens historia. betonade byggnadens betydelse och framhöll vikten av att ha ett tydligt koncept av det slag museets arkitekt har skapat. Hon visade hur Libeskind gestaltat museet utifrån det hebreiska ordet Mitzvah och hur utformningen ska symbolisera den positiva upplevelse som de danska judarna har och den speciella historia som räddningen utgör. Väggarna inne i museet är gjorda i björk och ska associera till , medan golvet liknar däckgolvet på skeppen som flyktingarna räddades över sundet i. talade även om det museala och vikten av samlingar och artefakter. För Dansk Jødisk Museum är det en utmaning att av besökarna är turister och inte inhemska besökare. talade om Creating a new Jewish Museum in . Hon berättade att grundades av och , och att det sedan starten har varit inrymt på två olika ställen, men i och med nyöppningen på finns i äldsta bevarade synagoga i . För henne var det viktigt att museet fick en ny lokal för att få en nystart, och att den låg på en plats av betydelse för det svensk-judiska kulturarvet. Museets slogan är ”om en minoritet, för majoriteten” eftersom det, framhöll , är viktigt att det svensk-judiska kulturarvet är till för alla. hävdade med eftertryck att ett Förintelsemuseum inte kan finnas utan ett judiskt museum – de måste ses som två sidor av samma mynt. 4.3.7Forskning om och Förintelsen Den fjärde sessionen leddes av docenten , . I den ingick , historiker vid och sekreterare i denna utredning, , historiker och forskningssamordnare vid Forum för levande historia, och , professor i historia vid . inledde med att lyfta fram att två historiker som betytt mycket för fälten muntlig historia, Förintelsens historia och ”Holocaust education” i , docent . och professor ”” , som båda gått ur tiden, och meddelade att sessionen tillägnades dem. talade om Refugee Policy in : An overview of Holocaust historiography. Hon gick igenom hur forskningen om Förintelsen sett ut i , när den inleddes och vad den handlat om. Hon visade att det skett en tydlig förändring från att historiker studerat under till ett fokus på Förintelsen och mer moraliska frågor: Hur såg den svenska flyktingpolitiken ut? Kunde ha gjort annorlunda? Vad har med Förintelsen att göra? Hon knöt också an till diskussion om nationella myter och deras betydelse och konstaterade att i har myten länge handlat om ”det goda ” som räddade flyktingar. Hon framhöll att det också är korrekt att tog emot många flyktingar fanns det 185 000 flyktingar i , dock var de flesta inte judiska flyktingar utan kom från de nordiska grannländerna. betonade hon att det är viktigt att minnas att den svenska flyktingpolitiken till en början var aktivt restriktiv och diskriminerande gentemot judiska flyktingar, på grund av ”ras”. Hur kan vi förstå detta? menade att det är viktigt att se till tidpunkt och kontext när den svenska flyktingpolitiken ska tolkas och förklaras, och att inse att det finns flera parallella spår. som den svenska flyktingpolitiken förändrades från diskriminering till storskalig mottagning fortsatte svenska myndigheter att i protokoll märka judiska flyktingar med (m) – en kategorisering som gjordes i enlighet med de nazistiska Nürnberglagarna. Hon menade att vi kan förklara denna praxis på samma sätt som förklarade den danska flyktingpolitiken, som ett uttryck för ambivales, ett flyktingpolitikens janusansikte. Hon menade också att man kan förstå antisemitismen som ett bakgrundsbrus som sågs som en del av det normala i det svenska samhället, där tjänstemännen inte själva såg att de uttryckte antisemitism. Hon framhöll avslutningsvis att det för det kommande museet blir viktigt att kunna ge en mångfacetterad och komplex bild av och Förintelsen och att det målet bara kan uppnås genom att tydligt utgå från forskningen. talade om Teaching and learning about the Holocaust in . Han pekade på att Förintelsen och Gulag särskilt lyfts fram i den svenska läroplanen som händelser att undervisa om. Han menade också att det finns särskilda förväntningar på just undervisning om Förintelsen, som inte alls är lika tydliga när det gäller andra ämnen eller andra perioder i historien. Han ställde frågan: Kräver vi för mycket av ämnet? I sitt svar tog han sin utgångspunkt i de samhälleliga förväntningarna på ämnet och refererade till historikern , som framhållit att gapet mellan forskningen och allmänhetens kunskaper tenderar att vidgas . Han redogjorde därefter för hur svenska lärare använder besök av överlevande i klassrummet och resor till minnesplatser, och underströk att det borde få följder för verksamheten i det kommande museet. Han visade vidare att svenska lärare generellt utgår från en bred definition av Förintelsen som inrymmer flera olika offergrupper, och talade även om tendensen att använda Förintelsen på ett instrumentellt sätt för att motverka rasism och öka tolerans. talade om Holocaust Memory and representation in . Han betonade att vi måste börja med att erkänna att vi inte kan skapa en neural berättelse om och Förintelsen, och att vi därför kan använda denna insikt som en utgångspunkt för att studera minnet av Förintelsen, historiebruket och hur det har förändrats: ”History will be used, whether we like it or not”. Ett exempel på en sådan icke-neutral berättelse är berättelsen om som en utopi, folkhemmet och berättelsen om det goda . I framställningar av under finns ofta bilder som visar upp svenskar som ensamma starka soldater, som på framsidan till avhandling inför . Svensk neutralitetspolitik –1941 (1971). Man kan, framhöll , förledas att tro att bilden visar en svensk soldat beredd att försvara mot beväpnade tyska soldater i samband med transiteringstrafiken, men så är inte fallet. Bilden visar i själva verket obeväpnade tyska soldater som efter kriget är på väg tillbaka till . Med detta och andra exempel ville både understryka vikten av att vara noggrann i valet av bilder och att reflektera över vilka berättelser som utifrån dessa bör berättas. 4.3.8Att skapa ett museum i Den sista sessionen knöt ihop konferensen och flera av deltagarna i den första panelen liksom några ytterligare deltagare var inbjudna att reflektera över vad de såg som viktigt när ett museum om Förintelsen ska skapas i . I panelen ingick , , Huri Hjeltnes, Richelle Budd Caplan, , och . Panelen modererades av . Liksom i den första panelen lyftes teman som utbildning, att skapa en plats för samtal, och vikten av att de överlevande placeras i centrum. Richelle Budd Caplan menade att inte bara utan också borde vara involverat i museet. och betonade forskningens betydelse, och menade att museet borde ha egna forskare och inte bara samarbeta med forskare vid universitet. betonade att de överlevande inte ska ses som objekt utan som subjekt, och att de därför måste vara delaktiga i processen när museet skapas. Boaz och underströk att museet måste se till flera aktörer, inte bara de överlevande utan också förövarna. betonade också att det är viktigt att fundera över hur man kan integrera förövarnas röster, på ett respektfullt sätt gentemot de överlevande, som man inte avhumaniserar dem. ställde frågan: Ska det här vara ett svenskt Förintelsemuseum eller ett museum om del i det skeende som ledde fram till Förintelsen? Valet av perspektiv får betydelse för vad museet bör fokusera på. Några panelister menade att museet kunde ha ett bredare fokus på folkmord generellt, medan andra betonade att mer generella frågor om rasism och intolerans riskerade att ta bort fokus från Förintelsen. Det rådde samstämmighet bland panelisterna om att Förintelsen måste stå i centrum för museet och dess uppdrag, att museets namn var av stor betydelse och inte minst att museet bör se till att lägga stor tyngd vid att händelsen, Förintelsen, inte relativiseras eller trivialiseras. 5 Museets inriktning och uppdrag Utredningen ska i enlighet med direktivet föreslå inriktning för en ny museiverksamhet och hur dess uppdrag ska vara utformat, och därtill särskilt beakta vikten av att museet kan beskriva Förintelsen som historiskt skeende i sin helhet samt relationen mellan agerande och det större händelseförloppet, och att berättelser från överlevande med anknytning till ska stå i centrum för verksamheten. Förslagen ska ha en utgångspunkt i regeringens politik för museiområdet (prop. 2016/17:116, avsnitt 7) och bestämmelserna som finns i museilagen (2017:563), samt Stockholmsdeklarationen. Direktivet betonar även att utredningen ska beakta att den museiverksamhet som föreslås ska kunna arbeta politiskt oberoende och med självständigt kunskapssökande, i linje med rekommendationerna i International Charter som utfärdats av (). Detta har redogjorts för i kapitel 2. I genomförandet av uppgiften att föreslå inriktning och uppdrag för ett svenskt museum om Förintelsen har utredningen beaktat de synpunkter som inhämtats från myndigheter och organisationer i som arbetar med frågor kopplade till kunskap om Förintelsen liksom den kunskap som inhämtats om verksamheten vid utländska museer som behandlar Förintelsens historia och de synpunkter som framkommit under utredningens forskarseminarium och utredningens internationella konferens. Detta redogjordes för i kapitel 3 och kapitel 4. I det följande kommer först utredningens bedömning om inriktning för ett svenskt museum om Förintelsen att presenteras. Efter detta avsnitt ges specificerade förslag på museets uppdrag och en Museets inriktning och uppdrag presentation av vilka uppgifter som kommer att behöva täckas av museets möjliga instruktion samt bedömningar avseende museets övergripande uppdragsområden om föremålsförvaltning, publik verksamhet och kunskapsuppbyggnad. Bedömning: Museets inriktning bör vara att utveckla och förmedla kunskap och forskning om Förintelsen som historiskt skeende och lyfta fram berättelser från överlevande med anknytning till . Förintelsen bör behandlas i en bred historisk kontext och olika grupper som föll offer för nazismen uppmärksammas. Därtill bör agerande i relation till Förintelsen och Nazityskland belysas på ett fördjupat och problematiserande sätt. Museet bör vidare i tillfälliga utställningar och programverksamhet kunna diskutera andra historiska och samtidsorienterade frågor som relaterar till museets verksamhetsområde. Museet bör även kritiskt diskutera hur minnet av Förintelsen riskerar att missbrukas och förvrängas både i och internationellt samt uppmärksamma olika former av förnekelse av Förintelsen och historierevisionism. Frågan om inriktning handlar om museets tematiska inriktning – vad som kan vara övergripande fokus för ett svenskt museum om Förintelsen. Förslaget behandlar behovet av att förmedla kunskap om Förintelsens historia och ta utgångspunkt i berättelser och vittnesmål från överlevande med anknytning till . Därefter behandlas utredningens syn på hur Förintelsen ska hanteras i en bred historisk kontext och hur museet kan belysa olika grupper som föll offer för Nazitysklands massmord och förföljelser. Sedan beskrivs hur museet bör hantera agerande i relation till Förintelsen och Nazityskland och slutligen avhandlas förslaget om att museet bör arbeta med samtidsorienterade frågor, samt kritiskt diskutera aktuella former av historierevisionism och hur minnet av Förintelsen riskerar att förvrängas. Museets inriktning och uppdrag 5.2.1Förmedla kunskap om Förintelsens historia Museets syfte är att utveckla och förmedla kunskap och forskning om Förintelsen som ett historiskt skeende. Genom att inrätta ett museum betonas att relation till Förintelsen och minnen och berättelser från överlevande från Förintelsen med anknytning till är ett kunskapsområde i sin egen rätt. Detta kan framstå som självklart men ska ses i ljuset av att detta inte varit den inriktning som präglat hur tidigare hanterat studiet av Förintelsen. Utredningen drar slutsatsen att tidigare arbete med att minnas och sprida kunskap om Förintelsen, såsom det utformats genom inriktningen för Forum för levande historia, i stort fokuserat på att lära om Förintelsen i syfte att hantera samtidsrelaterade utmaningar. Det övergripande målet som formulerades för Forum för levande historia var att stärka viljan hos allmänheten, särskilt bland unga, att aktivt verka för alla människors lika värde. Förintelsen har använts främst som en utgångspunkt för arbete med frågor som rör demokrati, tolerans och mänskliga rättigheter.1 har detta inte täckt behovet av att främja en fördjupning av kunskapen om Förintelsen som historiskt skeende.