sou · H8B362 · 2020-11-12 00:00:00 — Behovet av kompletterande nationell lagstiftning avseende sjukdomar som endast är d- och e-sjukdomar Det finns inget krav från EU:s sida att sjukdomar som enbart är d- och e-sjukdomar ska bekämpas. Det finns dock sådana sjukdomar som det finns anledning att vidta bekämpningsåtgärder för. Vilka sjukdomar som enligt vår mening bör kunna omfattas av sådana åtgärder diskuterar vi i avsnitt 15.3. Här nöjer vi oss med att kon- statera att sådana sjukdomar finns och med all säkerhet kommer finnas även . Vi anser att de skäl som vi har anfört till grund för bedömningen att regeringen bör besluta om vilka c-sjukdomar som ska bekämpas gör sig gällande även i fråga om sjukdomar som enbart är d- eller e- sjukdomar. Vi gör därför samma bedömning som i fråga om c-sjuk- domarna, nämligen att regeringen bör bestämma vilka sjukdomar som enbart är d- och e-sjukdomar som ska kunna bekämpas med stöd av djurhälsolagen. Sjukdomarna bör, tillsammans med c-sjuk- domar som ska bekämpas, tas upp i den föreslagna nationella sjukdomslistan som bör tas in som en bilaga till den förordning som kommer att komplettera den föreslagna nya djurhälsolagen. Jord- bruksverket bör bemyndigas att meddela föreskrifter om åtgärder Beredskap, bekämpning och sjukdomsfri status som ska vidtas vid misstanke om eller påvisande av de sjukdomar som omfattas av denna nationella lista. Även denna bedömning inne- bär en viss ändring i förhållande till gällande rätt. Bemyndigandena behöver även omfatta en möjlighet att föreskriva om eller i det enskilda fallet fatta beslut om sjukdomsspecifika förebyggande åt- gärder avseende den aktuella sjukdomen. Behov av nationella åtgärder mot icke förtecknade sjukdomar som medlemsstaterna inte är skyldiga att bekämpa Som framgår av avsnitt 15.2.3 omfattar den svenska djurhälsolag- stiftningen ett antal sjukdomar som inte är förtecknade enligt EU:s djurhälsoförordning och som medlemsstaterna inte heller är skyl- diga att bekämpa enligt någon annan EU-lagstiftning. I avsnitt 8.2.5 respektive 8.4 föreslår vi att ska kunna föreskriva om anmälningsplikt och om provtagning för övervakning av icke förtecknade sjukdomar. För att bevara det goda djurhälsoläget i anser vi att den nya svenska djurhälsolagen även bör göra det möjligt att bekämpa och förhindra spridning av vissa icke för- tecknade sjukdomar. När det gäller bekämpningsåtgärder gör sig i huvudsak samma skäl gällande som när det handlar om bekämpning av c-sjukdomar och sjukdomar som enbart är d- och e-sjukdomar. Det är fråga om ingripande åtgärder avseende sjukdomar som EU inte kräver att medlemsstaterna ska bekämpa. Med hänsyn till detta och till det som anförts i fråga om c-sjukdomar och sjukdomar som enbart är d- och e-sjukdomar gör vi samma bedömning här, dvs. att det bör krävas ett ställningstagande av regeringen för att ska bemyn- digas att besluta om eller föreskriva om sjukdomsspecifika före- byggande åtgärder och bekämpningsåtgärder beträffande en viss icke förtecknad sjukdom. Vi återkommer i avsnitt 15.3 till vilka icke för- tecknade sjukdomar som bör finnas med på den nationella sjuk- domslistan. Även denna bedömning innebär en viss ändring i för- hållande till gällande rätt. I de fall en icke förtecknad sjukdom bryter ut i och åtgärder behöver vidtas akut kan bestämmelserna om nödåtgärder i EU:s djurhälsoförordning tillämpas i vissa fall. Vi utvecklar detta närmare i avsnitt 9.12. Det finns dock fall som inte ryms inom nöd- Beredskap, bekämpning och sjukdomsfri status åtgärderna men där det ändå bör finnas en möjlighet att vidta åt- gärder. Vi resonerar kring den frågan i samma avsnitt. Förslag: ska utföra de åtgärder som ankommer på medlemsstaten enligt bestämmelserna om utrotningsprogram. I uppgiften ingår att besluta om ett valbart utrotningsprogram ska bedrivas. EU-förordningens krav avseende b-sjukdomar Som har framgått tidigare gäller olika bestämmelser i fråga om be- kämpning av olika kategorier av förtecknade sjukdomar. B-sjuk- domar är sådana sjukdomar som finns i vissa medlemsstater men som ska bekämpas i samtliga medlemsstater med målet att utrota dem i hela unionen. Om medlemsstaten inte är fri från eller har visats vara fri från en viss b-sjukdom i hela sitt territorium eller i zoner eller anläggningskretsar på territoriet är medlemsstaten skyldig att inrätta ett obligatoriskt utrotningsprogram (artikel 31.1). Det obligatoriska utrotningsprogrammet ska syfta till utrotning av eller visande av frihet från den förtecknade sjukdomen. Pro- grammet ska genomföras i de djurpopulationer som berörs av sjuk- domen och omfatta relevanta delar av medlemsstatens territorium eller relevanta zoner eller anläggningskretsar på territoriet. Program- met ska tillämpas till dess att villkoren för att bevilja sjukdomsfri status för medlemsstatens berörda territorium eller zon i enlighet med artikel 36.1 eller anläggningskrets i enlighet med artikel 37.2 är uppfyllda. Utkastet till utrotningsprogram ska lämnas in till kom- missionen för godkännande och kommissionen ska genom genom- förandeakter godkänna programmen, om villkoren är uppfyllda. är tre sjukdomar kategoriserade som b-sjukdomar, nämligen olika varianter av tuberkulos, brucellos och rabies hos vissa djurslag. är friförklarat från samtliga dessa sjukdomar enligt det tidigare regelverket. Enligt artikel 280.1 ska en friförklaring an- ses som en godkänd sjukdomsfri status enligt EU:s djurhälsoförord- Beredskap, bekämpning och sjukdomsfri status Något krav på inrättande av obligatoriska utrotningsprogram finns alltså inte för svensk del. Om det skulle ske ett utbrott av en b-sjukdom kan det dock bli nödvändigt att inleda ett sådant program (artikel 79 b). EU-förordningens krav avseende c-sjukdomar I kategorin c-sjukdomar finns sådana sjukdomar som är relativt utbredda i unionen. Som sagts finns det inget krav på att medlemsstaterna ska bekämpa eller försöka utrota dessa sjukdomar. En medlemsstat kan alltså välja att inte bekämpa eller försöka utrota en c-sjukdom. De medlemsstater som väljer att bekämpa en c-sjuk- dom kan besluta att inrätta ett valbart utrotningsprogram (arti- kel 31.2). Om medlemsstaten efterfrågar erkännande av djurhälso- garantier inom unionen för sjukdomen i fråga vad gäller förflytt- ningar av djur eller produkter, ska ett utkast till programmet lämnas in till kommissionen för godkännande. Med djurhälsogarantier avses särskilda krav vid förflyttningar som motsvarar de nuvarande s.k. tilläggsgarantier som medlemsstaterna har rätt att ansöka om för vissa sjukdomar enligt dagens EU-regler. Tilläggsgarantier innebär att medlemsstaten vid förflyttningar av djur från ett annat EU-land kan ställa krav på att djuren ska vara testade för och ha befunnits fria från sjukdomen. En medlemsstat som har sjukdomsfri status för en viss c-sjukdom eller har ett utrotningsprogram som har godkänts av kommissionen och som syftar till frihet kan ansöka om att ställa upp sådana särskilda krav. Om ett valbart utrotningsprogram införs ska programmet ge- nomföras i de djurpopulationer som berörs av sjukdomen och om- fatta relevanta territorium eller zoner eller anläggningskretsar. Om en medlemsstat väljer att bedriva ett utrotningsprogram för att bli av med en viss c-sjukdom är målet med utrotningsprogrammet att uppnå sjukdomsfri status. Programmet ska därför tillämpas tills vill- koren för sådan status är uppfyllda för medlemsstatens berörda territorium, zon eller anläggningskrets, eller det är fastställt att vill- koren inte kan uppnås och programmet inte längre fyller ett syfte. Medlemsstaten kan dock även välja att när som helst upphäva pro- grammet. Det innebär dock i så fall att några särskilda krav vid förflyttning från en annan medlemsstat kan ställas. Beredskap, bekämpning och sjukdomsfri status är 14 sjukdomar kategoriserade som c-sjukdomar. har godkänd sjukdomsfri status för flertalet av dessa. Som sagts fortsätter en tidigare friförklaring att gälla även när EU:s djurhälsoförordning börjat tillämpas (artikel 280.1). För att fristatusen ska kunna behållas måste sjukdomarna bekämpas om det skulle ske ett utbrott i . När det gäller övriga c-sjukdomar kan antingen ansöka om sjukdomsfri status, om det finns förutsättningar för det, genom- föra valbara utrotningsprogram om det anses lämpligt, anta regler om bekämpning utan att inrätta ett utrotningsprogram eller välja att inte göra någotdera. I artikel 32 anges det vilka åtgärder som de obligatoriska och valbara utrotningsprogrammen åtminstone ska innehålla. Det handlar om minimiregler för att kommissionen ska godkänna programmen och inget hindrar att medlemsstaterna beslutar om även andra eller strängare åtgärder. I artikeln framgår att det bl.a. ska ingå åtgärder för sjukdomsbekämpning för utrotning av smittämnet i anläggningar, anläggningskretsar och zoner där en sjukdom förekommer och för förhindrande av återinfektion. I programmet ska det även ingå över- vakning i enlighet med bestämmelserna i 26–30 samt åtgärder för sjukdomsbekämpning som ska vidtas om övervakningen ger positiva resultat. Det har i förordning (EU) 2020/689 antagits bestämmelser för att säkerställa utrotningsprogrammens effektivitet. Av bestämmelserna i den delegerade akten framgår bl.a. att man gjort bedömningen att flertalet b- och c-sjukdomar ska bekämpas på anläggningsbasis. Det innebär att bekämpningsprogrammet bygger på att man beviljar sjukdomsfri status anläggning för anläggning med målet att alla anläggningar ska bli fria från sjukdomen. Gemensamma regler om utrotningsprogrammen har meddelats för dessa sjuk- domar. Rabies och blåtunga har dock ansetts olämpliga att bekämpa på detta sätt på grund av hur sjukdomarna sprids. Rabies sprids framför allt med vilda djur medan blåtunga är en vektorburen sjuk- dom som främst sprids via insekter. För dessa sjukdomar har det meddelats särskilda bestämmelser om utrotningsprogrammen. Vissa c-sjukdomar har inte ansetts kräva särskilda regler. Beredskap, bekämpning och sjukdomsfri status akten finns det också särskilda bestämmelser om de vattenlevande djuren. Behovet av nationella bestämmelser Frågan är vilka nationella lagstiftningsåtgärder som krävs med anled- ning av bestämmelserna om obligatoriska och valbara utrotnings- program. Det måste till att börja med klargöras vem som ska utföra de uppgifter som ankommer på medlemsstaten enligt artikel 32 i fråga om obligatoriska och valbara utrotningsprogram. B-sjukdomar omfattas av ett obligatoriskt bekämpningskrav, varför det är självklart att sådana sjukdomar ska bekämpas om ett utbrott sker. Huvudansvaret för detta bör vila på som med stöd av bemyndiganden bör kunna föreskriva eller besluta om bekämpningsåtgärder och att utforma det närmare innehållet i eventuella utrotningsprogram. När det gäller c-sjukdomar har vi i avsnitt 9.3 gjort bedömningen att det bör ankomma på regeringen att ta ställning till vilka c-sjuk- domar som ska vara åtgärdssjukdomar. Det är däremot inte nöd- vändigt att regeringen även tar ställning till om det ska bedrivas ett valbart utrotningsprogram för sjukdomen i fråga. Denna bedömning görs lämpligen av . Det bör därför i förordning framgå att utför de uppgifter som ankommer på en medlemsstat enligt artiklarna 31–34. Det bör vidare ankomma på att med stöd av bemyndiganden föreskriva eller besluta om de åtgärder som är nödvändiga inom de ramar som ges i EU-regleringen och att utforma det närmare innehållet i utrotnings- programmet. Våra överväganden om vilka c-sjukdomar som ska vara åtgärdssjukdomar finns i avsnitt 15.3. Flertalet bestämmelser i den delegerade akten riktar sig till den behöriga myndigheten, men det finns också vissa bestämmelser som riktar sig till aktörer. Det framgår av dessa bestämmelser att aktör- erna är skyldiga att följa de beslut som den behöriga myndigheten fattar när det gäller bl.a. övervakning, vaccination och bekämp- ningsåtgärder. Även om det alltså finns vissa bestämmelser om både programmens övergripande innehåll och om vissa skyldigheter för aktörerna, är det vår bedömning att det behöver kunna antas natio- nella föreskrifter om bekämpning av b- och c-sjukdomar. Beredskap, bekämpning och sjukdomsfri status Som redan framgått måste regeringen till att börja med kunna föreskriva att en viss c-sjukdom ska bekämpas. Vidare bör reger- ingen eller, efter bemyndigande, ha möjlighet att föreskriva och i enskilda fall fatta beslut om vilka specifika åtgärder som krävs för förebyggande och bekämpning av just den aktuella sjukdomen på en mer konkret och detaljerad nivå än vad som fram- går av förordningen och den delegerade akten. Av dessa föreskrifter bör det tydligt framgå vilka åtgärder som de behöriga myndigheterna kan eller får vidta och vilka skyldigheter som åligger enskilda. Efter- som bestämmelserna gäller åligganden för enskilda måste det finnas en grundläggande bestämmelse i lag om vilken typ av föreskrifter som får meddelas. Det kan inte anses vara fråga om sådana verk- ställighetsföreskrifter till bestämmelserna i förordningen och den delegerade akten som kan meddelas utan ett särskilt bemyndigande i lag (jfr avsnitt 5.11.4). De åtgärder som kan förekomma i ett utrotningsprogram är de- samma som kan förekomma vid övervakning, förebyggande och bekämpning i allmänhet. Vår bedömning är därför att även behovet av bemyndiganden är detsamma. Vi redovisar våra överväganden om behovet av bemyndiganden för bekämpning längre fram i detta kapitel och hänvisar dit för våra bedömningar och förslag i den delen. Behovet av bemyndiganden i fråga om övervakning har vi redovisat i kapitel 8. Artikel 33 reglerar innehållet i ansökningar om godkännande av utrotningsprogram och artikel 34 handlar om rapportering till kom- missionen från medlemsstater som genomför utrotningsprogram. Bestämmelserna kräver inga nationella åtgärder förutom att det an- ges vem som ska utföra de uppgifter som ankommer på medlems- staten enligt artikel 34. Uppgiften bör ligga på . Artikel 35 handlar om kommissionens genomförandebefogenheter. Beredskap, bekämpning och sjukdomsfri status Förslag: ska utföra de uppgifter som ankommer på medlemsstaten enligt bestämmelserna om sjukdomsfri status. Bedömning: Bestämmelserna om sjukdomsfri status kräver inga ytterligare nationella lagstiftningsåtgärder. Skälen för förslaget och bedömningen Bestämmelser om sjukdomsfri status finns i artiklarna 36–42. Med- lemsstaterna har möjlighet att ansöka hos kommissionen om erkän- nande av sjukdomsfri status för en eller flera b- eller c-sjukdomar. Ansökan kan gälla hela medlemsstatens territorium eller zoner eller anläggningskretsar inom medlemsstaten. Syftet med ett godkänn- ande av sjukdomsfri status är att medlemsstaten ska vara skyddad mot att förtecknade sjukdomar introduceras från andra delar av unionen eller från tredjeländer eller territorier. En medlemsstat får även i vissa specifika fall ansöka hos kommissionen om godkännande av sjukdomsfri status när det gäller en eller flera a-sjukdomar, sär- skilt om godkännande av statusen icke-vaccinering för hela eller delar av sitt territorium. Bestämmelserna om sjukdomsfri status riktar sig till medlems- staten och kommissionen. De kräver inga nationella lagstiftnings- åtgärder förutom bestämmelser om vem som ska utföra de uppgifter som ankommer på medlemsstaten, såväl när det gäller hållna djur som vilda populationer. Det bör framgå av förordning att dessa upp- gifter ankommer på . Som tidigare nämnts måste en medlemsstat som har beviljats sjukdomsfri status vidta bekämpningsåtgärder för att upprätthålla denna status. Beredskap, bekämpning och sjukdomsfri status 9.6Regelverket om förebyggande och bekämpning bör bygga på bemyndiganden Bedömningar: De sjukdomsspecifika bestämmelserna om före- byggande och bekämpning bör i huvudsak bygga på bemyn- diganden. Direkt tillämpliga bestämmelser om sjukdomsspecifika åtgärder för förebyggande och bekämpning bör i princip tas in i den nya djurhälsolagen bara om det bedöms nödvändigt, exem- pelvis för att regleringen ska leva upp till EU-rättsliga eller grund- lagsrättsliga krav. Provtagningslagen innehåller inga direkt tillämpliga bestämmelser om förebyggande och bekämpning av smittsamma sjukdomar, utan bygger på att beslut och föreskrifter meddelas med stöd av lagens bemyndiganden. Zoonoslagen har i huvudsak samma upplägg med den skillnaden att den innehåller regler om vad en veterinär ska göra vid misstanke om salmonella och om vissa underrättelser till olika myndigheter. I epizootilagen finns det, utöver långtgående bemyn- diganden, även direkt tillämpliga regler med krav på veterinärer och i olika skeden från första misstanke om en epi- zootisk sjukdom till det läge att det är klarlagt att ett fall av en epizootisk sjukdom har inträffat. Även djurhållare omfattas av vissa skyldigheter i det allra första skedet när en misstanke uppkommer om en epizootisk sjukdom. I bisjukdomslagen och bisjukdoms- förordningen finns både krav på vissa åtgärder som ska vidtas och bemyndiganden. Frågan är vilket upplägg som ska väljas i den nya djurhälsolagen. EU:s djurhälsoförordning och de delegerade akterna innehåller både direkt tillämpliga bestämmelser när det gäller bekämpning av vissa kategorier av sjukdomar och bestämmelser av direktivliknande karaktär som måste implementeras i nationell rätt. När det gäller de sjuk- domar som medlemsstaterna inte är skyldiga att bekämpa finns inga bekämpningsregler, som det i ett flertal fall finns starka nationella intressen av att de effektivt kan bekämpas. Med hänsyn till det anförda är det en utmanande uppgift att utforma ett sam- manhängande och begripligt regelverk som lever upp till både EU- Beredskap, bekämpning och sjukdomsfri status rättens krav och kravet på att den nuvarande höga nivån på smitt- skyddet i ska upprätthållas. Vår bedömning är att de sjukdomsspecifika bestämmelserna om förebyggande och bekämpning i huvudsak bör bygga på bemyndig- anden. Dessa kan användas för att komplettera tvingande EU-regler, men även för att vidta åtgärder i fråga om sjukdomar som vi inte är tvungna att bekämpa. Direkt tillämpliga bestämmelser om sjuk- domsspecifika åtgärder för förebyggande och bekämpning bör i princip tas in i den nya djurhälsolagen bara om det bedöms nöd- vändigt, t.ex. för att regleringen ska leva upp till EU-rättsliga eller grundlagsrättsliga krav. 9.7.1Alla åtgärdssjukdomar bör omfattas av bemyndigandena Förslag: Djurhälsolagen ska innehålla minst motsvarande möjlig- heter till åtgärder för förebyggande och bekämpning som enligt gällande nationell rätt, med de tillägg och justeringar som krävs till följd av EU:s djurhälsoförordning. De sjukdomsspecifika be- myndigandena om förebyggande och bekämpning ska omfatta alla åtgärdssjukdomar och ska inte differentieras utifrån hur sjuk- domen förtecknats. Enligt 4, 4 a § och 5 §§ epizootilagen ska en veterinär respektive vid grundad misstanke och senare när det är klarlagt att ett fall av epizootisk sjukdom har inträffat fatta beslut om olika åtgärder i den utsträckning som behövs för att motverka smitt- spridning. De mest långtgående åtgärderna ska vidtas när det är klar- lagt att det är fråga om ett utbrott av en epizootisk sjukdom. I ett sådant fall ska besluta om förbud mot att besöka eller lämna eller utföra transporter till eller från det områden där smitta förekommer (5 § första stycket). Detta kallas för smittför- Beredskap, bekämpning och sjukdomsfri status och åtgärderna ska anpassas till vad som behövs för att mot- verka smittspridning. Under samma förutsättningar ska regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, meddela föreskrifter eller i det enskilda fallet besluta om –förbud mot transporter av djur eller varor till, från eller inom områden som gränsar till områden där smitta förekommer eller om andra begränsningar i hanteringen av djur eller varor inom sådana angränsande områden, och –förbud mot tillträde till vissa djurstallar eller andra anläggningar där djur hålls (tillträdesförbud) eller särskilda villkor för tillträde till sådana anläggningar. får överlämna åt eller en annan statlig myndighet att fatta beslut i de angivna frågorna. I 8 § epizootilagen finns de bemyndiganden som gäller förebygg- ande och bekämpning av epizootiska sjukdomar. Bemyndigandena innebär en möjlighet för regeringen eller den myndighet som reger- ingen bestämmer att meddela föreskrifter eller i det enskilda fallet besluta om 1.slakt eller annan avlivning av djur som är eller misstänks vara smittade eller kan sprida smitta, 2.slakt eller annan avlivning av andra djur, 3.oskadliggörande av döda djur, produkter av djur, andra varor, avfall och annat material som kan sprida smitta, 5.vaccination eller annan förebyggande behandling av djur, 6.undersökning av djur och produkter av djur i kontrollsyfte, 8.begränsningar eller andra villkor vad gäller förflyttning av fordon, 9.begränsningar eller andra villkor vad gäller transport eller annan hantering av levande och döda djur, produkter av djur, andra varor, avfall och annat material, 10.registrering eller journalföring av djurtransporter, levande och döda djur, produkter av djur och andra varor, avfall och annat material, Beredskap, bekämpning och sjukdomsfri status 11.dokumentation i fråga om besök på en anläggning där djur hålls, 12.oskadliggörande av skadedjur som sprider smitta, 13.metoder för provtagning och analys, 14.skyldighet att till lämna uppgifter som kan ha betydelse för arbetet med att förebygga eller bekämpa epizootiska sjukdomar, och 15.annan åtgärd som ska genomföras till följd av beslut av Euro- peiska kommissionen eller som annars är nödvändig. Bemyndiganden om förebyggande och bekämpning av zoonoser finns i 5 § zoonoslagen. De har i huvudsak samma sakliga innehåll som bemyndigandena i epizootilagen. Paragrafen innehåller inte något bemyndigande om förflyttning av fordon och bemyndigandet om journalföring är något snävare utformat. I punkten 11 finns ett bemyndigande att meddela bestämmelser om vad den som är ansva- rig för ett laboratorium ska iaktta i fråga om rapportering med anledning av genomförda analyser, som saknar motsvarighet i epizooti- lagen. En annan skillnad i förhållande till 8 § epizootilagen är att det uttryckligen anges att får överlämna åt eller en annan statlig myndighet att fatta beslut i enskilda fall. Be- slutanderätten får även överlåtas åt en veterinär (7 § zoonoslagen). Även provtagningslagen innehåller ett antal bemyndiganden som syftar till att förebygga och hindra spridning av smittsamma djur- sjukdomar. Enligt 7 § får regeringen eller den myndighet som reger- ingen bestämmer meddela föreskrifter eller i det enskilda fallet be- sluta om avlivning eller isolering av djur samt begränsningar eller andra villkor när det gäller hanteringen av djur eller produkter av djur och andra varor eller när det gäller kontakter mellan djur och människor. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestäm- mer får meddela föreskrifter eller i ett enskilt fall besluta att djur får säljas till annat än slakt eller flyttas från ett område till ett annat inom landet, endast om djuren är fria från viss sjukdom (6 § andra stycket). I 3 § bisjukdomslagen anges vilka åtgärder som får vidtas i syfte att bekämpa och hindra spridning av en sådan bisjukdom som lagen är tillämplig på, dvs. varroasjuka, trakékvalster och amerikansk yngel- röta. Regeringen, eller en tillsynsman eller får Beredskap, bekämpning och sjukdomsfri status 1.förelägga innehavaren av ett bisamhälle att vidta åtgärd för att bekämpa sjukdom hos bisamhället, 2.förordna om förintande av ett bisamhälle, 3.föreskriva att bibostäder som inte länger hyser levande bin samt honung, bivax och avfall av honung eller bivax ska förvaras på ett sådant sätt att bin inte kan få tillträde till dem, 4.förbjuda eller föreskriva villkor för införsel, utförsel eller bortför- ande av levande bin, vaxkakor och avfall av sådana, begagnade bibostäder och begagnade biodlingsredskap, 5.vidta eller föreskriva annan åtgärd i fråga om enskilds egendom som är oundgängligen påkallad.