sou · H8B321 · 2020-04-15 00:00:00 — Inte minst de två senare begreppen var centrala i utredningen. Framför allt tolerans, uppfattades som viktigt och diskuterades. Här fanns, menade utredningen, kopplingen mellan historia och nutid, eller transfereffekten som histo- 5Under sjösattes flera satsningar med sikte på denna bristande historiemedvetenhet. Vid sidan av Levande historia var kanske Den svenska historien (1993) det mest framträdande exemplet (se vidare 2017:116 ff.). 6Utredningen genomförde därför en särskild träff med och . rikern valde att benämna den något överdrivna övertygelsen om att ondska skulle kunna bemästras med information och upplysning i allmänhet och historia i synnerhet (2001:323). De föreslagna metoderna för hur förmedlingen skulle gå till var kortfattat •Faktarum för egen kunskapssökning •Programverksamhet med debatter och föredrag •Kunskapsuppbyggnad, dokumentation, didaktik Det är inte förvånande utan snarare måhända självklart att förslaget i hög grad byggde på just förmedling och hur denna skulle gå till. Även om vi talade om och föreslog ett museum var det en institution utan egna föremålssamlingar vi såg framför oss. Rapporten talade om faktarum med tillgång till arkiv, bibliotek och digitala informationsteknologier. Kontakten med forskning och egen dokumentation nämndes som integrerade delar av det tänkta museet, inte nödvändigtvis enbart inom den egna ramen utan också i samarbete med till exempel universitetsinstitutioner. Likafullt undveks frågan om vilka egna samlingar som skulle kunna finnas i museet. I minnesanteckningarna framstår alltså Arbetets museum som förebildligt, ett museum utan egna samlingar. Utöver ovanstående diskuterades också lokaliseringsfrågan. Den ingick inte i uppdraget och syns heller inte i rapporten men diskuterades ändå på mötena. I huvudsak aktualiserades två alternativ: och . var händelserikt och starkt präglat av 1989 och dess konsekvenser. Inom det här uppdraget är det förstås omöjligt att fördjupa sig alltför mycket i dessa händelser. För att förstå utredning och rapport och därmed kunna dra några lär- domar av den är det ändå värt att försöka koppla den till de mest uppenbara sammanhangen i vilka den tillkom. Dessa sammanhang återfinns på olika nivåer och sträcker sig från kulturarvsbegreppets förändringar till mer allmänna samhällsförändringar i efter 1990. De sammanhang jag kommer att ta upp är följande. •Kulturarv – begreppet och politiken •Den befarade historielösheten och de statliga satsningarna •Främlingsfientligheten och rasismen, antisemitismen och antiziganismen •Uppgörelserna med det moderna projektet, ställning under Kulturarv – begreppet och politiken I rapporten användes begreppet kulturarv dels i hänvisningen till projektet för alla, dels som en neutral benämning på sektorn där museer, kulturmiljövård och arkiv ingick. Vid och i det här sammanhanget skulle jag vilja påstå att kulturarv framför allt var ett administrativt begrepp som användes för att beskriva ett politikområde. I kulturarvsutredningens slutbetänkande SOU 1996:128 hänvisades till och definition : ”vad ett folk o.d. i fråga om andlig kultur övertagit från tidigare generationer” och att det hade kommit att användas som samlingsbegrepp för kulturmiljövård, museer och arkiv (SOU 1996:128:365). I regeringens proposition Kulturpolitik 1996/97:3 menade regeringen något lakoniskt att ”Kulturarvet omfattar den fysiska kulturmiljön liksom de konstnärliga uttrycksformerna och språket.” (1996/1997:3:29). Det vill säga, det var politikområdet och vad som ingick i det som bildade utgångspunkt för definitionen. Dock pekade regeringen också på att arvet var en del av ”vår samtid”. Härigenom knöts det förflutna till den egna samtiden. Man menade dessutom att ”kulturarvet” kunde användas i olika syften och att det bar på möjliga såväl klasssom könsskillnader (1996/1997:3:29 f.). I ett mer utvecklat definitionsförsök hävdade regeringen att kulturarvet var en del ”vår kulturella helhet och identitet” och ansågs kunna ”spegla samhället och människors historia i en mångfald av uttrycksformer och spår” (1996/1997:3:126 f.). Regeringen pekade också på att företeelser blev kulturarv men också att det bara var delar av kulturarvet som lyftes fram medan andra delar glömdes bort. Den här promemorian är inte platsen för att reda ut kulturarvsbegreppets historia och karaktär. I propositionen /97 kan vidock konstatera en något vacklande och motsägelsefull hållning till begreppet. Kulturarv var både en kategori som en företeelse kunde bli del av och något som fanns runt om oss i vardagen likväl som på våra särskilt för ändamålet inrättade institutioner. Intrycket av 1990- talets kulturpolitiska perspektiv på kulturarv är dubbelt. ien del sammanhang vara en oproblematisk etikett som framför allt beskrev det nykomponerade politikområdet bestående av arkiv, kulturmiljövård och museer. I andra sammanhang, som i 1996/proposition, beskrevs det som en öppen kategori som fanns mitt ibland oss, i vardagen, på institutionerna, öppen för förhandling och användning i olika syften. Just det senare, användbarheten, fångades av begreppet aspektpolitik som handlade om hur kultur i allmänhet och kulturarv i synnerhet kunde samspela med, vara en aspekt av, andra politikområden. kulturutredning menade i sitt slutbetänkande (2009:16, Grundanalys) att samspelet borde utvecklas mellan kultur och andra samhällsområden som utbildning, näringsliv, hälso- och sjukvården, miljöområdet och regional ekonomi (2009:16:20, Grundanalys). Denna viljeyttring var en fortsättning på en utveckling då just aspektpolitik blev ett allt viktigare begrepp, inte minst för synen på vilken roll kulturarv och historia kunde spela i samtiden som till exempel tillväxtmotor och terapeutiskt hjälpmedel. Uppmärksamheten på och engagemanget i Förintelsen kan inte enbart sättas i samband med motarbetandet av antisemitism, rasism och främlingsfientlighet. fördes också diskussioner om klass, kön, etnicitet och representativitet i kulturarvet. Vilka grupper var starkt respektive svagt representerade? Vilkas historiska berättelser fann stöd i kulturarvet, på museer, i kulturmiljöer och i arkiv? Och vilka gjorde det inte? Denna diskussion om representation påminde starkt om det som ofta benämns identitetspolitik. Särskilt relevant i det här sammanhanget är frågan i vilken omfattning etniska grupper var representerade i kulturarvsinstitutionerna (se t.ex. prop. 2016/17:116:46 ff.). Man talade om ”olika gruppers kulturarv” (prop. 1998/99:114:30). Oavsett hur begreppet kulturarv definierades är det uppenbart att det förnyade synen på hur det förflutna kunde göras verksamt i samtiden. Begreppet och dess konsekvenser väckte dessutom snabbt forskningens intresse. Parallellt med att det introducerades som ett samlande begrepp blev det tidigt också ett undersökningsobjekt för forskningen och ingick sedermera också i beskrivande titlar på högskoleutbildningar (se 2017:14 f.). Denna process som både var kulturarvspolitisk och vetenskaplig såväl klargjorde som komplicerade bilden av vad kulturarv var och är som begrepp och praktik. I 2016/17-års kulturarvsproposition definierades det som ”spår och uttryck från det förflutna som tillskrivs värde och används i samtiden” (2016/17:116:57). Bortsett från den något oklara syftningen är det tydligt hur begreppet förlades till nutiden och att det dessutom hade potentialen att komma till användning. Den befarade historielösheten och de statliga satsningarna Överhuvudtaget var ett årtionde med intensiva diskussioner om just historia. Den nya generationen nazisters uppenbart osanna versioner av historia var en sak. En annan var en befarad svag medvetenhet hos skolungdomar om historia i allmänhet och Förintelsen i synnerhet. Den ovan nämnda undersökningen hur svenska skolungdomar såg på Förintelsen var ett konkret uttryck för den befarade historielösheten. initiativ till Levande historia sprang i grunden ur uppfattningen att i synnerhet ungdomar hade för dåliga kunskaper i historia. I andra sammanhang beskrevs problemet som mer allmänt och knutet till vår samtid snarare än en specifik åldersgrupp. 1993 möttes farhågorna med historien. Projektet var inte fokuserat på moderna historia utan snarare på historia med syftet att skapa nationell gemenskap, ett nationellt ”vi” (2017:117)7. 7Den svenska historien skulle dessutom följas upp med projektet (1999) som dels sökte koppla ihop historia och framtid, dels var en del i ett statligt uppmärksammande av . Vid var dessutom historierevisionism ett begrepp som fick stor uppmärksamhet. Själva begreppet kan ju hänvisa till i stort sett vilken revision av historien som helst. Politisk historierevisionism brukar emellertid förstås som en medveten justering av historieskrivningen för att passa till ett särskilt politiskt projekt. användes begreppet oftast ytterligare något mer specifikt och avsåg historieskrivning som förnekade eller ställde sig kritisk till om Förintelsen överhuvudtaget hade ägt rum och med utgångspunkten att den vedertagna historien var ett resultat av en judisk konspiration. Sådana uppfattningar hade luftats tidigare men kom upp på den massmediala och politiska dagordningen med särskild kraft . och var två av de internationellt mest kända revisionisterna (jfr Bruchfeld 1995). På svensk botten var och hans en välkänd arena för förintelseförnekare (se 2015, Lööw 2000:315 ff., 2016:64). Vid sidan av initiativ som Levande historia riktade specifikt till ungdomar och som fokuserade Förintelsen tog staten ytterligare initiativ till kulturarvsprojekt. Förutom de ovan nämnda bör satsningarna Industrisamhällets kulturarv (1999–2002), Agenda kulturarv (2002–2003) och Storstadssatsningen (1999–2004) nämnas8. Till skillnad från projekt som Den svenska historien och Levande historia var dessa satsningar, snarare än befarad historielöshet, upptagna med identitet och representationsfrågor (se 2017:120 f.). Framför allt det senare – social representation i kulturarvet – var en aspekt som diskuterades och undersöktes . Hur var museernas samlingar beskaffade? Vilka sociala klasser återspeglade kulturmiljöerna? Vilka och vilkas berättelser fann stöd i samlingarna? Vilka lämnades utanför? Om å ena sidan det svenska moderna projektet tycktes, vilket många hävdade, ha skapat ett samhälle präglat av historielöshet, kunde dessa statliga satsningar också ses som ett tecken på tilltron till den moderna välfärdsstatens förmåga att förändra människor, i det här fallet människors förhållningssätt till det förflutna. Vi kunde och borde lära oss av det förflutna i syfte att skapa en ljusare och bättre framtid. 8Storstadssatsningen omfattade långt ifrån endast ett kulturarvsprojekt utan var en satsning på att minska segregationen och främja den ekonomiska utvecklingen i det som benämndes utsatta områden i de tre storstäderna , och . En väsentlig aspekt av den befarade historielösheten kretsade kring den alltmer närvarande nynazismen i och hur den tog sig uttryck. Historikern menar i sina böcker om Nazismen iSverige (2000, 2016) att inte innebar att attityder som antisemitism, antiziganism, rasism eller främlingsfientlighet genomgick några större förändringar. Snarare verkar de vara trögrörliga . Skillnaden under dessa decennier var, menar , att människor började agera, handla i enlighet med sina övertygelser. Protester mot moskébyggen och attentat mot flyktingförläggningar är exempel på sådana aktioner (Lööw 2016:10). var dessutom ett årtionde när vit-maktrörelsen nådde offentligheten (Lööw 2016:48). Unga män i militärkläder syntes på offentliga platser och begick grova våldsbrott med rasideologiska förtecken9. Lööw menar att identiteten som nationalsocialist i efterkrigstidens var förknippat med social stigmatisering och utanförskap. I denna generation var det få som framträdde öppet med sina åsikter. De var anonyma, uppträdde under falska namn och tog emot partipost i anonyma kuvert. De svenska aktivisterna var sällan socialt utslagna, om de inte var arbetslösa hade de vanliga arbeten eller studerade. umgicks de dock uteslutande med likasinnade (Lööw 2000:253 f.). Detta är en annan rörelse än den traditionella bilden av kvarvarande nationalsocialistiska grupperingar. De gamla männen som håller möten i undanskymda lokaler och tidningarna för en äldre publik byttes i ett slag ut mot unga vältränade män med vapen i hand, revolutionär kamp och stark gemenskap. (Lööw 2016:49) De ovan nämnda förintelseförnekarna och historierevisionisterna och var viktiga referenspunkter i diskussionen om kopplingen mellan nynazismen och uppfattningen om de historiska perspektivens svaga ställning. Eller rättare sagt, diskussionen handlade både om svag historiemedvetenhet hos människor i allmänhet och högerextremistiska aktörers användning av his- 9Nynazismen kom konkret både utredningen och nära 1998 när den amerikanska fotografen omdiskuterade och hårt kritiserade utställning revs ner av en grupp nynazister. Utställningen ingick i och hängde på . Kritiken mot fotografierna som ansågs vara barnpornografiska var utbredd och knappast begränsad till nynazisterna. toria i politiska syften. Historia, och i tilltagande grad kulturarv, var både ett politiskt slagträ och ett slagfält, i kanske som tydligast illustrerat med kravallerna i framför allt och i samband med dödsdag (jfr Pries 2013). Uppgörelserna med det moderna projektet, ställning under Trots talet om historielöshet framstår som där historien framträder och diskuteras i många olika sammanhang väldigt ofta och mycket intensivt. Det är också påfallande hur staten kom att engagera sig i historiska frågor. Det handlade inte endast om de ovan nämnda satsningarna på historia och kulturarv. Staten, som med undantag för åren 1991–1994, framför allt företräddes av socialdemokratin, spelade också en viktig roll i delvis självreflexiva uppgörelser med folkhemmets och välfärdssamhällets historia. I det här sammanhanget fick frågan om det så kallade naziguldet stor uppmärksamhet. Guldet hade förfogats av Riksbank och dess ursprung stod delvis att finna i av ockuperade länder och förföljda och mördade judiska människor (SOU 1998:96). På vilket sätt var delaktigt i detta? Hur skulle en återupprättelse kunna ske? En statlig kommission tillsattes (dir. 1997:31) för att söka svaren på frågorna som inte bara handlade om vart guldet hade tagit vägen utan också om hur hade förhållit sig till Förintelsen och i vidare bemärkelse. Det visade sig svårt att spåra guldet men kommissionen menade att guldaffärerna med under kriget visserligen var en del av neutralitetspolitiken men borde ha ifrågasatts när misstankarna om stölder och konfiskationer stod uppenbara. 1997 publicerades en serie artiklar i av journalisten som hävdade att 63 000 personer hade tvångssteriliserats i mellan 1935 och 197410. Zaremba menade att det var ett socialdemokratiskt projekt. Associationerna till Tredje riket föreföll uppenbara liksom att denna historia hade varit bortträngd men skulle upp på bordet. Få, om ens några av artikelseriens avslöjanden var emellertid några nyheter. 10Serien inleddes under rubriken ”Rasren i välfärden. Folkhemmets förträngda arv”. (DN 1997 08 20). historikern och historikern bok i Folkhemmet hade 1991 gett en grundläggande men långt ifrån lika uppmärksammad genomlysning av frågan. Men 1997 var alltså tiden mogen för en uppgörelse. 1997 tillsattes en statlig utredning om steriliseringspolitiken och dess praktiker (dir. 1997:100). Utredningen föreslog att en ersättning till personer som steriliserats mot sin vilja eller på någon annans initiativ skulle utgå med . Utöver ersättningsfrågan var huvudresultatet från utredningen en historisk belysning som pekade på de juridiska, vetenskapliga och politiska förutsättningarna liksom de konsekvenser politiken fick för enskilda människor. Ut- redningen nyanserade hur steriliseringslagstiftningen hade genomförts i praktiken. Efter en undersökning av personakterna kunde konstateras hur cirka hälften av de steriliserade individerna hade underkastats formellt eller informellt tvång eller tvingande villkor. Utredningen konstaterade också att merparten av alla de kvinnor som steriliserades under tvång var underpriviligierade och levde under små omständigheter. Att genomdriva steriliseringar av sådana kvinnor motiverades i hög grad snarare med hänsyn till ekonomi än de rashygieniska överväganden som låg till grund för lagstiftningen (SOU 2000:20). En tredje händelse som gavs stor medial uppmärksamhet var de så kallade kariesexperimenten på sinnesslöanstalten Vipeholm i i vilka intagna patienter utan samtycke tvingades delta i kliniska odontologiska försök 1945–1955. Experimenten var ett uppenbart forskningsetiskt haveri, vilket knappast uppmärksammades i samtiden men med all rätt kritiserades senare för bristen på forskningsetiska överväganden (1990). 1999 kom ytterligare ”avslöjanden” om Vipeholm som gick ut på ett påstått eutanasiprojekt under , ett påstående som grundades i uppgifter om ökad dödlighet bland de intagna på anstalten. Kopplingarna till Tredje riket föreföll uppenbara, vilket kastade ytterligare en skugga över det svenska folkhemsprojektet11. 11Se t.ex. ”Svårskötta idioter” fick svälta ihjäl. I: DN 1999 02 20. Historikern menar i sin avhandling om ”statlig gottgörelse för ofrivillig sterilisering och vanvård av omhändertagna barn” hur innebar en snabb ökning av historiska ”gottgörelser” (2016:38). Begreppet ”gottgörelser” pekar mot en aspekt av denna koppling mellan nutid och förflutenhet, en aspekt som framför allt avser statens relation till de drabbade. Det besläktade begreppet ”uppgörelse” är den andra sidan av myntet som snarare riktar intresset mot samhället och staten och inte minst det moderna projektet vilket ibland benämns folk- Det är svårt att se 1990-talets upptagenhet av historia och kulturarv utan att sätta den i relation till decenniets dramatiska händelseutveckling i . Murens fall 1989 och liksom bildandet av Europeiska unionen 1993 fick en rad följdverkningar. Utifrån ett kulturarvsperspektiv hade de jugoslaviska krigen stor betydelse för hur vi i skulle komma att se på nation, historia och kulturarv. Etniska rensningar och massavrättningar och bombningarna av och där inte minst bibliotek och kulturhistoriska miljöer och artefakter var målet gav nation, historia och kulturarv nya laddningar. Ännu tydligare och farligare än på hemmaplan framträdde historia och kulturarv som slagträ och slagfält. Här finns en intressant rörelse mellan å ena sidan strävan att lämna nationsbegreppet till förmån för det europagemensamma och det regionala, å andra sidan de forna nyvunna frihet och omladdning av respektive nationella projekt. Dessa dubbla riktningar yttrade sig i ett allt större intresse för den europeiska, gemensamma historien – var det framför allt som drev dessa perspektiv – och ett slags renovering av de nationella berättelserna. Som farligast kom den europeiska nynationalismen till uttryck på där ny(gamla) gränser ritades om och etniska rensningar genomfördes, genom såväl påtvingade folkomflyttningar som massavrättningar. Ovanstående beskriver en skissartad resonanslåda till utredningen om en permanent utställning om Förintelsen i . När rapporten hade överlämnats till vidtog förberedelserna för ytterligare en utredning som hade till uppgift att utreda ”etablerandet av ett Forum för Levande historia” (dir. 1999:75). Redan i regeringsförklaringen talade statsministern om ett ””, ett uttryck som alltså förebådade den nya myndigheten. hemmet eller välfärdssamhället och som i allt väsentligt kopplades till det statsbärande socialdemokratiska partiet. Se också (red.) Även i utredningens slutbetänkande (SOU 2001:5) talades om ett ””. Det skulle vara ett nationellt centrum för demokrati, tolerans och mänskliga rättigheter. Dess övergripande mål skulle vara att ”stärka och öka medvetenheten om alla människors lika värde” (2001:5:28), vilket skulle göras med utgångspunkt i Förintelsen. Dessa viljeyttringar var också centrala i utredningsdirektiven (dir. 1999:75). Forum för Levande historia var, skrev utredningen, en ”helt ny typ av organisation”. Det är inte ett museum, inte en skola, inte en högskola, inte ett bibliotek, inte ett arkiv, inte en biograf, inte ett kulturhus och inte ett informationsprojekt, men däremot en fruktbar blandning av komponenter från alla dessa verksamheter. Museibegreppet hade alltså lämnats därhän, vilket kan uppfattas som en mindre fråga men som i det här sammanhanget ändå pockar på viss uppmärksamhet. direktiv (dir. 2019:36) tas ordet museum för givet, delvis som ett komplement till Forum för levande historia, delvis för att i huvuduppgifterna ingår att samla in och bevara minnen och föremål. Även om inslagen i den helt nya organisationen skulle kunna peka mot inrättandet av ett museum var det alltså begreppet som bäst verkade rama in verksamheterna. tilläggsdirektiv till utredningen inför Forum för Levande historia angavs följande. Den nya myndighetens verksamhet skall syfta till att stärka människors vilja att aktivt verka för alla människors lika värde. Den skall främja arbete med, diskussion om och reflexion över demokrati, tolerans och mänskliga rättigheter i samtiden utifrån historiska perspektiv, från Förintelsen och från svensk nutidshistoria. Verksamheten skall också, beroende på sammanhang, kunna knyta an till andra brott mot mänskligheten. (dir. 2001:118) Möjligen uppfattades syftet med Forum som alltför instrumentellt för att passa för ett museum. Alla de institutioner – skola, bibliotek, arkiv, biograf et cetera – som det nya kunskapscentrumet inte, enligt utredningen, skulle vara skulle emellertid kunna användas för beskrivningen av just ett museum. Det kan finnas många anledningar till att man beslöt sig för ett . Jag tror inte att det bör förstås som en etikett vars anknytning till innehållet var godtycklig. Jag skulle tro att låg bättre i tiden efter- som både museum och kulturarv uppfattades som en aning besvärliga begrepp. Museum riskerade att låta gammalt, lite mossigt och ofarligt. var museerna satta under lupp. De framstod å ena sidan som institutioner som förändrades långsamt och med stora, kostnadskrävande åtaganden framför allt avseende samlingarna. Å andra sidan pågick en rörelse i museifältet som hade tydliga självreflexiva inslag. Hur presenterades det förflutna på museerna? Vilka sociala grupper representerades (och inte) i museernas samlingar och utställningar? Kulturarv var fortfarande, trots den intensiva lanseringen , tämligen löst i kanterna. Vad betydde ordet egentligen? Varken forskningen eller regeringen kunde, som ovan antytts, ge entydiga svar. Och kunde verkligen Förintelsen sägas vara del i vårt svenska kulturarv? Vid närmare eftertanke föreföll det tveksamt. Kulturarvsbegreppet var en porös och öppen kategori vars definition och innehåll inte var klarlagt. var det tveksamt för många om kulturarv kunde sägas omfatta mänskliga katastrofer och misslyckanden. Det fanns röster som hävdade att kulturarv borde vara om inte uppbyggligt så i alla fall en värdeneutral avspegling av det förflutna.12 Utgångspunkten för regeringsinitiativet hade ju heller inte varit samlingarna och berättelserna utan skolungdomars befarade okunskap. Forum för levande historia var i denna mening ett informationsprojekt. Kulturarvsaspekten och förslaget om att inrätta ett museum var långt ifrån en självklarhet. Detta informationsprojekt var alltså inget kulturarvsprojekt utan handlade snarare just om historia. Som sådant, som ett slags historie(didaktiskt)projekt, var regeringsinitiativet föremål för kritik, i hög grad uttalad av historiker. Lundahistorikern menade att Levande historia var ett så kallat politiskt historiebruk som inte var förenligt med vetenskaplighet och att det politiska slog