sou · H8B373d2 · 2020-11-30 00:00:00 — Frågan om oriktiga uppgifter i en avverkningsanmälan ska krimi- naliseras eller inte har utretts av Utredningen om en rättslig översyn av skogsvårdslagstiftningen.18 Utredaren ansåg att de förhållandevis be- gränsade krav på innehållet i de uppgifter som ska lämnas till Skogs- styrelsen i en anmälan eller ansökan och den huvudsakliga inriktningen på en översiktlig beskrivning av planerade åtgärder, inte lämpar sig för en kriminalisering i linje med den som finns i om för- svårande av miljökontroll. Den hänsyn som ska tas vid en åtgärd, som till exempel en avverk- ning, regleras i 30 § skogsvårdslagen och tillhörande förordning och föreskrifter. Bland annat ska skador i och invid hän- synskrävande biotoper, kulturmiljöer och kulturlämningar i skogen förhindras eller begränsas.19 Dessa föreskrifter om hänsyn är bindande för markägaren oavsett om någon hänsyn anges i avverkningsanmälan eller inte. Det är emellertid endast i de fall då med- delat ett föreläggande eller förbud med stöd av 30 § som överträdel- ser sanktioneras. Som redan nämnts styrs verksamhet i stort och myn- dighetens tillsyn enligt skogsvårdslagen i huvudsak av förvaltnings- lagen. Enligt 23 § i förvaltningslagen ska en myndighet se till att ett 17Skogsstyrelsens yttrande till utredningen , dnr 2019/3066. 18SOU 2017:81 s. 207. 19Se 7 kap. 17 § SKSFS 2011:7. Kunskaper om naturvärden i skogen ärende blir utrett i den omfattning som dess beskaffenhet kräver. Bestämmelsen ger uttryck för att den så kallade officialprincipen som innebär att det i första hand är myndigheten som har det yttersta ansvaret för att underlaget i ett ärende är sådant att det blir tillräck- ligt utrett och leder till ett materiellt riktigt beslut. Officialprincipen innebär att myndigheten ska leda utredningen och se till att erforder- ligt material kommer in, däremot inte nödvändigtvis att myndig- heten själv måste ombesörja utredningen.20 Myndighetens utredningsansvar innebär inte att andra aktörer kan vara helt passiva. En part är nämligen skyldig att aktivt medverka i och bidra till utredningen när det gäller sådana ärenden som har in- letts av parten själv. Det innebär att en markägare som skickar in en avverkningsanmälan ska bidra till att kan hantera ären- det korrekt. Denna skyldighet är enligt förvaltningslagen inte obegränsad utan gäller så långt som det är praktiskt möjligt. Exempelvis bör en part inte vara tvungen att bidra med utredning som är orimligt kostsam eller som förutsätter en orimlig arbetsbörda.21 Det kan förekomma att en enskild part av någon anledning inte fullgör sin skyldighet att ge in den utredning som parten åberopar. En myndighet kan då med stöd av bestämmelsen – inom ramen för utredningsansvaret enligt 23 § första stycket förvaltningslagen – meddela ett föreläggande eller på annat sätt kräva att den enskilde parten ser till att allt relevant material som parten åberopar tas fram. Om parten inte rättar sig efter detta aktualiseras på nytt myndig- hetens utredningsansvar enligt första stycket. Myndigheten får då avgöra om den till exempel bör skaffa fram den åberopade utred- ningen själv eller om ärendet – trots de tidigare i sak resultatlösa utredningsåtgärderna – kan anses tillräckligt utrett för att kunna av- göras. Enligt förarbetena till den nya förvaltningslagen får närmare praxis kring detta utvecklas i rättstillämpningen.22 Enligt 23 § tredje stycket förvaltningslagen ska myndigheten om det behövs genom frågor och påpekanden verka för att parten för- tydligar eller kompletterar framställningen. Bestämmelsen innebär att en myndighet, som bedömer att det finns oklarheter eller ofullstän- digheter i den utredning som en part har gett in till stöd för sin fram- 20Strömberg m.fl., Allmän förvaltningsrätt, s. 109. 2016/17:180 s. 150. 2016/17:180 s 309. Kunskaper om naturvärden i skogen ställning, bör – i syfte att ärendet ska bli tillräckligt utrett – uppmana parten att rätta till bristerna. En avverkningsanmälan ska enligt bestämmelsen i skogsvårdslagen innehålla information om vad markägaren avser göra för att tillgodose natur- och kulturmiljövårdens intressen i samband med avverkningen. Vidare ska en karta eller kartskiss som visar den planerade avverk- ningen bifogas. Enligt bestämmelsens förarbeten kan kravet på information aldrig ställas högre än vad som kan krävas utifrån markägarens kunskaper på området och om informationen i anmälan är bristfällig är det ansvar att komplettera ärendet med ytterligare infor- mation.23 Dessa förarbetsuttalanden är från tiden före den nya för- valtningslagen som redogjorts för innan. Enligt utredningen stäm- mer den begränsade utredningsskyldighet som kommer till uttryck i förarbetena till skogsvårdslagen därför inte överens med den utred- ningsskyldighet som gäller enligt den nya förvaltningslagen. I detta avseende bör den utredningsbörda som förvaltningslagen ålägger en enskild, när han eller hon vill vidta en åtgärd, ha företräde framför de äldre förarbetsuttalandena enligt skogsvårdslagen. I fråga om ärenden enligt skogsvårdslagen kompletteras förvalt- ningslagens bestämmelser med 34 § skogsvårdslagen som ger tillsyns- myndigheten möjlighet att på begäran få de upplysningar och hand- lingar som behövs för tillsynen enligt skogsvårdslagen eller enligt föreskrifter som meddelats med stöd av lagen. är tillsynsmyndighet och utövar tillsyn över efterlev- naden av skogsvårdslagen och föreskrifter meddelade med stöd av lagen.24 Det innebär att har i uppdrag att se till att de regler som anges i skogsvårdslagen och dess föreskrifter följs. Det kan till exempel avse tillsyn över att hänsyn tas till hänsynskrävande biotoper eller skyddszoner enligt skogsvårdslagen, att ny skog anläggs och föryngringsåtgärder vidtas, att hänsyn tas till kulturmiljövårdens intressen enligt skogsvårdslagen och att åtgärder mot skadliga insek- ter vidtas. 1992/93:226 s. 72. 24Se 33 § skogsvårdslagen. Kunskaper om naturvärden i skogen För att kunna utföra sin tillsynsuppgift har rätt att enligt 34 § skogsvårdslagen på begäran få de upplysningar och handlingar som behövs för tillsynen. Tillsyn utgörs inte enbart av granskning inför en åtgärd. I de fall konstaterar brister i efterlevnaden kan myndigheten även enligt 35 § skogsvårdslagen meddela förelägganden och förbud som behövs för att bristerna i efterlevnaden ska korrigeras. Det kan till exempel avse ett föreläggande om uteblivna eller otillräckliga för- yngringsåtgärder eller ett förbud mot avverkning. kan även meddela föreläggande om de åtgärder som ska vidtas för det fall föreskrifter om hänsyn inte har följts. Fram till en lagändring fick meddela före- läggande och förbud först efter att det visat sig att myndighetens råd inte har följts. Ett föreläggande eller förbud fick dock meddelas i brådskande fall eller när det behövdes för att bevara natur- eller kulturmiljövärden eller när det annars fanns särskilda skäl. Ett råd klargjorde tolkning av skogsvårdslagstiftning- ens bestämmelser i ett enskilt fall och beskrev de åtgärder som myn- digheten ansåg vara nödvändiga för att kravet skulle uppfyllas. Ett råd riktades till skogsmarkens ägare eller den som i övrigt förfogade över skog eller virke, till exempel en avverkningsrättsinnehavare. När ett råd inte hade följts och skyldigheten kvarstod skulle normalt ett före- läggande beslutas.25 Syftet med att ändra bestämmelsen var i första hand att ge en ökad flexibilitet och möjlighet att välja mellan befintliga tillsynsinstrument redan från början i situationer då rådgivning bedömdes vara överflödig eller verkningslös. Syftet med förslaget var inte att åstadkomma någon genomgripande ändring av handläggning av tillsynsärenden.26 Ett föreläggande eller ett förbud får förenas med vite. Om någon inte rättar sig efter ett föreläggande, får tillsynsmyndigheten besluta att åtgärden ska vidtas på dennes bekostnad, se 35 § skogsvårdslagen. I 38 a § första stycket 4 skogsvårdslagen straffbeläggs underlåten- het att rätta sig efter ett föreläggande eller att bryta mot ett förbud som har meddelats för att en föreskrift enligt 30 § samma lag ska följas. Kriminaliseringen är kopplad till ett föreläggande eller förbud och inte direkt till föreskrifter. De straffbestämmelser som är knutna till hänsynsreglerna i 30 och 31 §§ skogsvårdslagen gäller 2013/14:141 s. 120. 2013/14:141 s. 121. Kunskaper om naturvärden i skogen enbart om i det enskilda fallet har fattat ett beslut med krav på viss hänsyn. Ansvar för brott kan alltså endast utkrävas i förhållande till de konkreta krav som ställt upp i besluten. ska upprätta en samlad tillsynsplan som omfattar myndighetens ansvarsområde27. Tillsynsplaner är ett sätt att strukturera myndigheters tillsynsarbete och att säkerställa att det genomförs på ett effektivt, systematiskt och ändamålsenligt sätt. har en gemensam tillsynsplan för alla sina tillsyns- uppdrag enligt skogsvårdslagen, , lagen (2014:1005) om virkesmätning och timmerförordningen (EU) nr 995/201028. Med stöd av 32 § skogsvårdslagen får besluta att det ska göras en miljöanalys av vilken inverkan en ny metod för skogens skötsel eller ett nytt skogsodlingsmaterial har på miljön. I bestäm- melsens ursprungliga lydelse användes termen miljökonsekvens- beskrivning i stället för miljöanalys. I samband med att trädde i kraft ändrades paragrafen från att omnämna krav på miljö- konsekvensbeskrivning till krav på miljöanalys. Skälet till bytet av term var att termen miljökonsekvensbeskrivning i möjligaste mån endast borde användas på den beskrivning med tillhörande förfarande som upprättas enligt balkens regler eller enligt bestämmelser som liknar balkens regler. Ändringen var således endast redaktionell.29 beslutar i varje enskilt ärende vad miljöanalysen ska innehålla. De ärenden som åsyftas kan vara frågor om dispens från ett förbud att använda främmande skogsodlingsmaterial eller om med- delande av föreskrifter om vilka avverkningsmetoder som ska vara tillåtna.30 Myndigheten får även besluta att användaren av den nya skötsel- metoden eller det nya skogsodlingsmaterialet ska göra och bekosta miljöanalysen.31 kan bekosta hela eller delar av en så- 27Se 3 § förordningen (2016:349) om planering, uppföljning och utvärdering av tillsyn. 28Europaparlamentets och Rådets förordning (EU) nr 995/2010 av om fast- ställande av skyldigheter för verksamhetsutövare som släpper ut timmer och trävaror på mark- naden 1997/98:90 s. 247. 1992/93:226 s. 70. 31Se 31–33 §§ skogsvårdsförordningen. Kunskaper om naturvärden i skogen I förarbeten anges att detta är ett avsteg från hur kostnadsfördelningen vanligtvis är för att ta fram en miljökonsekvens- beskrivning där det är den enskilda som vill utföra åtgärden som också är den som ska bekosta och ta fram beskrivningen. Som skäl för detta konstaterades att det inom skogsbruket, till skillnad mot flera av de sektorer som omfattas av miljökonsekvensbeskrivningar, finns en stor spridning av aktörer från en enskild skogsägare med bara några få hektar skog till mycket stora bolag med avsevärda skogsinnehav. Bland annat av detta skäl borde det enligt motiven finnas möjlighet till en fördelning av kostnaderna. I vissa fall ansågs det dock rimligt att det som i förarbetena kallades miljökonsekvensbeskrivningar utförs och bekostas helt och hållet av den enskilde. Detta kan bli aktuellt för större skogsbolag eller för en större sammanslutning av skogs- företag, till exempel. I andra fall bör beskriv- ningen utföras och bekostas helt av tillsynsmyndigheten. Så kan vara fallet när det handlar om mer generellt tillämpliga metoder som initi- erats inom forskningen eller av myndigheten själv. Det kan enligt för- arbetena även vara möjligt att myndigheten utför själva miljökonse- kvensbeskrivningen och enskilda till viss del bidrar till kostnaden.32 13.5Utredningens bedömning av kunskapskravets betydelse för skogsbruksåtgärder 13.5.1Gäller kunskapskravet i för skogsbruksåtgärder? I samband med att beslutades av 1997 hantera- des förhållandet mellan och skogsvårdsförfattningarna i propositionen Följdlagstiftning till med mera33. Enligt dessa förarbeten är målparagraf, allmänna hänsynsregler och miljökvalitetsnormer utfärdade med stöd av , tillämp- liga på skogsmark och skogsbruk, det vill säga inom skogsvårdslagens tillämpningsområde. Av detta följer att föreskrifter som meddelas med stöd av skogsvårdslagen ska vara förenliga med de allmänna hänsyns- reglerna i 2 kap. och främja uppfyllandet av mål.34 1992/93:226 s. 70. 1997/98 :90, bet. 1997/98:JOU25. 1997/98:90 s. 241. Kunskaper om naturvärden i skogen Vidare uttalades att av allmänna lagvalsprinciper följer att de detal- jerade föreskrifterna om miljöhänsyn i skogsvårdsförfattningarna ska tillämpas. Om en fråga om miljöhänsyn är oreglerad i skogsvårds- författningarna kan däremot hänsynsregler läggas till grund för ingripanden. En tillsynsmyndighet får således inte med stöd av allmänna hänsynsregler meddela förelägganden om bredden på skyddszoner med träd och buskar som lämnas kvar mot vattendrag, eftersom bestämmelser om sådana skyddszoner finns i föreskrifter. hänsynsregel om försik- tighetsmått i 2 kap. 3 § blir således tillämplig i de frågor som inte är särskilt reglerade i skogsvårdsförfattningarna. Vad gäller andra hänsynsregler i uttalades i proposi- tionen att dessa kommer att gälla så gott som utan inskränkning, eftersom inga eller endast få föreskrifter på området finns i skogs- vårdsförfattningarna. Kunskapskravet enligt 2 kap. 2 § tas upp som ett sådant exempel.35 Vidare angavs att i likhet med vad som ska gälla för 12 kap. 6 § kommer att vara tillsynsmyndighet inom det område som regleras i skogsvårds- författningarna, även om ingripandet stöder sig på de allmänna hän- synsreglerna i 2 kap. . Av förarbetsuttalandena kan således utläsas att lagstiftaren, vid tid- punkten för införande, ansåg att det inte fanns någon motsvarighet till kunskapskrav i skogsvårdslagen. Bestämmelsen i 14 § tredje punkten skogsvårdslagen om vad en avverkningsanmälan ska innehålla har samma innebörd som vid införande. Som nämnts innehåller bestämmelsen bland annat uppgift att en underrättelse enligt 14 § ska innehålla informa- tion om vad markägaren avser göra för att tillgodose natur- och kultur- miljövårdens intressen i samband med avverkning. Bestämmelsen kräver alltså inte av markägaren att denne ska skaffa sig kunskap om åtgärdens påverkan på miljön i den utsträckning som behövs på det sätt kunskapskravet i anger. Någon annan föreskrift med- delad med stöd av skogsvårdslagen med sådant innehåll finns inte. Bestämmelsen kan dock tolkas som att en underrättelse om vad markägaren avser göra för att tillgodose natur- och kulturmiljövår- dens intressen även förutsätter kunskap om förekomsten av exem- pelvis hänsynskrävande biotoper eller kulturmiljölämningar inom det område som omfattas av den planerade åtgärden. I annat fall är 1997/98:90 s. 241. Kunskaper om naturvärden i skogen bestämmelsen tämligen innehållslös. Bestämmelsen har emellertid inte tolkats eller tillämpats av på annat sätt än att någon hänsyn måste vara angiven vid en underrättelse om avverkning, oav- sett om den angivna hänsynen är motiverad av omständigheter i det enskilda fallet eller inte. Mot bakgrund av nämnda förarbetsuttalanden och det faktum att skogsvårdslagstiftningen saknar uttrycklig motsvarighet till miljöbal- kens kunskapskrav, kan utredningen inte dra någon annan slutsats än att kunskapskravet enligt åvilar en skogsägare i den utsträckning denna vill vidta skogsbruksåtgärder även inom skogs- vårdslagens tillämpningsområde. Det förutsätter även att skogsägaren utgör en verksamhetsutövare i mening. Vad kravet inne- bär och i vilken utsträckning kan kräva utredning enligt denna bestämmelse återkommer utredningen till nedan. De förarbetsuttalanden som gjordes i samband med skogs- politiska beslut, om att det aldrig kan bli fråga om att ställa högre krav på utredningen vid en avverkningsanmälan än vad som följer av skogsägarens kunskaper på området, kan därför inte läggas till grund för ett mer begränsat kunskapskrav för skogsbruksåtgärder. De tidi- gare förarbetsuttalandena speglade rättsläget innan till- komst men inte gällande rätt, enligt principen om att ny lag går före äldre lag (lex posterior). Det sagda innebär att kunskapskravet enligt gäller fullt ut även när det handlar om att vidta åtgärder som i och för sig regleras i skogsvårdslagen. 13.5.2Vad innebär kunskapskrav för skogsägaren? Av förarbetena till framgår att ansvaret för efterlevnad ligger främst på verksamhetsutövarna. Det är verksam- hetsutövarens skyldighet att se till att balkens regler inte åsidosätts och att verksamheten bedrivs så att syften uppfylls. Det är den som bedriver en verksamhet eller vidtar en åtgärd som har störst kunskap om den och dess verkningar. Detta gäller för all verk- samhet av betydelse för syften oavsett om det avser näringsverksamhet eller åtgärder som vidtas av någon privatperson. Även sådan verksamhet som inte kan räknas till en fast anläggning, till exempel transporter, omfattas.36 1997/98:45 del 2 s. 279. Kunskaper om naturvärden i skogen Av bestämmelsen i 2 kap. 2 § följer att kunskapskravet måste anpassas efter vad det är för typ av verksamhet som bedrivs och vilken påverkan den har på människors hälsa och miljön. Påver- kar verksamheten inte människors hälsa och miljön aktualiseras inte heller krav på kunskap. Verksamhetsutövarens ansvar inskränker sig inte till att kontrollera att balkens bestämmelser och för verksam- heten särskilt meddelade villkor efterlevs. Det ankommer därutöver på denne att aktivt hålla sig informerad om verksamhetens påverkan på miljön även i den mån det inte är fråga om en i och för sig otillåten påverkan.37 Kunskapskravet gäller även för åtgärder inom pågående markanvändning I de fall en markägare innehar skog för att bedriva skogsbruk utgör skogsbruk som huvudregel pågående markanvändning på den aktu- ella marken. Det har framförts till utredningen att de allmänna hän- synsreglerna och därmed bland annat kunskapskravet inte var tänkt att tillämpas på pågående markanvändning. Utredningen har inte kunnat hitta stöd för en sådan begränsning av bestämmelsernas tillämp- ning i praxis eller i förarbetena till . Som kunskapskravet är formulerat gäller det för alla som bedriver en verksamhet och där- med även för olika åtgärder inom en pågående markanvändning. Kun- skapskravet kan således inte anses begränsat till att omfatta endast nya verksamheter eller åtgärder som innebär en ändring i den pågående markanvändningen. Däremot kan det enligt utredningen vara så att arten och omfattningen av en åtgärd som vidtas inom ramen för en pågående markanvändning inte medför sådan skada eller olägenhet att ett långtgående krav på kunskap är motiverat. Enligt utredningens bedömning gäller således kunskapskravet även för åtgärder som utförs inom ramen för den pågående markanvänd- ningen. En annan fråga är hur långtgående inskränkningar i den pågå- ende markanvändningen som kan krävas med stöd av bland annat regeringsformen och samt när rätt till ersättning aktua- liseras. Det behandlas i en annan del av detta betänkande. Vad gäller skogsbruk är påverkan på omgivningen begränsad så länge några åtgärder i skogen inte vidtas. Kravet på omfattningen av 1997/98:45 del 2 s. 14. Kunskaper om naturvärden i skogen kunskap får därmed anses vara begränsad så länge några åtgärder inte vidtas. När en åtgärd vidtas i skogen som påverkar miljön – som till exempel föryngringsavverkning, röjning, gallring, markberedning och plantering – bör det dock betraktas som en åtgärd som omfattas av kunskapskravet. Som redan nämnts innebär regeln att nödvändig kunskap måste finnas redan innan en åtgärd vidtas. anger inte i detalj vilka kunskaper som krävs. Vad kun- skapen ska omfatta styrs av de krav som i övrigt följer av balken och de föreskrifter som meddelats med stöd av balken. Det kan till exem- pel avse uppgifter om skyddade arter och livsmiljöer samt den pla- nerade åtgärdens påverkan på dessa. Som nämnts omfattas kunskaps- kravet av rimlighetsavvägningen i 2 kap. 7 § . Som utredningen har redogjort för innehåller 2 kap. även en regel om bevisbörda. Den regeln medför att den som utför en åtgärd ska bevisa att hänsynsreglerna, däribland kunskapskravet och försiktighetsprincipen, iakttas. Bevisbörderegeln innebär således att kunskapskravet måste vara uppfyllt innan det att åtgärden får vidtas. I fråga om skogsbruksåtgärder innebär det således att markägaren måste kunna visa att han eller hon har den kunskap som krävs om miljön i det område som kommer att beröras av skogsbruksåtgärden och hur åtgärden kommer att påverka dessa. Markägaren måste även kunna visa vilka skyddsåtgärder och försiktighetsmått som är rimliga att vidta i förhållande till den påverkan som åtgärden innebär för miljön. Som redogjorts för ovan har fastställt en blankett för anmälan om avverkning. Någon skyldighet att skaffa sig kunskap om hur åtgärden påverkar miljön och redovisa vilken hänsyn som ska tas följer inte av skogsvårdslagen bestämmelser. Det finns inte heller något uttryckligt krav på markägaren att han eller hon ska ha kunskap om, än mindre redovisa, de natur- och kulturmiljövärden som berörs av åtgärden. Markägaren ska i stället redovisa vilken hänsyn han eller hon avser att ta till olika företeelser. Rent teoretiskt kan det alltså finnas helt andra miljövärden i den skog som påverkas av åtgärden Kunskaper om naturvärden i skogen än de som markägaren enligt underrättelsen avser att ta hänsyn till, särskilt i fall blanketten har fyllts i ”schablonmässigt”. Enligt utredningens bedömning kan ett kunskapskrav inte läggas till grund för att en enskild markägare ska ansvara för en allmän kun- skapsinhämtning om naturvärden på hela den egna fastigheten. Kun- skapskravet kopplas alltid till den verksamhet eller åtgärd som mark- ägaren avser att vidta och kravet ska alltid vara rimligt i förhållande till detta. Det är först när en åtgärd eller verksamhet som kan påverka människors hälsa eller miljön vidtas som kunskapskravet aktualiseras. Att enbart äga produktiv skog i skogsbrukssyfte innebär därför inte i sig något krav på kunskaper. 13.5.3Vem är verksamhetsutövare? Det är vanligt förekommande, särskilt bland mindre skogsägare, att rätten att avverka överlåts till en annan aktör, vanligtvis ett skogs- bolag eller en skogsägarförening. Avverkningsrätten är en nyttjande- rätt enligt 7 kap. 3 § jordabalken. Den innebär att skogsägaren är skyl- dig att hålla träden reserverade för skogsbolagets (nyttjanderätts- innehavarens) räkning som anges i kontraktet, dock längst fem år.38 Sådana nyttjanderätter tillåter avverkning utan mark- ägarens medgivande39 och överlåtelserna är sakrättsligt skyddade redan genom avtalet.40 Så länge ett träd inte har avverkats utgör det tillbehör till fast egen- dom, se 2 kap. 1 § jordabalken. Ett träd som huggs ned får därigenom karaktären av lös egendom.41 Skogsbolagen köper således en nyttjan- derätt till att avverka träd. Äganderätten till träden övergår först när träden avverkats och därmed blir lös egendom. Som nämnts ovan åligger kunskapskravet i verksam- hetsutövaren. En verksamhetsutövare är den som har de faktiska och rättsliga möjligheterna att vidta åtgärder mot störningar och olägen- heter. Vad gäller det offentligrättsliga kravet på kunskap i utgör det ett krav som ska vara uppfyllt innan en åtgärd vidtas. Mark- ägaren är den som har det författningsreglerade kravet att lämna in 38Se 7 kap. 5 § jordabalken. 39NJA 2009 s. 570. 40NJA 1979 s. 451. 1966:24 s. 116. Kunskaper om naturvärden i skogen Det innebär att den hänsynsredovisning som ska göras enligt skogsvårdslagen åligger markägaren. Markägaren äger fortfarande marken och de träd som avverkningsanmälan om- fattar. Det gäller även om markägaren genom avtal överlåtit ansvaret att lämna in en avverkningsanmälan genom ett ombud eller ingått avtal om avverkningsrätt.