sou · H8B362 · 2020-11-12 00:00:00 — ingen eller den myndighet som regeringen bestämmer får med- dela föreskrifter om undantag från de preliminära skyldigheterna för veterinärer. Preliminära beslut av en veterinär ska underställas den myndighet som regeringen bestämmer. Myndigheten ska pröva om beslutet ska fortsätta gälla. Bedömningar: Det behöver inte tas in bestämmelser om prelimi- nära skyldigheter för aktörer i djurhälsolagen. Veterinärer bör inte åläggas en självständig undersöknings- plikt vid misstanke om en a-sjukdom. Skälen för förslagen och bedömningarna Vid utbrott av en förtecknad sjukdom som anses utgöra en hög risk för djurs eller människors hälsa i unionen ska medlemsstaterna säkerställa att åtgärder för att utrota den aktuella sjukdomen vidtas (skäl 89–91). Det finns därför bestämmelser om de preliminära åtgärder som ska vidtas redan vid misstanke om en sådan sjukdom. Vissa av bestämmelserna handlar om de åtgärder som aktörerna och andra relevanta fysiska och juridiska personer ska vidta medan andra riktar sig till den behöriga myndigheten. I det här avsnittet diskuterar vi åligganden för aktörer och andra relevanta fysiska och juridiska personer vid misstanke om en a-sjukdom hos hållna djur. A-sjukdomarna motsvaras närmast av de sjukdomar som avses i epizootilagen, även om det också finns ett antal sjukdomar som är förtecknade enligt epizootilagen men som inte kategoriserats som a- sjukdomar, och även vissa a-sjukdomar som i endast är anmälningspliktiga. Bestämmelser om preliminära åtgärder som ska vidtas av aktörer och veterinärer vid misstanke om en epizooti- sjukdom finns i epizootilagen och i bestämmelser som meddelats med stöd av den lagen. Beredskap, bekämpning och sjukdomsfri status Bestämmelser om djurhållare, som hör till kategorin aktörer enligt EU-förordningen, finns i 2 § epizootilagen. Enligt paragrafen är den som har anledning att misstänka att en epizootisk sjukdom har drabbat djur i hans eller hennes vård skyldig att anmäla detta till distriktsveterinären eller en annan veterinär (se våra över- väganden om anmälningsplikt i kapitel 8). Till dess ett besked av en veterinär föranleder något annat ska den som har djuren i sin vård göra vad som rimligen kan begäras för att förhindra eller begränsa smittspridning. I föreskrifter preciseras det närmare vad som åligger djurhållaren (SJVFS 2002:98). Där anges det också vilka upplysningar som djurhållaren ska lämna till veterinärer som gör en undersökning och beslutar om spärrförklaring eller en veteri- när som utser. Bestämmelser om skyldigheter för veterinärer finns i 3, 3 a och 4 §§ epizootilagen. Enligt 3 § epizootilagen ska en veterinär som har anledning att misstänka att ett fall av epizootisk sjukdom har in- träffat göra en undersökning för att fastställa sjuk- domens art och i övrigt göra vad som är nödvändigt för att förhindra att smitta sprids. Den som har djuren i sin vård är skyldig att tåla det intrång och att underkasta sig de åtgärder samt lämna den hjälp som behövs för undersökningen. Om det är nödvändigt för undersök- ningen får ett djur som misstänks vara smittat avlivas utan ägaren samtycke. Veterinärens anmälningsplikt regleras i 3 a §. Enligt 4 § ska en veterinär som har grundad anledning att anta att ett fall av epizootisk sjukdom har inträffat, i den utsträckning som behövs för att motverka smittspridning, besluta om förbud mot att besöka eller lämna eller utföra transporter till eller från det område där sjuk- domsfallet inträffat eller där smitta annars kan antas förekomma (spärrförklaring). Ett sådant beslut ska underställas Jord- bruksverket för prövning. Utöver det anförda får regeringen eller den myndighet som reger- ingen bestämmer meddela föreskrifter eller i det enskilda fallet be- sluta i enlighet med bemyndigandena i 8 § epizootilagen. Beredskap, bekämpning och sjukdomsfri status I artikel 53 finns bestämmelserna om de åtgärder som ska vidtas av aktörer och andra relevanta fysiska och juridiska personer vid miss- tanke om en a-sjukdom hos hållna djur. I artikeln anges det att medlemsstaterna ska vidta åtgärder för att säkerställa att aktörer och andra relevanta berörda fysiska och juridiska personer vidtar lämp- liga åtgärder för sjukdomsbekämpning vid misstanke om en a-sjuk- dom, för att förhindra att sjukdomen sprids från de drabbade djur, anläggningar och platser som de ansvarar för. Åtgärderna ska vidtas i avvaktan på att den behöriga myndigheten vidtar eventuella åtgär- der för sjukdomsbekämpning enligt artiklarna 54.1 och 55.1. De åt- gärder som aktörer och andra ska vidta återfinns i artikel 55.1 c, d och e. Det handlar enligt dessa bestämmelser om •lämpliga biosäkerhetsåtgärder för att förhindra spridning av smitt- ämnet, •isolering av de hållna djuren av förtecknade arter om det behövs, och •begränsning av förflyttningar av hållna djur, produkter och i förekommande fall människor, fordon och eventuella material eller andra sätt varigenom smittämnet kan ha spridits till eller från de anläggningar, foder- och livsmedelsföretag m.m. där sjukdomen misstänks förekomma, i den utsträckning som krävs. Kommissionen har i förordning (EU) 2020/687 preciserat vilka åt- gärder som aktörer ska vidta vid misstanke om en a-sjukdom och även kompletterat bestämmelserna i artikel 55.1 vad gäller särskilda och närmare åtgärder för den sjukdomsbekämpning som ska vidtas. Åtgärderna ska implementeras i enlighet med den beredskapsplan som gäller för den aktuella sjukdomen. Artikel 53 är inte utformad så att aktörer och andra kan tillämpa den direkt. Den innebär i stället en skyldighet för medlemsstaterna att säkerställa att de preliminära åtgärder som är lämpliga vidtas av aktörer och andra relevanta fysiska och juridiska personer. Beredskap, bekämpning och sjukdomsfri status i förordning (EU) 2020/687 där skyldigheterna för aktörer preci- seras är dock formulerad som en direkt tillämplig regel. Med hänsyn till det bedömer vi att det inte behöver finnas någon lagregel i djur- hälsolagen där skyldigheterna för djurhållare och andra aktörer slås fast. I den delegerade akten framgår, förutom vissa preciserade åtgär- der i fråga om bl.a. isolering av djur och förflyttning av djur m.m., även att aktörerna ska lämna all relevant information som den be- höriga myndigheten begär och även följa alla instruktioner som den behöriga myndigheten beslutar om. De direkt tillämpliga bestäm- melserna omfattar inte bara djurhållare utan även andra aktörer. Det kan finnas ett behov av att, inom de ramar som medger, fylla ut och komplettera bestämmelserna med nationella föreskrif- ter. Dessa ryms emellertid inom ramen för de sjukdomsspecifika bemyndigandena om förebyggande och bekämpning, vilka vi har föreslagit i avsnitt 9.7. Vi går därför inte närmare in på frågan här. Som sagts ställer artikel 53 krav inte bara avseende aktörer utan även i fråga om andra relevanta fysiska och juridiska personer som ansvarar för djur, anläggningar och platser. Några direkt tillämpliga bestämmelser i fråga om sådana personer finns inte i förordningen och inte heller i den delegerade akten. Det krävs därför nationell reglering för att säkerställa att alla relevanta fysiska och juridiska personer lever upp till förordningens krav på preliminära åtgärder. Liksom när det gäller anmälningsplikt måste man till att börja med ta ställning till vilka som är sådana relevanta berörda fysiska och juridiska personer och därefter hur man bör säkerställa att de agerar. När det gäller anmälningsplikt har vi gjort bedömningen att veterinärer, djuryrkesverksamma och personer som är ansvariga för laboratorier utgör sådana relevanta personer. När det gäller prelimi- nära åtgärder för sjukdomsbekämpning anser vi emellertid att skyl- digheterna kan begränsas till veterinärer. En veterinär har den yrkes- kunskap som krävs för att kunna göra bedömningen att det skulle kunna vara fråga om en a-sjukdom och kan förväntas vara den som först får en sådan misstanke. Enligt gällande inhemsk rätt har veterinärer flera särskilda skyldigheter när det gäller preli- Beredskap, bekämpning och sjukdomsfri status minära åtgärder vid misstanke om epizootiska sjukdomar. Så bör det vara även när förordningen har börjat tillämpas. Ansvariga för laboratorier har däremot inte några sådana skyldigheter och det finns inte heller anledning att ta in några sådana i lagen. Övriga kategorier som har skyldigheter , och som bör ha det i fortsättningen, ryms enligt vår bedömning i huvudsak inom kategorin aktörer. Det sagda hindrar inte att med stöd av sina bemyndiganden meddelar föreskrifter för andra kategorier. Med hänsyn till det anförda bör det i den nya djurhälsolagen finnas en uttrycklig skyldighet och behörighet för veterinärer att besluta om sådana preliminära åtgärder som avses i artikel 55.1 c, d och e. Sådana bestämmelser skulle – såvitt gäller a-sjukdomarna – till stor del ersätta de skyldigheter och befogenheter som följer av 3 § respektive 4 § epizootilagen att göra vad som är nödvändigt för att förhindra att smitta sprids och att besluta om spärrförklaring. Be- stämmelserna skulle innebära en ytterligare garanti för att djurhållare och andra aktörer gör det som behövs för att förhindra smittsprid- ning. Besluten bör dock även kunna avse andra personkategorier, såsom exempelvis den som utför en nödvändig transport till eller från anläggningen där den misstänka smittan finns. Vårt förslag är alltså att det, utöver den skyldighet som åligger aktörerna att vidta åtgärder enligt bestämmelserna i den delegerade akten, ska finnas en skyldighet för veterinärer att besluta om sådana åtgärder som avses i artikel 55.1 c, d och e i EU:s djurhälsoförord- ning och delegerade akter som antagits med stöd av artikel 53.2 samma förordning. Genom sådana bestämmelser anser vi kraven i artikel 53 är uppfyllda. Eftersom det, på de villkor som följer av artikel 71, är tillåtet för medlemsstaterna att företa ytterligare åtgär- der för sjukdomsbekämpning och vi föreslår ett antal bemyndig- anden, bör det för tydlighets skull anges att en veterinär även är skyldig att vidta de åtgärder som följer av föreskrifter som meddelats med stöd av djurhälsolagen. Bestämmelser med den angivna innebörden får bedömas ersätta 3 § epizootilagen förutom vad gäller skyldigheten att göra en under- sökning för att fastställa sjukdomens art. Vi återkommer till den frågan under en senare rubrik. Våra övriga överväganden om över- klagande finns i avsnitt 17.10. Beredskap, bekämpning och sjukdomsfri status prövar beslut om preliminära åtgärder Eftersom det är fråga om preliminära åtgärder som veterinären be- slutar om bör beslutet, på motsvarande sätt som gäller för spärr- förklaring enligt 4 § epizootilagen, underställas den behöriga myndigheten. Det bör i förordning anges att denna myndighet är . Detta motsvarar vad som gäller enligt epi- zootilagen och epizootiförordningen. Med hänsyn till att beslutet ska underställas prövning framstår det inte som nödvändigt att beslutet kan överklagas. Däremot bör Jord- bruksverkets beslut kunna överklagas till allmän förvaltningsdom- stol. Detta överensstämmer med vad som gäller i fråga om en veteri- närs beslut om spärrförklaring enligt epizootilagen (21 § lagen). Med hänsyn till beslutets karaktär av akut åtgärd, att det omprövas av och att verkets beslut kan överklagas till förvaltningsdomstol bedömer vi att ordningen är förenligt med rätten till domstolsprövning enligt artikel 6 i europeiska konven- tionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundlägg- ande friheterna. Det bör vara möjligt att föreskriva om undantag Enligt 6 § epizootilagen får regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddela föreskrifter om undantag från bl.a. bestämmelserna om att en veterinär ska besluta om spärrförklaring. Vid lagens tillkomst ansågs det att ett sådant undantag kan behövas för veterinärer som tjänstgör på laboratorier och som där upptäcker smitta (prop. 1998/99:88 s. 21). Det ansågs inte rimligt att dessa veterinärer ska vara skyldiga att inleda undersökningar ute på fältet och besluta om spärrförklaring. Vi bedömer att motsvarande undant- ag är befogat när det gäller krav på veterinärer enligt de nu disku- terade bestämmelserna. Det kan även finnas andra kategorier av veterinärer som bör undantas, t.ex. veterinärer som inte är kliniskt verksamma. Det kan dock överlämnas till att före- skriva om de undantag som krävs. Beredskap, bekämpning och sjukdomsfri status Veterinärer bör inte åläggas en självständig undersökningsplikt Frågan är slutligen om veterinärer bör åläggas en självständig plikt att göra undersökningar i vissa fall – något som inte följer av EU:s djurhälsoförordning men som gäller enligt 3 § epizootilagen. Epizooti- lagen bygger på tanken att veterinären gör en undersökning och vid misstanke om epizootisk sjukdom gör en anmälan till bl.a. Jord- bruksverket. Förordningen bygger i stället på tanken att djurhållaren eller veterinären anmäler misstanke om sjukdomen till den behöriga myndigheten, som sedan genomför undersökningen eller delegerar undersökningen till någon annan som är behörig enligt artikel 14. I praktiken blir skillnaden mellan de två systemen förmodligen inte så stor, eftersom den veterinär som tillkallas av djurhållaren i all- mänhet behöver göra en undersökning för att över huvud taget komma fram till att en a-sjukdom kan misstänkas och att anmälan ska göras till den behöriga myndigheten enligt artikel 18.1 a. Någon särskild regel om det framstår dock inte som nödvändig. Däremot finns det, som vi anför i avsnitt 9.13 skäl att ålägga veterinärer en plikt att i viss utsträckning bistå den behöriga myndigheten i dess undersökning. 9.9.2Den behöriga myndighetens undersökning vid misstanke om en a-sjukdom hos hållna djur Förslag: Behörig myndighet att utföra en undersökning vid miss- tanke om en a-sjukdom ska vara . Uppgiften ska kunna överlämnas till , som då ska utföra de upp- gifter som enligt artikel 55 ankommer på en behörig myndighet. När det gäller undersökning vid ett misstänkt utbrott av en a- sjukdom hos hållna djur skiljer sig reglerna i EU:s djurhälsoför- ordning från det som gäller enligt epizootilagen. Den sistnämnda lagen innehåller bestämmelser om den utredning som en veterinär ska göra vid misstanke om epizootisjukdom men däremot inga Beredskap, bekämpning och sjukdomsfri status specifika regler om den undersökning som ska göras av Jord- bruksverket. Av föreskrifter (SJVFS 2002:98) om förebyggande och bekämpning av epizootiska sjukdomar följer dock att en undersökning och provtagning vid misstanke om en epizootisk sjukdom, om det är möjligt, ska ske efter samråd med Jord- bruksverket eller SVA. Föreskrifterna innehåller även regler om att proverna ska skickas för analys till SVA eller ett annat laboratorium som godkänner. Enligt EU:s djurhälsoförordning vilar däremot skyldigheten att göra en undersökning för att bekräfta eller utesluta förekomsten av en a- sjukdom uttryckligen på den behöriga myndigheten, dvs. Enligt artikel 54 ska en sådan undersökning genomföras utan dröjsmål om det finns misstanke om en a-sjukdom hos hållna djur. I tillämpliga fall ska den behöriga myndigheten se till att officiella veterinärer utför en klinisk undersökning av ett representativt urval av de hållna djuren av förtecknade arter samt tar lämpliga prover från djuren och andra prover för laboratorieundersökning i de labora- torier som den behöriga myndigheten utsett för detta ändamål. Bestämmelsen har kompletterats genom förordning (EU) 2020/687 som innehåller mer detaljerade bestämmelser om den undersökning som ska göras. Där anges vilka åtgärder som den behöriga myndig- heten allra minst ska ge officiella veterinärer i uppgift att genomföra. Vilka uppgifter som kan delegeras till en annan veterinär än en officiell veterinär regleras i artikel 14.1. Behovet av nationella lagstiftningsåtgärder Bestämmelserna i artikel 54 och den delegerade akten riktar sig till den behöriga myndigheten och kan tillämpas direkt av dem. Dock kan det finnas ett behov av vissa kompletterande bestämmelser ifråga om undersökningarna. Vi har i avsnitt 9.7.12 föreslagit att reger- ingen eller den myndighet som regeringen bestämmer bör kunna meddela föreskrifter om metoder för provtagning och analys eller fatta beslut om detta i det enskilda fallet. Beredskap, bekämpning och sjukdomsfri status Huvudansvaret för undersökningen bör som utgångspunkt vila på , som alltså bör vara behörig myndighet i detta avseende. Detta bör framgå av förordning. Enligt epizootilagen och epizootiförordningen kan beslut om spärrförklaring och smittför- överlämnas åt , som har en viktig roll i bekämp- ningen av epizootier. Denna möjlighet bör finnas även enligt den nya djurhälsoregleringen. I konsekvens med detta bör det även finnas en möjlighet att överlämna ansvaret för undersökningen enligt arti- kel 54 till . Någon möjlighet att överlämna beslutet till en annan statlig myndighet bör inte tas in i förordningen. Utgångspunkten är att undersökningarna ska genomföras av officiella veterinärer. Bestämmelserna i artikel 14.1 om delegering till andra veterinärer är direkt tillämpliga och kan alltså tillämpas utan några nationella lagstiftningsåtgärder. 9.9.3Behöriga myndighetens preliminära åtgärder för sjukdomsbekämpning vid misstanke om en a-sjukdom hos hållna djur Förslag: Ansvaret för preliminära åtgärder vid misstanke om a- sjukdomar hos hållna djur ska ligga på , som dock ska ha möjlighet att överlämna beslut om sådana åtgärder till . Bestämmelser om preliminära åtgärder som ska vidtas av Jord- bruksverket vid misstanke om en epizootisjukdom finns i 4 a § epizootilagen. Om det finns grundad anledning att anta att ett fall av epizootisk sjukdom har inträffat ska , i den utsträck- ning som är nödvändigt för att motverka smittspridning, besluta om förbud mot att besöka eller lämna eller utföra transporter eller förflyttningar av djur eller fordon till eller från sådana områden som gränsar till ett område där smitta kan antas förekomma eller där det annars kan finnas risk för spridning av smitta. får överlämna åt eller en annan statlig myndighet att fatta Beredskap, bekämpning och sjukdomsfri status beslut om åtgärder enligt 4 a §. Enligt 4 § epizootiförordningen är det eller den länsstyrelse som be- stämmer som beslutar i det enskilda fallet. Artikel 55 i EU:s djurhälsoförordning reglerar vad den behöriga myndigheten är skyldig att göra om den misstänker förekomst av en a-sjukdom hos hållna djur. Åtgärderna är preliminära och ska alltså vidtas i avvaktan på resultaten av den undersökning som ska göras enligt artikel 54. Ytterligare bestämmelser finns i förordning (EU) 2020/687. Behovet av nationella lagstiftningsåtgärder Bestämmelserna om preliminära åtgärder är direkt tillämpliga och kräver i sig inte några nationella lagstiftningsåtgärder förutom att det behöver anges att är behörig myndighet. Ansvaret för preliminära åtgärder för bekämpning av epizootiska sjukdomar ligger enligt gällande reglering på , som dock har möjlighet att överlämna beslut om sådana åtgärder till eller en annan statlig myndighet. Möjligheten att lämna över beslut till bör gälla även fortsättningsvis när det gäller prelimi- nära åtgärder i fråga om a-sjukdomar enligt artikel 55. Den myndighet som uppgiften överlämnats åt bör vara behörig myndighet avseende den överlämnade uppgiften. Eftersom det hand- lar om en fördelning av uppgifter mellan statliga myndigheter är det tillräckligt att regleringen finns i förordning. Någon möjlighet att överlämna beslutet till en annan statlig myndighet bör inte tas in i förordningen. Det är enligt artikel 71 tillåtet med ytterligare åtgärder för sjukdomsbekämpning utöver vad som anges i artikel 55, under förut- sättning att åtgärderna står i överensstämmelse med förordningen och att de är nödvändiga och proportionella för att bekämpa sprid- ning av en a-sjukdom. Vår bedömning är att bestämmelserna i artikel 55 täcker in de möjligheter som har enligt 4 a § epizootilagen. Det kan därutöver finnas behov av ytterligare föreskrifter och beslut i det enskilda fallet. Det ligger i sakens natur Beredskap, bekämpning och sjukdomsfri status att de preliminära åtgärder som kan komma i fråga vid misstanke om sjukdom inte bör vara mer långtgående än de åtgärder som kan vidtas när en a-sjukdom väl bekräftats. Några andra bemyndiganden be- hövs därför inte än de som föranleds av behovet av att bekämpa bekräftade utbrott av en a-sjukdom. Vi har redogjort för behovet av bemyndiganden i avsnitt 9.7. Artikel 56 ålägger den behöriga myndigheten att vid behov se över de preliminära åtgärderna för sjukdomsbekämpning. Artikeln är direkt tillämplig och kräver inte några kompletterande nationella bestämmelser. Förslag: ska vara behörig myndighet i fråga om den epidemiologiska undersökning som krävs enligt artikel 57. Undersökningen ska dock kunna överlämnas till . Bedömning: Bestämmelserna i artikel 57 om epidemiologisk under- sökning ger i övrigt inte anledning till några särskilda nationella lagstiftningsåtgärder. Skälen för förslaget och bedömningen Vid bekräftad förekomst av en a-sjukdom hos djur ska den behöriga myndigheten utföra en epidemiologisk undersökning (artikel 57). Syftet ska bl.a. vara att identifiera det sannolika ursprunget för sjuk- domen. Några motsvarande bestämmelser finns inte i epizootilagen, som dock innehåller bemyndiganden för regeringen eller Jordbruks- verket att meddela föreskrifter om eller i det enskilda fallet besluta om bl.a. undersökning av djur och produkter i kontrollsyfte samt metoder för provtagning och analys, och om annan åtgärd som ska genomföras till följd av beslut av Europeiska kommissionen eller som annars är nödvändig. Bestämmelserna i artikel 57 är direkt tillämpliga för den behöriga myndigheten. Några ytterligare nationella lagstiftningsåtgärder behövs inte förutom att det i förordning bör anges vilken myndighet som är behörig myndighet. Vår bedömning är bör Beredskap, bekämpning och sjukdomsfri status ha denna roll i egenskap av central djurhälsomyndighet. Att SVA i många fall utför analyserna förändrar inte detta ställningstagande. Det bör vara möjligt att överlämna undersökningen till vid behov. Provtagning och genomförande av undersökningen kan delegeras till andra veterinärer än officiella veterinärer direkt med stöd av artikel 14.1. Några andra lagstiftningsåtgärder framstår inte som nödvändiga i syfte att regleringen ska uppfylla kraven i arti- kel 57 men det kan inte heller anses föreligga något hinder mot att sådana bestämmelser införs. 9.9.5Bekräftelse av a-sjukdom hos hållna djur Bedömning: Artiklarna 58 och 59 ger inte anledning till några särskilda nationella lagstiftningsåtgärder. Artikel 58 innehåller bestämmelser om den behöriga myndighetens officiella bekräftelse av ett utbrott av en a-sjukdom. I artikel 59 an- ges det när den behöriga myndigheten ska upphöra med de prelimi- nära åtgärderna för sjukdomsbekämpning. Artiklarna kräver inga nationella lagstiftningsåtgärder, förutom att det bör anges att Jord- bruksverket är behörig myndighet. 9.9.6Åtgärder för sjukdomsbekämpning vid bekräftelse av a-sjukdom hos hållna djur Förslag: ska vara behörig myndighet i fråga om åtgärder för sjukdomsbekämpning vid a-sjukdom hos hållna djur. Beslut i det enskilda fallet ska dock kunna överlämnas till läns- styrelsen. Bedömning: Bestämmelserna om sjukdomsbekämpning vid be- kräftelse av a-sjukdom hos hållna djur medför i övrigt inget behov av nationella lagstiftningsåtgärder utöver de tidigare föreslagna bemyndigandena. Beredskap, bekämpning och sjukdomsfri status Skälen för förslaget och bedömningen I 5 § epizootilagen finns bestämmelser om vissa obligatoriska åtgär- der som ska vidas när det är klarlagt att ett fall av epizootisk sjukdom har inträffat. Till att börja med ska besluta om för- bud enligt 4 § för de områden där smitta förekommer (dvs.