sou · H8B316 · 2020-04-01 00:00:00 — I alla andra situationer där muntlig handläggning inte är uppenbart obehövlig och det är fråga om utvisning ska Migra- tionsverket alltså genomföra muntlig handläggning innan ärendet avgörs. Som exempel på när ett ärende inte kan avgöras utan muntlig handläggning kan nämnas om utlänningen har ansökt om asyl. Den muntliga handläggningen kan genomföras antingen som en muntlig förhandling eller på något annat sätt. bestämmer vilken form den muntliga handläggningen ska ha (prop. 2004/05:170 s. 304). Den muntliga handläggningen syftar till att klarlägga om- ständigheterna och utlänningen ska få tillfälle att redogöra för sin ståndpunkt. Om det hålls en muntlig förhandling ska utlänningen enligt 3 § höras vid den. Även andra personer kan komma att höras vid en muntlig förhandling. Paragrafen, som anger syftet med den muntliga handläggningen, motsvarar hänvisningen i 5 § i den nuvarande lagen till 13 kap. 3 § utlänningslagen (2005:716). Den behandlas i avsnitt 12.1. I paragrafen slås fast att de omständigheter som behöver klargö- ras i ett ärende noga ska utredas vid den muntliga handläggningen. Utlänningen ska få tillfälle att redogöra för sin ståndpunkt och uttala sig om de omständigheter som åberopas i ärendet. Den muntliga handläggningen ska komplettera det skriftliga beslutsunderlaget (jfr prop. 2004/05:170 s. 304). Paragrafen är tillämplig på alla former av muntlig handläggning hos och . Den gäller exempelvis vid den muntliga handläggning som enligt 3 kap. 16 § ska genomföras efter det att ett be- slut om förvar har verkställts, om beslutet inte har föregåtts av sådan handläggning. Den gäller även t.ex. när muntlig handläggning ge- nomförs enligt 1 §, oavsett formen för handläggningen. Har utlän- ningen åberopat skyddsskäl ska de givetvis utredas noga. I paragrafen finns regler om muntlig förhandling. Paragrafen mot- svarar hänvisningen i 5 § i den nuvarande lagen till 13 kap. 4 § första stycket utlänningslagen (2005:716) och behandlas i avsnitt 12.1. Det finns i vissa fall en skyldighet att hålla muntlig förhandling i ett ärende. Det gäller t.ex. inför ny prövning av beslut om förvar. Även innan ett beslut om uppsikt prövas på nytt, ska det som huvud- regel hållas muntlig förhandling. Sådan förhandling kan även hållas i andra sammanhang, exempelvis när den muntliga handläggningen enligt 1 § genomförs i form av en muntlig förhandling. I paragrafen tydliggörs att vid en muntlig förhandling ska utlänningen höras. Det framgår att även andra personer kan höras vid den muntliga förhand- lingen. Beslut om att andra personer än utlänningen ska höras fattas av den myndighet som ska hålla förhandlingen. Bestämmelser om kallelse och ersättning till utlänningen och andra personer som ska höras finns i 13 kap. 5–7 §§ utlänningslagen. De paragraferna gäller, genom en hänvisning i 13 §, även vid handläggning enligt denna lag. I paragrafen upplyses om att det finns särskilda regler om när munt- lig förhandling ska hållas i ärenden om förvar eller uppsikt. Paragra- fen, som delvis motsvarar hänvisningen i 5 § i den nuvarande lagen till 13 kap. 4 § andra stycket utlänningslagen (2005:716), behandlas i avsnitt 12.1. Av hänvisningarna i paragrafen framgår att ny prövning av beslut om förvar alltid ska föregås av muntlig förhandling och att det gäller som huvudregel även vid ny prövning av beslut om uppsikt, se kom- mentarerna till 3 kap. 17 § och 4 kap. 11 §. Paragrafen behandlar muntlig förhandling i Migrationsöverdomsto- len och motsvarar 13 b § i den nuvarande lagen. Paragrafen behand- las i avsnitt 12.2. I första stycket anges när Migrationsöverdomstolen ska hålla muntlig förhandling innan den yttrar sig i ett ärende enligt denna lag. Muntlig förhandling ska alltid hållas innan domstolen yttrar sig i ärenden om överklagande av beslut om utvisning. Om Migrations- överdomstolen ska yttra sig i ärenden om överklagande av beslut i fråga om inhibition, tidsbegränsat uppehållstillstånd, anmälnings- skyldighet eller att reglerna om andra tvångsmedel får tillämpas på utlänningen, ska muntlig förhandling hållas om en sådan inte är uppenbart obehövlig. Motsvarande gäller när regeringen inhämtar yttrande inför beslut i första instans om anmälningsskyldighet eller om inhibition eller tidsbegränsat uppehållstillstånd i ett verkställig- hetsärende. När en muntlig förhandling kan vara obehövlig får av- göras med hänsyn till bl.a. vilken muntlig handläggning som före- kommit tidigare i ärendet och i vad mån en sådan förhandling kan förväntas tillföra något nytt i sak eller på annat sätt påverka utgång- en. Eftersom uppenbart är ett mycket starkt beviskrav är utrymmet för att avstå från förhandling inte särskilt stort. Enligt andra stycket ska utlänningen höras vid den muntliga för- handlingen. Efter beslut av Migrationsöverdomstolen får även andra personer höras. Utlänningen ska få ange sin inställning och uttala sig om de omständigheter som åberopas i ärendet. I vissa fall, som framgår av tredje stycket, ska Säkerhetspolisen och redogöra för omständigheterna i ärendet. Det gäl- ler när Migrationsöverdomstolen håller muntlig förhandling inför att den ska yttra sig i ärenden om överklagande av beslut i fråga om utvisning, inhibition eller tidsbegränsat uppehållstillstånd, anmäl- ningsskyldighet eller att reglerna om andra tvångsmedel får tillämpas på utlänningen. Myndigheterna ska också ges tillfälle att ställa frågor till de personer som hörs under förhandlingen. Myndigheterna ska även lämna andra upplysningar som behövs för att genomföra för- handlingen. Det kan t.ex. handla om att bistå med adresser och upp- gifter om personer som ska höras. Paragrafen, som delvis motsvaras av hänvisningen i 5 § i den nuva- rande lagen till 16 kap. 1 § utlänningslagen (2005:716), anger vad som gäller för Migrationsöverdomstolens hantering av vissa frågor. Paragrafen behandlas i avsnitt 12.2. I lagen om allmänna förvaltningsdomstolar (1971:289) finns det bestämmelser om kammarrätts domförhet. Av 12 § framgår bl.a. att kammarrätten som regel är domför med tre lagfarna ledamöter. När det är särskilt föreskrivet att nämndemän ska ingå i rätten är kam- marrätten domför med tre lagfarna ledamöter och två nämndemän. Åtgärder som endast avser beredandet av ett mål får utföras av en lagfaren ledamot i kammarrätten. De bestämmelserna är tillämpliga även för Migrationsöverdomstolen (prop. 2004/05:170 s. 121). I paragrafen föreskrivs att Migrationsöverdomstolen får bestå av en lagfaren domare när den enligt 3 kap. 18 § eller 4 kap. 12 § håller muntlig förhandling i ett ärende om förvar eller uppsikt som hand- läggs av regeringen. Förhandlingen genomförs på uppdrag av ansva- rigt statsråd eller den tjänsteman som statsrådet bestämmer. Den är ett led i beredningen av ärendet hos regeringen, eftersom muntlig förhandling inte förekommer som handläggningsform där. I övrigt gäller vad som i allmänhet är föreskrivet om dömande verksamhet i kammarrätt för Migrationsöverdomstolens handlägg- ning. Av det följer att – utöver lagen om allmänna förvaltningsdom- stolar – bl.a. förvaltningsprocesslagen (1971:291) ska tillämpas, om inte annat föreskrivs i denna lag. Det innebär t.ex. att rätten kan be- sluta att förhandlingen ska hållas inom stängda dörrar, om det kan antas att det vid förhandlingen kommer att läggas fram uppgift för vilken hos domstolen gäller sekretess enligt offentlighets- och sek- retesslagen (2009:400). Andra författningar som har betydelse för Migrationsöverdomstolens handläggning ska också tillämpas, exem- pelvis förordningen (1979:575) om protokollföring m.m. vid de all- männa förvaltningsdomstolarna. Den anger bl.a. vad ett protokoll ska innehålla i de fall där ett sådant ska föras vid den muntliga för- handlingen. I paragrafen regleras rätten till offentligt biträde. Paragrafen mot- svarar i sak 27 § i den nuvarande lagen och hänvisningen i 5 § till 18 kap. 1 § andra och tredje styckena utlänningslagen (2005:716). Paragrafen behandlas i avsnitt 12.3.1. Av första stycket framgår att offentligt biträde ska förordnas i ärenden om utvisning (punkten 1), om anmälningsskyldighet och tillämpning av andra tvångsmedel enligt 5 kap. 1–3 §§ (punkten 2) och i ärenden om verkställighet av utvisning (punkten 3). Vid verk- ställighet ska dock offentligt biträde bara förordnas i vissa situatio- ner. Den ena (a) är om ett beslut meddelats om inhibition eller tids- begränsat uppehållstillstånd. Den andra (b) är om utlänningen har hållits i förvar i och frågan rör förvar. Vanligen be- slutas det om inhibition eller tidsbegränsat uppehållstillstånd i sam- ma beslut som det avgörs att utlänningen ska utvisas. Offentligt bi- träde har då enligt punkten 1 förordnats redan när utvisningsärendet inleddes. Biträdet företräder självklart utlänningen även i frågor om verkställighetshinder som uppkommer under handläggningen av ut- visningsärendet. Förordnande av offentligt biträde kan sedan på nytt bli aktuellt, men då enligt punkten 3, när Säkerhetspolisen inleder ett verkställighetsärende. Ett offentligt biträde kan även förordnas för den utlänning som utvisats men där utvisningsbe- slutet inte har verkställts på grund av inhibition eller att utlänningen har fått ett tidsbegränsat uppehållstillstånd. Som exempel kan näm- nas att förordnar ett offentligt biträde för utlän- ningen när Säkerhetspolisen anmäler behovet av att på nytt pröva inhiberade utvisningsbeslut. Det gäller även om Säkerhetspolisen an- ser att det i det enskilda fallet inte finns något sådant behov. Om en utlänning tas i förvar under verkställighetsarbetet ska offentligt bi- träde förordnas först . Rätten till biträde är i sådana fall inte beroende av att utvisningsbeslutet tidigare inhiberats eller att utlänningen haft ett tidsbegränsat uppehållstillstånd. Det kan bli aktuellt t.ex. om utlänningen tas i förvar först inför att utvisnings- beslutet ska verkställas. Offentligt biträde behöver dock inte förordnas om det kan antas att utlänningen inte har något behov av sådant biträde. Det kan vara fallet t.ex. om utlänningen har anlitat ett privat ombud som har mot- Ett annat exempel kan vara att ett beslut i ären- det inte kommer att gå den enskilde emot. I andra stycket föreskrivs en utvidgad rätt till offentligt biträde för ensamkommande barn. För alla barn gäller samma rätt till offentligt biträde som för vuxna. Det framgår av första stycket. Om barnet saknar vårdnadshavare i ska offentligt biträde alltid förord- nas för barnet om det har ansökt om uppehållstillstånd som flykting, alternativt skyddsbehövande eller övrig skyddsbehövande. Offent- ligt biträde ska också alltid förordnas för barn som hålls i förvar, om barnet saknar vårdnadshavare i . Om ett ärende lämnas över till för prövning en- ligt utlänningslagen gäller i stället bestämmelserna om offentligt bi- träde i den lagen. Offentligt biträde förordnas – efter ansökan eller när det annars finns skäl till det – av den myndighet som handlägger målet eller ärendet. Det framgår av 2 och 3 §§ lagen (1996:1620) om offentligt biträde. Bestämmelserna i den lagen gäller om inte annat är särskilt föreskrivet i förevarande lag. Beslut av Säkerhetspolisen, Migrations- verket eller som avser fråga om offentligt biträde får enligt 7 kap. 16 § överklagas särskilt till Migrationsöverdomsto- len. Det gäller även beslut om att avvisa ett biträde. I paragrafen regleras vem som beslutar om offentligt biträde i ären- den hos regeringen. Paragrafen, som motsvarar 28 § i den nuvarande lagen, behandlas i avsnitt 12.3.1. När regeringen handlägger ett ärende enligt denna lag prövar frågor om offentligt biträde. Det gäller alla beslut om offentligt biträde som uppkommer när regeringen är handläg- gande myndighet. Såväl beslut om förordnande, byte och entledi- gande av offentligt biträde som beslut om ersättning till biträdet meddelas alltså av . beslut i fråga om offentligt biträde eller ersättning till ett sådant biträde får enligt 7 kap. 16 § 1 och 2 överklagas särskilt till Migrationsöverdom- stolen. När det gäller vem som får överklaga be- slut i fråga om offentligt biträde innebär bestämmelserna inget av- steg från vad som gäller för sådana beslut i allmänhet. Det innebär bl.a. att beslutet måste ha gått emot den som överklagar. Paragrafen, som saknar motsvarighet i den nuvarande lagen, reglerar vem som får förordnas som offentligt biträde och substitution. Den behandlas i avsnitt 12.3.2. Av första stycket framgår att uppdrag som offentligt biträde i första hand är förbehållet advokater. Om det finns särskilda skäl kan i vissa fall någon annan än en advokat förordnas till offentligt biträ- de. Det kan bli aktuellt t.ex. om det i en domkrets inte finns tillräck- ligt med advokater med rätt kompetens. En förutsättning för att den som inte är advokat ska få förordnas är dock att han eller hon har avlagt de kunskapsprov som är föreskrivna för behörighet till domar- anställning. Med det avses juristexamen enligt bilaga 2 till högskole- förordningen (1993:100) eller motsvarande äldre examen (t.ex. juris kandidatexamen). Den person som förordnas att som offentligt bi- träde företräda en utlänning i en fråga som regleras i lagen ska alltid vara lämplig för uppdraget. Motsvarande krav ställs på den som ska förordnas som offentlig försvarare enligt 21 kap. 5 § rättegångsbal- ken. I mål som är känsliga med hänsyn till rikets säkerhet är det i allmänhet olämpligt att förordna en utländsk medborgare till offent- ligt biträde (jfr 21 kap. 3 § tredje stycket och pro- position om och advokaterna, m.m., prop. 1992/93:64, s. 47). Utlänningen har ett visst inflytande på valet av offentligt bi- träde. Det är viktigt att utlänningen har ett ombud som han eller hon känner förtroende för. Den person som utlänningen har föreslagit, och som är behörig, ska förordnas om inte något särskilt skäl talar emot det. Det kan t.ex. vara att den föreslagne är olämplig med hän- syn till sitt förhållande till det saken rör. De skärpta kraven på vem som får förordnas som offentligt biträde gäller för förordnanden som beslutas efter lagens ikraftträdande. Det innebär att tidigare utsedda biträden normalt kan behålla sina uppdrag fram till dess att handläggningen avslutas eller biträdet av någon anledning entledigas. Uppdraget att vara offentligt biträde är av personlig natur. I andra stycket föreskrivs därför att biträdet inte får sätta någon annan i sitt ställe. I övrigt när det gäller bl.a. entledigande av och ersättning till offentligt biträde gäller bestämmelserna i lagen om offentligt biträde (1996:1620) och hänvisningarna där till 26–29 §§ rättshjälpslagen (1996:1619). I paragrafen föreskrivs skyldighet för vissa myndigheter att lämna uppgifter till regeringen, domstol eller myndighet som handlägger ett mål eller ärende enligt denna lag. Paragrafen motsvarar hänvis- ningen i 5 § i den nuvarande lagen till 17 kap. 1 och 2 §§ utlännings- lagen (2005:716). Paragrafen behandlas i avsnitt 12.4. Hänvisningen till 17 kap. 1 § utlänningslagen innebär att social- nämnden i vissa fall ska lämna ut uppgifter om en utlännings person- liga förhållanden. I 17 kap. 2 § utlänningslagen åläggs en hälso- eller sjukvårdsmyndighet att lämna upplysningar för att ett hälsointyg som utlänningen har gett in ska kunna bedömas. Skyldigheten att lämna uppgifter har begränsats till att gälla myndigheter inom den offentliga hälso- och sjukvården. Hälso- och sjukvårdspersonal som tjänstgör i privat verksamhet omfattas däremot inte av uppgiftsskyl- digheten (prop. 1988/89:86 s. 21). Uppgiftsskyldigheten är sekre- tessbrytande. Det tydliggörs att skyldigheten att lämna uppgifter om utlän- ningens personliga förhållanden även gäller när regeringen begär att få uppgifter. Paragrafen innehåller bestämmelser om utformningen av vissa be- slut. Den motsvarar hänvisningen i 5 § i den nuvarande lagen till 13 kap. 10 § utlänningslagen (2005:716). Paragrafen behandlas i av- snitt 12.5. Av paragrafen framgår att beslut i vissa uppräknade fall ska vara skriftliga och innehålla de skäl som ligger till grund för beslutet. Det gäller beslut som avser utvisning, inhibition, uppehållstillstånd, sta- tusförklaring, resedokument, ställning som varaktigt bosatt, arbets- tillstånd, förvar och uppsikt. Det gäller också beslut av Migrations- verket och regeringen om anmälningsskyldighet och om att andra tvångsmedel får användas mot utlänningen. Även beslut i fråga om offentligt biträde, avvisande av ombud eller biträde och beslut i fråga om jäv ska vara skriftliga och motiverade. Kravet på skriftlighet och motiveringsskyldigheten gäller även om beslutet inte har gått den sökande emot. Det får bestämmas från fall till fall hur motiveringen ska utformas. Någon generell anvisning för det finns alltså inte. Ett beslut som innebär att en utlänning ut- visas bör givetvis vara tydligt i sak och lättbegripligt. Ett sådant be- slut kräver, med hänsyn till de omfattande verkningarna, en mer in- gående motivering än t.ex. ett beslut i fråga om resedokument. Ett beslut i fråga om uppehållstillstånd bör vara utformat så att det tyd- ligt framgår på vilken grund utlänningen har fått stanna i och de närmare omständigheter som lett till den slutsatsen eller varför begäran har avslagits. De beslut om uppehållstillstånd som i huvud- sak kommer att aktualiseras enligt denna lag är sådana som avser tidsbegränsade uppehållstillstånd enligt 2 kap. 12, 15 eller 16 §. Det bör då även framgå varför det finns särskilda skäl att bevilja utlän- ningen ett sådant tillstånd, i stället för att inhibera utvisningsbeslu- tet. Sekretess kan dock göra att delar av skälen får hållas hemliga. Utformningen av beslut i språkligt hänseende behandlas i språk- lagen (2009:600). Där föreskrivs bl.a. att det språk som används i offentlig verksamhet ska vara vårdat, enkelt och begripligt. I paragrafen regleras utlänningens kostnadsansvar. Paragrafen mot- svarar i huvudsak hänvisningen i 5 § i den nuvarande lagen till 19 kap. 1 § utlänningslagen (2005:716). Den behandlas i avsnitt 12.6. En utlänning som har utvisats enligt lagen kan bli skyldig att be- tala kostnader för resa till den ort som utvisningsbeslutet verkställs till. De kostnader som utlänningen kan åläggas att betala är bara de egna resekostnaderna. Medföljande bevakningspersonals resekost- nader och traktamente kan alltså inte ingå i utlänningens kostnads- ansvar. Det normala torde vara att Säkerhetspolisen, eventuellt med hjälp av , ombesörjer utlänningens resa från i de fall där en utlänning har utvisats enligt denna lag. Ett typiskt exem- pel på när utlänningen bör kunna åläggas kostnadsansvar är om ut- visningsbeslutet har verkställts men utlänningen ändå har återvänt till och beslutet därför måste verkställas på nytt. I paragrafen hänvisas till vissa paragrafer i 13 kap. utlänningslagen (2005:716) som även ska tillämpas vid handläggning enligt denna lag. Paragrafen, som motsvarar hänvisningarna i 5 § i den nuvarande la- gen till 13 kap. 5–7, 11, 12, 15 och 16 §§ utlänningslagen, behandlas i avsnitt 12.1 och 12.7. Enligt punkten 1 gäller bestämmelserna i utlänningslagen om in- ställelse till muntlig förhandling hos förvaltningsmyndighet även vid handläggning enligt denna lag. De gäller alltså vid handläggningen hos och Säkerhetspolisen. De gäller däremot inte hos regeringen eller Migrationsöverdomstolen. I 13 kap. 5 § utlän- ningslagen regleras kallelse. Enligt den paragrafen ska utlänningen och andra personer som ska höras vid den muntliga förhandlingen kallas till den. Utlänningens ombud eller biträde bör också kallas. Det finns inget utrymme för att förelägga vite för den som ska in- ställa sig. Beträffande innebörden av giltigt skäl att utebli hänvisas till 32 kap. 8 § angående laga förfall. Enligt 13 kap. 6 § utlänningslagen kan ersättning för kostnader för inställelse vid muntlig förhandling beviljas endast under vissa förutsättningar. En utlänning kan i ett ärende om förvar eller uppsikt få ersättning för kostnader för sin inställelse vid muntlig förhandling om det bedöms vara skäligt. Vid den bedömningen ska särskild hänsyn tas till utlän- ningens ekonomiska förhållanden och längden av den tid som han eller hon har vistats i . Ersättningen kan endast avse kostna- der för resa och uppehälle och alltså inte förlust av lön eller liknande. Det vanliga torde dock vara att utlänningen inte har några egna kost- nader för resa till en förvarsförhandling, utan att han eller hon förs dit genom en myndighets försorg. Utlänningen kan inte heller få er- sättning för sin inställelse till muntlig förhandling i ett ärende som inte rör förvar eller uppsikt (prop. 2004/05:170 s. 305). Andra per- soner än utlänningen som ska höras kan få ersättning även för kost- nader för förlorad inkomst och annan ekonomisk förlust. får i båda fallen beviljas på ersättning för resa och uppehälle. Enligt 13 kap. 7 § utlänningslagen beslutas ersättning och förskott på er- sättning av den myndighet som genomför den muntliga förhand- lingen. Beslut i sådana frågor får enligt 7 kap. 16 § 2 överklagas sär- skilt till Migrationsöverdomstolen. I punkten 2 anges att utlänningslagens bestämmelse om tolker- sättning också tillämpas i ärenden enligt denna lag. Ersättning utgår, utan samband med ärendet i övrigt, för varje avslutat uppdrag som inte fullgjorts i tjänsten. Det är den myndighet som handlägger ären- det som beslutar om tolkersättningen. I 13 kap. 11 § utlänningslagen anges att en tolk har rätt att av allmänna medel få arvode och ersätt- ning för kostnader och tidsspillan. Närmare bestämmelser om tolk- ersättning finns i förordningen (1979:291) om tolktaxa. Enligt den utgår ersättning till tolk enligt en taxa som fastställs av Domstols- verket. Förordningen är tillämplig när tolkar anlitas av allmän dom- stol, allmän förvaltningsdomstol, Arbetsdomstolen, arrendenämnd, hyresnämnd, åklagarmyndighet, , Säkerhetspoli- sen och . När tolkar anlitas vid förhandling hos annan förvaltningsmyndighet, t.ex. , anses er- sättning även utan särskild föreskrift kunna utgå enligt tolktaxan, eftersom den ger uttryck för vad som är skälig ersättning (jfr propo- sition med förslag till ny utlänningslag, m.m., prop. 1979/80:96, s. 104). Ett ersättningsbeslut får enligt 7 kap. 16 § 2 överklagas till Migrationsöverdomstolen utan samband med ärendet i övrigt. Punkten 3 innebär att utlänningslagens bestämmelse om rättelse av beslut på grund av oriktig uppgift också gäller vid handläggning enligt denna lag. Enligt 13 kap. 12 § utlänningslagen får en myndig- het besluta om rättelse av sitt beslut, om utlänningen har lämnat oriktig uppgift om sitt namn, sin nationalitet eller någon annan om- ständighet av betydelse för att utlänningens identitet ska kunna fast- ställas. Det förutsätts att den oriktiga uppgiften har tagits in i myn- dighetens beslut. Bestämmelsen gäller för förvaltningsmyndigheter. Utlänningslagens rättelsebestämmelse gäller utöver 36 § förvalt- ningslagen (2017:900). Enligt den paragrafen får ett beslut som in- nehåller en uppenbar felaktighet till följd av myndighetens eller nå- gon annans skrivfel, räknefel eller något annat liknande förbiseende rättas av den myndighet som har meddelat beslutet. Förvaltningsla- gens regler om rättelse gäller hos men inte i Säker- hetspolisens brottsbekämpande verksamhet. Den tillämpas inte hel- ler av regeringen. I fråga om Migrationsöverdomstolens möjligheter till rättelse gäller 32 § förvaltningsprocesslagen (1971:291). I allmän domstol tillämpas 30 kap. 13 § . Det framgår av punkten 4 att utlänningslagens bestämmelser om dna-analys också ska tillämpas i ärenden som handläggs enligt denna lag. Enligt 13 kap. 15 § utlänningslagen ska i ären- den om uppehållstillstånd på grund av familjeanknytning ge sökan- den och den person till vilken anknytning åberopas tillfälle att få en dna-analys utförd när det gäller det biologiska släktskap som åbero- pas i ansökan.