sou · H8B349 · 2020-09-01 00:00:00 — Flera marknadskontrollmyndigheter har också av just effektivitetsskäl efterfrågat möjligheten att använda sanktionsavgifter i stället för att vara hänvisade till åtalsanmälan vid regelöverträdelser som är straffsanktionerade. Om gemensamma straffbestämmelser införs för överträdelser av harmoniserad produktlagstiftning skulle det i många fall innebära en nykriminalisering. Som redovisas ovan kan sanktionsavgifter i många fall antas vara minst lika, om inte mer, effektiva än straffbestämmel- 8Från fram upprättade Kemikalieinspektionen 683 åtalsanmälningar. av dessa fall (), resulterade anmälningarna i att förundersökningen inte inleddes eller lades ned. av anmälningarna resulterade i någon form av påföljd, se Kemikalieinspektionens PM Effektivare sanktioner på kemikalieområdet, Dnr 5.4.1.i- H15-04175. I betänkandet En bättre arbetsmiljö genom effektivare sanktioner (SOU 2011:57), redovisas erfarenheter från Arbetsmiljöområdet. Där anges att endast en fjärdedel av de an- mälda brotten ledde till lagföring, s. 101 f. Sedan en lagänd- ring upprättar inte längre åtalsanmälan för överträdelser vid misstanke om brott mot arbetsmiljölagen. ser och därför utgöra ett ändamålsenligt alternativ till straffrättslig påföljd. Mot bakgrund av att kriminalisering bör användas med för- siktighet, se redovisningen ovan i avsnitt 10.2, är det därför tveksamt om gemensamma straffbestämmelser kan motiveras framför gemen- samma bestämmelser om sanktionsavgifter. I de fall en överträdelse har lett till eller riskerar att leda till allvarliga skador kan det övervägas om det bör finnas utrymme att, i stället för sanktionsavgift, utnyttja det straffrättsliga systemet för att sanktionera en överträdelse. Vid en jämförelse med annan lag- stiftning, till exempel på immaterialrättens område, skulle det kunna framstå som stötande om allvarliga överträdelser av säkerhetskrav enbart kan leda till monetära sanktioner.9 Å andra sidan saknas så- dana straffbestämmelser i produktsäkerhetslagen (2004:451). Här ska dock framhållas att det i finns flera bestämmelser som kan vara tillämpliga på allvarliga överträdelser av produkt- säkerhetskrav. När det gäller överträdelser som har effekter på män- niskors liv eller hälsa kan tredje kapitlet i aktualiseras. Förutom de uppsåtliga misshandelsbrotten i 5 och 6 §§ straffbeläggs i 7–9 §§ oaktsamhetsbrotten vållande till annans död, vållande till kroppsskada eller sjukdom och framkallande av fara för annan. Vidare kan brotten skadegörelse och ringa skadegörelse i 12 kap. 1 och 2 §§ bli aktuella. För dessa brott krävs uppsåt. I 13 kap. 7 § finns brottet spridande av gift eller smitta och i 8 § finns brottet förgöring. Dessa är brott med krav på uppsåt, men i 9 § kriminaliseras också sådana oaktsamma förfaranden som avses i de paragraferna och rubriceras då som vårdslöshet med gift eller smittämne. De skäl som talar för att sanktionsavgifter utgör ett effektivare styrmedel än straff tyder också på att sanktionsavgifter har en mer avskräckande effekt än straff. Dessutom kan sanktionsavgifter upp- gå till betydligt högre belopp än ett bötesstraff. I allvarliga fall kan mycket höga sanktionsavgifter påföras. Även detta kan antas ha en avskräckande verkan. Vidare kan sanktionsavgifter utformas på ett sätt som drabbar såväl större som mindre aktörer proportionerligt. De kan till exempel fastställas utifrån ett företags omsättning eller utifrån den vinst företaget gjort på den aktuella produkten. 9Jfr exempelvis 7 kap. 53 § lagen (1960:729) om upphovsrätt till litterära och konstnärliga verk, enligt vilken uppsåtliga eller grovt oaktsamma intrång i upphovsrätten till litterära och konst- närliga verk straffas med böter eller fängelse i högst . Sanktionsavgifter uppfyller således i högre utsträckning än straff kravet i EU:s marknadskontrollförordning på att sanktionerna ska vara effektiva, proportionella och avskräckande. Mycket talar där- med för att det är mer ändamålsenligt att använda sanktionsavgifter i stället för straff vid överträdelser av bestämmelser i harmoniserad produktlagstiftning. Det går dessutom i linje med den utveckling som skett inom produktlagstiftningen där förslag om sanktionsväxling, det vill säga att ersätta ett straff med en admini- strativ sanktion, lämnats på flera områden såsom radioutrustning (prop. 2015/16:93 Genomförande av radioutrustningsdirektivet), livs- medel (prop. 2017/18:165 Effektivare sanktioner i livsmedelskedjan) och gasanordningar (prop. 2017/18:178 Kompletterande bestämmel- ser till EU:s förordning om gasanordningar). Mot bakgrund av detta anser utredningen att överträdelser av produktrelaterade krav i den harmoniserade produktlagstiftning som förtecknas i bilaga I till EU:s marknadskontrollförordning, endast bör kunna föranleda sanktions- avgift. I de allvarligaste fallen kan dock en tillämpning av brotts- balkens bestämmelser medföra att även straff blir aktuellt. Vid överträdelser av produktkrav i harmoniserad produktlagstift- ning inom område måste dock hänsyn tas till Europa- parlamentets och rådets direktiv /99/EG av om skydd för miljön genom straffrättsliga bestämmelser (miljö- brottsdirektivet). Syftet med direktivet är att uppnå ett effektivare miljöskydd genom tillgång till straffrättsliga påföljder. Enligt direk- tivet krävs straffrättsliga påföljder för vissa överträdelser, bland annat för tillverkning, import, export, utsläppande på marknaden eller användning av ozonnedbrytande ämnen (artikel 3 i). Mot denna bak- grund måste straffbestämmelserna i 29 kap. tillämpas vid sidan av bestämmelserna om sanktionsavgifter i den föreslagna lagen med kompletterande bestämmelser till EU:s marknadskontrollförord- ning. Även skyldigheten att vid misstanke om brott anmäla över- trädelser till eller i 26 kap. 2 § bör fortsatt gälla för marknadskontrollmyndigheterna. Sanktionsavgift är en administrativ sanktion och anses inte ingå i det straffrättsliga systemet. Det finns därför inte några krav på att regler om sanktionsavgifter ska utformas enligt allmänna straffrättsliga principer. Sanktionsavgifter är dock att betrakta som straff enligt Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna (). Sanktionsavgifter omfattas således av artikel 6 i och reglerna ska utformas på ett sådant sätt att de rättssäkerhetsgarantier som följer av artikeln uppfylls. Det innebär bland annat att den enskilde ska underrättas om vilken gär- ning som läggs honom eller henne till last, ha rätt att inte vara verk- sam i förfarandet till egen nackdel, ha rätt att vara tyst och ges tillfälle att yttra sig över anklagelsen. Det finns därmed inte någon möjlighet att tvinga en ekonomisk aktör att delta i utredningen av förutsätt- ningarna för att påföra en sanktionsavgift. Oskyldighetspresumtionen ska också beaktas. Den medför det är marknadskontrollmyndig- hetens ansvar att visa att det finns förutsättningar för att besluta om en sanktionsavgift. Principen innebär även att tveksamma omstän- digheter ska tolkas till den enskildes fördel och att beviskraven som sådana är högt satta. Det är inte den som riskerar att påföras en sanktionsavgift som ska bevisa sin oskuld utan tvärtom. Den enskilde ska även ha möjlighet att inom rimlig tid få sin sak prövad av dom- stol. I artikel 4 i 7:e tilläggsprotokoll regleras rätten att inte bli lagförd eller straffad två gånger (ne bis in idem). Förbudet mot dubbelbestraffning behandlas nedan i avsnitt 10.7. Även Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättig- heterna (EU:s rättighetsstadga) innehåller en artikel med oskyldig- hetspresumtion (artikel 48) och förbud mot dubbelbestraffning (arti- kel 50). 10.5.3Närmare bestämmelser om sanktionsavgift Utredningens förslag: En marknadskontrollmyndighet ska själv få besluta om sanktionsavgift. Sanktionsavgift ska tas ut även om överträdelsen inte har skett uppsåtligen eller av oaktsamhet. I ringa fall ska någon sanktionsavgift inte beslutas. Sanktions- avgiften ska få sättas ned helt eller delvis om det finns särskilda skäl eller om det annars med hänsyn till omständigheterna skulle vara oskäligt att ta ut avgiften. Sanktionsavgiftens storlek ska framgå av föreskrifter som reger- ingen eller den marknadskontrollmyndighet regeringen bestäm- mer får meddela. Avgiften ska vara lägst och högst . När avgiftens storlek bestäms ska en helhets- bedömning göras. Hänsyn ska tas till överträdelsens allvar, bety- delsen av den bestämmelse som överträdelsen avser och om samma aktör har ålagts en sanktionsavgift enligt den föreslagna lagen med kompletterande bestämmelser till EU:s marknads- kontrollförordning. Beslut om sanktionsavgift ska delges den som anspråket riktas mot. Sanktionsavgiften ska betalas från delgivning, eller den längre tidsfrist som marknadskontrollmyndigheten bestämmer. Efter betalningsfristens utgång ska avgiftsbeslutet kunna verkställas även om det inte vunnit laga kraft. För sanktionsavgifter ska gälla en preskriptionstid . Den som anspråket riktas mot ska ha getts tillfälle att yttra sig från det att överträdelsen upphörde för att sank- tionsavgift ska få beslutas. I reglerna ska också fastställas en preskriptionsfrist för tiden efter att beslut fattats. Om ett beslut om sanktionsavgift inte har verkställts från det att beslutet vann laga kraft, ska betalningsskyldigheten falla bort. Förutsättningar för påförande av sanktionsavgift Den sektorslagstiftning som ger vissa marknadskontrollmyn- digheter möjlighet att använda sig av sanktionsavgifter skiljer sig åt i sin utformning. Enligt produktsäkerhetslagen, som flera sektors- specifika lagar10 hänvisar till i fråga om sanktionsavgifter, krävs det uppsåt eller oaktsamhet hos den ekonomiska aktören för att sank- tionsavgifter ska kunna påföras vid regelöverträdelse. Enligt regel- verk som är utformade på detta sätt är det förvaltningsdomstol som 10Se lagen (1992:1514) om måttenheter, mätningar och mätdon, lagen (2011:579) om leksakers säkerhet, lagen (2016:96) om fritidsbåtar och vattenskotrar, radioutrustningslagen (2016:392), lagen (2016:768) om marin utrustning, lagen (2018:125) med kompletterande bestämmelser till EU:s förordning om personlig skyddsutrustning samt lagen (2018:1178) med kompletter- ande bestämmelser till EU:s förordning om gasanordningar. beslutar om en sanktionsavgift efter ansökan av en marknadskontroll- myndighet. I andra fall11 bygger bestämmelserna om sanktionsavgifter på så kallat strikt ansvar, vilket innebär att betalningsskyldighet åläggs när en regelöverträdelse objektivt kan konstateras. I de fall avgiftsskyldighet baseras på strikt ansvar kan myndigheten påföra avgiften utan att behöva vända sig till domstol. Ett beslut om påför- ande av avgift kan dock överklagas till domstol. I förarbetena till produktsäkerhetslagen uttalades att bedömningen av överträdelser av olika bestämmelser i lagen kan komma att göras på grundval av flera omständigheter av högst varierande karaktär. Av detta skäl ansåg lagstiftaren det inte möjligt att schablonmässigt ange hur hög sanktionsavgiften för olika överträdelser skulle vara. Av rättssäkerhetsskäl framstod därför en lösning med strikt ansvar inte som lämplig vid överträdelser av lagens bestämmelser. I samma rikt- ning talade också de situationer då en näringsidkare objektivt sett bryter mot lagens bestämmelser trots att denne vidtagit alla skade- förebyggande åtgärder som skäligen kunde begäras, det vill säga någon vårdslöshet förekom inte när varan till- handahölls. Det framstod inte som rimligt att näringsidkaren i en sådan situation skulle drabbas av en sanktionsavgift. Lagstiftaren an- såg mot denna bakgrund att sanktionsavgift skulle dömas ut endast vid uppsåt eller oaktsamhet.12 Samma skäl kan tala för alternativet att det bör krävas uppsåt eller oaktsamhet vid påförande av sanktionsavgift i all produktlagstift- ning. Dessutom kan det uppkomma situationer då det finns behov av att kunna meddela sanktionsavgifter även för regler som inne- håller mera komplicerade bedömningsmoment. Att denna bedöm- ning görs av domstol innan en ekonomisk aktör påförs en sanktions- avgift skulle tillgodose krav på en rättssäker prövning. För det andra alternativet, att avgiftsskyldighet ska bygga på strikt ansvar, talar å andra sidan effektivitetshänsyn och ambitionen att inte belasta rättsväsendet med sådant som har ringa eller inget straffvärde. Det allmännas resurser för brottsbekämpning bör i stället koncentreras på sådana förfaranden som kan föranleda påtaglig skada eller fara och som inte kan bemötas på annat sätt. Dessa hänsyn stämmer väl överens med kravet i EU:s marknadskontrollförordning på effektiva och avskräckande sanktioner. 11Se arbetsmiljölagen, (2010:900) och . 2003/04:121 Ny produktsäkerhetslag, s. 157 f., bet. 2003/04:LU29, rskr. 2003/04:241. En avgiftsskyldighet som bygger på strikt ansvar bör förutsätta att regelöverträdelser inte kan aktualiseras annat än som en följd av uppsåt eller oaktsamhet. Det innebär att de som riskerar att bli avgiftsskyldiga ska kunna förväntas ha god kännedom om gällande regelverk och dessutom ha en särskild anledning att se till att dessa regler följs. Vid marknadskontroll är det ekonomiska aktörer som är föremål för kontrollen och som kan bli avgiftsskyldiga vid konsta- terade regelöverträdelser. Dessa har särskild anledning att väl känna till och följa de regelverk som omgärdar den produkt som de till- verkar eller hanterar i sin verksamhet. Att tillverka, distribuera eller på annat sätt hantera en produkt som bryter mot regler som aktören kan förutsättas känna till eller förväntas sätta sig in i, bör därför i normalfallet kunna betraktas som i vart fall oaktsamt. Det får därför anses ändamålsenligt att basera sanktionsavgifter inom produkt- säkerhetsområdet på ett strikt ansvar. En avgiftsskyldighet som bygger på ett strikt ansvar bidrar vidare till att förenkla och effektivisera sanktionssystemet. Marknads- kontrollmyndigheten ska då endast kontrollera att en överträdelse har förekommit och fastställa avgiften enligt en fastställd beräknings- grund i stället för att ansöka om påförande av avgift hos domstol, ett förfarande som kan medföra tidsutdräkt och således minska den önskade effektiviteten. Dessutom innebär ett strikt ansvar att bevis- svårigheter undviks för marknadskontrollmyndigheterna, eftersom det inte krävs bevisning för subjektiva rekvisit så som uppsåt eller oaktsamhet. Ett tydligt och effektivt sanktionssystem innebär även en förbättring för de ekonomiska aktörerna. Detta eftersom de kan förvänta sig snabbare beslut i de ärenden där de själva är inblandade, men även för att det leder till att konkurrenter som inte följer gäll- ande krav i praktiken åläggs sanktioner. Det kan i förlängningen för- väntas leda till en sundare konkurrens på marknaden, vilket gynnar alla aktörer som följer regelverken. Som anförs ovan finns flera lagar på produktområdet där det inte uppställs något krav på uppsåt eller oaktsamhet hos regelöverträ- daren för att sanktionsavgift ska utgå. Även på vissa andra områden är administrativa sanktioner konstruerade utifrån strikt ansvar. Som exempel kan nämnas upphandlingsskadeavgift i lagen (2016:1145) om offentlig upphandling samt sanktionsavgift i lagen (2016:1306) med kompletterande bestämmelser till EU:s marknadsmissbruks- förordning. I förarbetena till bestämmelserna om upphandlingsskade- avgift lyfts effektivitetshänsyn och en förenkling av sanktionssystemet fram som skäl för ett strikt ansvar. Vidare anges att bedömnings- inslaget blir betydligt mindre än om det för ansvar skulle krävas oakt- samhet eller uppsåt.13 Enligt EU:s marknadskontrollförordning är en ekonomisk aktör i vissa fall skyldig att informera marknadskontrollmyndigheterna om aktören har skäl att tro att en produkt utgör en risk (artikel 4.3 c). En reglering av sanktionsavgifter med strikt ansvar kan påverka de ekonomiska aktörernas benägenhet att lämna sådan information om risker som de själva har identifierat. Det bör därför beaktas att ett strikt ansvar kan leda till minskad effektivitet när det gäller upp- täckten av produkter som utgör en risk. Som framgår ovan gäller strikt ansvar redan inom flera produktområden. Risken för att eko- nomiska aktörer inte fullgör sina skyldigheter enligt EU:s mark- nadskontrollförordning finns därmed redan och måste ställas mot de vinster i effektivitet vid sanktionering av överträdelser som ett strikt ansvar förväntas medföra. Mot bakgrund av det redovisade anser utredningen att det inte bör uppställas något krav på uppsåt eller oaktsamhet för att en sank- tionsavgift ska kunna påföras en ekonomisk aktör. Det är då inte nödvändigt med en domstolsprövning för bedömning av avgiftsskyl- digheten, utan marknadskontrollmyndigheterna kan själva kontrol- lera om de objektiva förutsättningarna föreligger och besluta om sanktionsavgift. En sådan konstruktion överensstämmer med vad som gäller för bland annat miljösanktionsavgifter och byggsanktions- avgifter. Med hänsyn till att skälen för en konstruktion med strikt ansvar till stor del bygger på en strävan efter effektivisering ska dock framhållas vikten av att bestämmelserna, ur rättssäkerhetssynpunkt, utformas med höga krav på förutsägbarhet. Genom befogenheten att besluta om sanktionsavgift genomförs artikel 14.4 i) i EU:s mark- nadskontrollförordning, av vilken det följer att medlemsstaterna ska tilldela sina marknadskontrollmyndigheter befogenhet att fastställa påföljder enligt artikel 41. 2009/10:180 Nya rättsmedel på upphandlingsområdet, s. 192 f. För att ett strikt ansvar inte ska strida mot oskyldighetspresumtio- nen i och EU:s rättighetsstadga följer av praxis att det måste finnas möjlighet för en marknadskontrollmyndighet att befria någon från sanktionsavgift, när det framstår som oskäligt att ta ut avgift. I den sektorslagstiftning där det gäller strikt ansvar för påförande av sanktionsavgift anges vissa omständigheter som kan föranleda befrielse från sanktionsavgiften.14 Det gäller exempelvis när överträdelsen är ringa eller om överträdelsen berott på omständigheter som den avgiftsskyldige inte kunnat påverka. Enligt utredningen medför sådana undantag från avgiftsskyldighet både att rättighetskonventionernas krav uppfylls och att det strikta ansvaret mjukas upp i sådan mån att det kan anses väl motiverat ur effektivitetshänsyn. En bestämmelse om sanktionsavgift i den före- slagna lagen med kompletterande bestämmelser till EU:s mark- nadskontrollförordning bör därför utformas med sådana undantag. Regleringen av sanktionsavgifter är avsedd att vara generell och en avgiftsbestämmelse kan därför komma att träffa ett stort antal situationer av mycket skiftande karaktär. Det finns då en risk för att en avgiftsbestämmelse i ett enskilt fall kan medföra en oskäligt hög avgift. Det kan också finnas situationer där en överträdelse på grund av särskilda förhållanden framstår som mindre allvarlig. I ett sådant fall skulle det kunna vara oskäligt att ta ut en avgift med fullt belopp. Det bör därför finnas en möjlighet att sätta ned en avgift i ett sådant enskilt fall där avgiften inte kan sägas stå i rimlig proportion till den aktuella överträdelsen. Det kan även gälla i situationer när en annan marknadskontrollmyndighet har beslutat om sanktionsavgift avse- ende samma ekonomiska aktör. På grund av att har ett decent- raliserat system med ett stort antal marknadskontrollmyndigheter, kan flera myndigheter komma att utföra kontroller av samma pro- dukt men avseende olika egenskaper. Fördelningen av marknads- kontrollansvaret ska inte leda till att en ekonomisk aktör drabbas av högre sammanlagda sanktionsavgifter för att två eller flera marknads- kontrollmyndigheter finner brister i överensstämmelse avseende samma produkt. Vid bedömningen av om sanktionsavgiften ska sättas ned, bör marknadskontrollmyndigheterna därför kunna beakta 14Se 8 kap. 6 § arbetsmiljölagen, 30 kap. 2 § och 11 kap. 53 § . storleken på andra myndigheters sanktionsavgifter avseende samma produkt. När avgiftsskyldighet med strikt ansvar regleras i lag anges normalt att en avgift ska tas ut om förutsättningarna för avgiftsskyldighet är uppfyllda. Det medför att det inte är valfritt för en marknads- kontrollmyndighet att besluta om sanktionsavgift om bristande över- ensstämmelse har konstaterats. Det kan dock finnas situationer då en marknadskontrollmyndighet kan förutse att det finns förutsätt- ningar att sätta ned sanktionsavgiften helt. I sådana fall bör mark- nadskontrollmyndigheten ha möjlighet att avstå från att besluta om avgift. Det bör komma till uttryck genom att sanktionsavgift inte ska beslutas i ringa fall. En överträdelse kan anses som ringa när den vid en samlad bedömning framstår som obetydlig med hänsyn till det intresse som är avsett att skyddas genom föreskriften. Där ut- över ska marknadskontrollmyndigheten ha möjlighet att besluta om nedsättning av sanktionsavgiften. Utredningen föreslår en skrivning som ger marknadskontrollmyndigheterna en vid möjlighet att ta hän- syn till olika omständigheter vid bedömningen av om en sanktions- avgift ska sättas ned helt eller delvis. Det bör alltså vara möjligt att låta bli att ta ut en avgift eller ta ut en lägre avgift när det finns sär- skilda skäl eller om det på grund av andra omständigheter skulle vara oskäligt att ta ut sanktionsavgiften. Även ett sådant beslut bör en marknadskontrollmyndighet själv få fatta. En produkt som inte uppfyller gällande krav kan i värsta fall innebära stora risker för människors liv och hälsa, och även för miljön, vilket kan få allvarliga konsekvenser. Detta bör betonas i samband med överväganden kring sanktionsavgiftens storlek. Avgiftsnivåerna ska vara sådana att de utgör en effektiv, proportionerlig och avskräck- ande sanktion för att motsvara kraven i EU:s marknadskontrollför- ordning. Eftersom sanktionsavgifter ligger nära det straffrättsliga området är rättssäkerhetsaspekter mycket viktiga. Proportionalitetsprincipen är en central princip i och innebär att en åtgärd endast kan godtas om den står i rimlig relation till det intresse som den är avsedd att tillgodose. Är åtgärden mer långtgående än vad som är rimligt, kan det vara ett brott mot konventionen. Om en sank- tionsavgift ska tas ut oavsett om överträdelsen begåtts med uppsåt eller genom oaktsamhet, måste marknadskontrollmyndigheten i varje enskilt fall bedöma om avgiften kan anses vara proportionerlig i förhållande till den förseelse som den avgiftsskyldige har gjort sig skyldig till. Vid den bedömningen måste en helhetsbedömning göras där samtliga omständigheter vägs in. Det innebär att det måste finnas ett visst utrymme för subjektiva bedömningar, anpassade till det enskilda fallet. Det är således omständigheterna i det enskilda fallet och då främst den aktuella överträdelsens svårhetsgrad som bör vara avgörande när storleken på sanktionsavgifter bestäms. Vid bedömning av avgiftens storlek är det rimligt att allvarligare regelöverträdelser motiverar en högre avgift än mindre allvarliga bris- ter. Även mindre allvarliga brister som sker vid upprepade tillfällen kan dock motivera högre avgifter. Att marknadskontrollmyndig- heten ska beakta flera omständigheter vid bedömningen av avgiftens storlek bör framgå i lag genom en exemplifierande, men inte uttöm- mande, uppräkning av vilka omständigheter som ska beaktas. Det bör därför anges i lagen att hänsyn ska tas till hur allvarlig över- trädelsen är, betydelsen av den bestämmelse som överträdelsen avser och om samma aktör har ålagts en sanktionsavgift för en liknande överträdelse. Med ”hur allvarlig överträdelsen är” avses de objektiva och subjektiva omständigheterna i det enskilda fallet. Så- dana omständigheter kan vara skaderiskernas karaktär och omfatt- ning, liksom den ekonomiska aktörens avsikter och förutsättningar samt den ekonomiska som uppstått. Även vilken grupp av användare som varan riktar sig till, till exempel barn, bör ha bety- delse.