sou · H7B369 · 2020-01-01 00:00:00 — Begreppet validering definieras också på olika sätt inom de olika områden där det förekommer, vilket med- för att innehållet i validering skiljer sig mellan olika utbildnings- former, men också inom arbetslivet. Synen på vad validering innebär och vilka moment en validering ska innehålla är därmed olika. Detta skapar osäkerhet om valideringens värde och denna osäkerhet riske- rar att leda till att validering inte sker i tillräcklig och önskvärd om- fattning. Det är därför angeläget att fastställa en gemensam defini- tion som avser validering inom samtliga områden. En gemensam, övergripande definition av begreppet validering är en viktig institutionell förutsättning för att etablera ett samman- hållet system för validering. Med en gemensam definition skapas en samsyn och en ökad förståelse för vad validering är. Värdet och nyttan med validering för individer och arbetsgivare blir tydligare och därmed också enklare att kommunicera. I brist på en fastställd övergripande definition av validering an- vänds skollagens definition även inom en del andra verksam- heter och av olika aktörer också utanför skolväsendet. en ändamålsenlig lösning. Det kan knappast anses vara tydligt i för- hållande till aktörer inom övriga utbildningsformer och inom arbets- livet att skollagens definition för validering inom vuxenutbildningen skulle vara relevant för deras valideringsarbete. I departementspromemorian Validering med mervärde gjordes bedömningen att det svenska valideringsarbetet bör utgå från defi- nitionen av begreppet validering som finns i EU:s rekommendation om validering (Ds 2016:24, s. 63). En majoritet av remissinstanserna tillstyrkte promemorians bedömning. Något förslag till en övergri- pande svensk definition lämnades dock inte i departementsprome- . I stället lämnades förslag till ändring av definitionen av validering i skollagen. I remissvaren på departementspromemorian uttryckte flera instanser invändningar mot förslaget till ändrad definition i skollagen. framförde att den nuvarande definitionen kan gälla åtminstone Valideringsdelega- tionen har till sitt förfogande för utvecklingsarbete. EU:s rekommendation utgör utgångspunkten för den svenska definitionen av validering I EU:s rekommendation om validering definieras validering som en process där ett behörigt organ bekräftar att en person har uppnått läranderesultat som mätts mot en relevant standard, vilket redo- gjorts för i avsnitt 4.1.3 och 6.2.4. Valideringsprocessen beskrivs som bestående av fyra etapper: identifiering, dokumentation, be- dömning och certifiering. Vad som ska valideras, det vill säga det som i EU:s rekommen- dation uttrycks som individens läranderesultat, uttrycks i på olika sätt i olika sammanhang (se avsnitt 2.3.2). För att skapa en reglering av validering som fungerar i alla dessa sammanhang behövs ett samlande begrepp. Begreppet läranderesultat kan enligt Valider- ingsdelegationen beskrivas som det en person vet, förstår och kan göra. Begreppet kunnande bör därför kunna användas som ett samlingsbegrepp. Detta begrepp är dessutom betydligt enklare att förstå och använda än termen läranderesultat, eller resultat av lärande. Valideringsdelegationen föreslår därför att det är individens kunnande som ska valideras. EU:s rekommendation avser validering av icke-formellt och in- formellt lärande. Enligt Valideringsdelegationen bör dock en svensk definition av validering ha ett bredare anslag och avse tidigare förvärvat kunnande oberoende av hur det har förvärvats. Det är för- visso personer som har utvecklat kunnande utanför formell utbild- ning som har behov av att få detta kartlagt och bedömt för att det ska kunna erkännas. Uttrycket ”icke-formellt och informellt lärande” är dock otympligt och svårtillgängligt. Oberoende av hur det förvär- vats är däremot etablerat och inskrivet i den nuvarande definitionen i skollagen. Vid remissförfarandet av departementspromemorian Validering med mervärde framhöll några remissinstanser, bland andra , att det vid validering bör kunna göras en samlad bedöm- ning där även lärande från det formella utbildningssystemet ingår. Valideringsdelegationen instämmer i detta påpekande eftersom det innebär en omotiverad begränsning att enbart fokusera på kunnande som utvecklats genom icke-formellt och informellt lärande. Kunska- per från formella utbildningar kan tillsammans med informellt lärande ha gett det kunnande som efterfrågas för att motsvara kom- petenskraven som ställs i det specifika sammanhanget. hög- skola underströk i sitt remissvar att verklighetens valideringsverk- samhet ofta ser ut just så. I vissa situationer kan validering även vara aktuellt för att möj- liggöra erkännande av tidigare formell utbildning. Om en person på grund av krig eller konflikt saknar tillgång till den dokumentation som intygar detta, ska alla möjliga och skäliga åtgärder vidtas, för att utforma förfaranden som gör att personen snabbt och rättvist ska få en bedömning av om kraven för tillträde till utbildning eller yrkes- utövning är uppfyllda.16 Med en bredare beskrivning av vad som kan valideras behöver definitionen av validering ta fasta på beskrivningen av processen. Det finns flera andra processer där ett behörigt organ bekräftar att en person har uppnått läranderesultat som mätts mot en relevant stan- dard (se avsnitt 2.3.4). Det som skiljer en validering från till exempel erkännande av utländsk utbildning eller erkännande av en utländsk yrkeskvalifikation är att valideringsprocessen omfattar kartläggning och bedömning av sådant kunnande som personen inte tidigare fått formellt bedömt och dokumenterat, eller som individen av olika skäl saknar formella intyg på. 16SÖ 2001:46 Lissabonkonventionen, Avsnitt VII, Art. VII. Ett ytterligare skäl för att definitionen av validering bör utgå från processen och inte resultatet är att nuvarande svenska definitioner av validering utgår från vad som sker i valideringsprocessen (se av- snitt 6.2.2). Acceptansen och förståelsen av en ny definition under- lättas om berörda aktörer känner igen konstruktionen. Valideringsprocessens moment utgörs av fördjupad kartläggning, bedömning och erkännande Valideringsdelegationen föreslår att validering ska definieras som en strukturerad process för fördjupad kartläggning, bedömning och erkännande av kunnande som en person besitter oberoende av hur det förvärvats. Förslaget utgår från EU:s rekommendations beskriv- ning av valideringsprocessen men har anpassats till ett, för svenska förhållanden, mer etablerat språkbruk. Fördjupad kartläggning ska vara det första momentet i en valider- ingsprocess. Kartläggning innebär att en persons tidigare lärande utforskas och dokumenteras. Momentet motsvarar i stort de två etapper som i rekommendationen benämns identifiering och doku- mentation av individens särskilda erfarenheter. Vid en kartläggning utgör olika dokument, som till exempel arbetsintyg och betyg och intyg från genomgångna utbildningar, viktiga källor för att påvisa och styrka personens tidigare lärande. Sådana dokument bör kom- pletteras med intervju eller samtal för att ge individen möjlighet att beskriva sitt kunnande. Självskattningar kan vara ett bra underlag för ett sådant samtal. Kartläggningen syftar till att synliggöra personens kunnande på ett sådant sätt att de går att bedöma i valideringspro- cessens nästa steg. Den kartläggning som ingår i en validering är där- med en fördjupad kartläggning som görs mot den kompetensstan- dard som valideringen avser. Bedömningen avser en formell bedömning. I detta moment kon- trolleras och bedöms om personens kunnande motsvarar de kom- petenskrav som valideringen avser. Bedömningen ska göras av en person med ämnes- eller yrkeskompetens inom området. Metoderna för bedömningen ska vara relevanta och tillförlitliga i förhållande till den kompetens som ska bedömas. Ofta behöver individens kun- nande prövas både praktiskt och teoretiskt. Erkännande av resultatet av bedömningen innebär att individen erhåller ett formellt intyg som styrker att kunnandet motsvarar den kompetensstandard som valideringen görs mot. Individen ska såle- des kunna erhålla en hel eller delar av en kvalifikation efter en vali- dering. Detta moment motsvarar certifieringssteget i EU:s rekom- mendation. Kompetensintyget kan ha olika former beroende på syftet med valideringen och inom vilket område valideringen görs. Det kan handla om bland annat betyg, intyg, poäng, yrkesbevis eller certifikat. Vid validering för tillträde till utbildning utgörs erkännan- det av ett beslut om att den sökande är behörig och kan antas till den sökta utbildningen. Om bedömningen visar att individen har kunnande som mot- svarar delar av kompetenskraven bör ett intyg ges som bekräftar de delar personen har fått erkänt. I detta fall bör information också lämnas om vilka kompletterande insatser som personen behöver vidta för att kunna få ett fullt erkännande (en hel kvalifikation). 6.5.2Definitionen ska finnas kvar i skollagen Förslag: Definitionen av validering ska även fortsättningsvis finnas kvar i skollagen. 20 kap. 42 § och 21 kap. 21 § skollagen ska där- för ändras så att de anger att validering ska definieras som en strukturerad process som innehåller fördjupad kartläggning, be- dömning och ett erkännande av kunnande som en person besitter oberoende av hur det förvärvats. Definitionen av validering behöver finnas i lag Valideringsdelegationen har i avsnitt 6.5.1 föreslagit en ny definition av validering. Nuvarande definition av validering finns i skollagens kapitel som rör vuxenutbildning och särskild utbildning för vuxna. Samma definition återfinns även i förordningen (2000:634) om arbetsmarknadspolitiska program. Validering används dock inom många fler områden. När begrep- pet validering definieras i skollagen är det inte klart att innebörden av validering är tydlig för aktörer inom övriga utbildningsformer samt för aktörer utanför utbildningsväsendet och i arbetslivet. Det finns därför starka skäl som talar för att definitionen, i stället för i skollagen, borde placeras i en lag eller en förordning med gemensam tillämplighet för alla de områden där validering av tidigare förvärvat kunnande kan bli aktuellt. Det finns emellertid även starka skäl som talar i motsatt riktning, det vill säga att definitionen ska vara kvar i skollagen. I kapitel 11 lämnar Valideringsdelegationen förslag för att öka tillgången till validering inom vuxenutbildning. Ett av dessa förslag är att det ska bli en skyldighet för huvudmännen att erbjuda elever i vuxenutbildning att få sina kunskaper och sin kompetens validerad. Den nuvarande bestämmelsen innebär endast att en elev kan få sina kunskaper och sin kompetens validerade. Delegationens förslag innebär därför att kommunerna kommer att åläggas en ny skyldighet. Av regeringsformen framgår att skyldigheter för kom- muner ska meddelas i lag.17 kan dock i lag bemyndiga regeringen att meddela sådana föreskrifter.18 Detta innebär att skyl- digheten för kommunen att erbjuda validering ska meddelas genom lag eller ha stöd i lag. Detsamma gäller enligt delegationens mening även bestämmelser som beskriver innebörden av en sådan validering. När den nuvarande definitionen infördes i skollagen 2010 utta- lade regeringen som skäl för det att validering är ett centralt begrepp som är väsentligt att definiera i lag, huvudsakligen för att en gemen- sam tolkning av begreppen ökar möjligheterna till samförstånd mellan olika intressenter.19 Man anförde vidare att lagregleringen rörande validering i stora drag skulle utformas i likhet med vad som gäller vid betygssättning för att stärka individens rättssäkerhet. Definitionen av validering är dessutom ett väsentligt begrepp som har stor betydelse för den nya skyldighet som åläggs kom- munerna genom delegationens förslag i kapitel 11. Definitionen av validering inom vuxenutbildning bör därför enligt dele- gationens mening även fortsättningsvis regleras i lag och inte i för- ordning. Definitionen av validering ska vara kvar i skollagen Delegationen menar vidare att eftersom kommunerna i av- snitt 11.3.2 föreslås bli skyldiga att tillhandahålla validering, samt att validering är en viktig beståndsdel i kommunernas ansvar för den 178 kap. 2 § första stycket 3 regeringsformen. 188 kap. 3 § regeringsformen. 2009/10:165 s. 492 f. kommunala vuxenutbildningen, bör definitionen av begreppet även fortsättningsvis finnas i skollagen och inte i någon annan lag. Även valideringens koppling till betyg och prövning, som båda är reglerade i skollagen, talar för detta. Begreppet validering förekommer dessutom i ett flertal bestäm- melser i såväl skollagen (2010:800) som i förordningen (2011:1108) om vuxenutbildning samt i flera andra förordningar inom skolom- rådet. Om själva definitionen skulle placeras i ytterligare en författ- ning skulle regelverket för validering inom vuxenutbild- ning bli avsevärt svårare att överblicka. Definitionen av validering ska därför, enligt Valideringsdelegatio- nens förslag, finnas kvar i 20 kap. 42 § och 21 kap. 21 § skollagen, men ändras i enlighet med vad delegationen föreslår i avsnitt 6.5.1. Definitionen får då helt naturligt en styrande verkan för innebörden av begreppet även i förordningen (2011:1108) om vuxenutbildning, förordningen (1991:1124) om avgifter för prövning inom skolväsen- det, och förordningen (2015:1047) med instruktion för Statens skol- verk, eftersom även de rör vuxenutbildning. Överväganden beträffande förordningen (2016:937) om statsbi- drag för regional yrkesinriktad vuxenutbildning återfinns under avsnitt 11.3.2. 6.5.3En ny förordning med generella bestämmelser om validering Förslag: En förordning med generella bestämmelser om valider- ing ska införas, den så kallade valideringsförordningen. Förord- ningen ska reglera validering av en persons förvärvade kunnande för att erhålla kvalifikationer eller delar av sådana kvalifikationer som omfattas av förordning (2015:545) om referensram för kvali- fikationer för livslångt lärande (SeQF) samt för behörighet till utbildning som kan leda till sådana kvalifikationer, om inte annat föreskrivs i annan författning. Syftet med förordningen är att göra begreppet validering tyd- ligt och därmed öka användning, kvalitet och värde av validering inom utbildning och arbetsliv. Förordningen ska hänvisa till den definition av validering som anges i 20 kap. 42 § och 21 kap. 21 § i skollagen. Förordningen ska därutöver ange att en validering ska kunna leda till att ett behörigt organ kan bekräfta att personen har förvärvat kunnande som motsvarar fastställda krav. Hänvisningar till den nya förordningen om validering införs i förordning (2000:634) om arbetsmarknadspolitiska program, förordning (2011:1162) med instruktion för Myndigheten för , förordning (2012:140) om statsbidrag för viss utbildning som rör tolkning och teckenspråk och förordning (1985:613) om auktorisation av tolkar och översättare. Förordningen om validering ska avse samtliga kvalifikationer som omfattas av SeQF Delegationen har i avsnitt 6.5.1. och 6.5.2. föreslagit att en ny defi- nition av validering blir styrande för den validering som utförs inom kommunernas vuxenutbildning. I skollagen finns, utöver definitionen, även bestämmelser som tillsammans utgör en viss struktur för hur validering ska gå till (se avsnitt 6.1.1). Bestämmelserna avser bland annat vilken dokumentation som ska utfärdas efter en validering och vem som ska utfärda dokumentationen. Det framgår av skollagen och dess förarbeten mot vilka kunskaps- krav som bedömningen ska göras, se mer om detta i avsnitt 11.3.2. Dessa regler går dock inte att applicera på validering utanför kom- munal vuxenutbildning. För validering som utförs utanför detta om- råde finns ett behov av definition av begreppet validering, på det sätt som finns i skollagen, men även behov av kompletterande bestäm- melser om vilken dokumentation som ska utfärdas, vem som ska utfärda den och mot vilka kunskapskrav som bedömningen ska göras. Med definitionen behöver följa en gemensam begreppsappa- rat, som på ett övergripande plan tydliggör vad validering innebär. Delegationen föreslår därför att en särskild förordning ska gälla för validering av en persons förvärvade kunnande. Valideringsdelegationens förslag innebär att en förordning med generella bestämmelser om validering införs, som innehåller dels ett återgivande av den definition av begreppet validering som finns i skollagen, dels ytterligare bestämmelser som beskriver hur en vali- dering ska gå till. Den nya förordningen ska avse valideringsinsatser inom samtliga utbildningsformer, i arbetslivet och i övriga verksam- heter som omfattas av förordningen (2015:545) om referensram för kvalifikationer för livslångt lärande (SeQF), om inte annat föreskrivs i annan författning. Detta innebär att både de kvalifikationer som är nivåplacerade i bilaga 2 till förordningen, och de kvalifikationer som nivåplacerats i referensramen genom beslut av Myndigheten för enligt 4 § i förordningen, omfattas. Detta anges i 1 § i valideringsförordningen. Eftersom flera av de kvalifikationer som är nivåplacerade i bilaga 2 i SeQF-förordningen är sådana som kan uppnås genom studier inom kommunernas vuxenutbildning omfattas även validering inom kom- munernas vuxenutbildning av valideringsförordningens bestämmelser. Detta gäller dock bara om inte annat föreskrivs i annan författning. Detta innebär att i de fall det finns mer detaljerade bestämmelser i annan lag, förordning eller föreskrift, så gäller den regleringen och inte valideringsförordningens mer generella bestämmelser. Ett exem- pel på detta är att de föreskrifter om kurs- och ämnesplaner som utfärdat som anger kunskapskraven för varje kurs gäller före vad som sägs om kompetensstandard i valideringsför- ordningen. Det finns därför ingen risk att det framstår som otydligt vilket av regelverken som ska tillämpas. En förordning med generella bestämmelser om validering innebär att begreppet validering används på ett enhetligt sätt i olika samman- hang. En sådan förordning utesluter dock inte att det inom vissa områden kan komma att behövas mer detaljerade bestämmelser om validering för att underlätta för utförare och andra aktörer. Sådana bestämmelser får ske i form av rekommendationer eller i föreskrifter med stöd i bemyndiganden som givits i annan författning. Förordningen ska innehålla en upplysning om skollagens definition Som delegationen redogjort för är det viktigt att det finns en gemensam och enhetlig definition av validering. Den definition som föreslås i avsnitt 6.5.1 – och som föreslås införas i skollagen i avsnitt 6.5.2 – ska därför vara styrande även för validering som utförs utanför kommunernas vuxenutbildning. Det är samma definition av begreppet som ska användas för validering som utförs inom såväl som utom vuxenutbildning. För att tydliggöra detta ska förordningen innehålla en bestämmelse som anger att det av 20 kap. 42 § andra stycket och 21 kap. 20 § andra stycket skollagen (2010:800) framgår att med validering avses en strukturerad process som inne- håller fördjupad kartläggning, bedömning och ett erkännande av kunnande som en person besitter oberoende av hur det förvärvats. Denna bestämmelse är införd i valideringsförordningens 3 §. Delegationens förslag innebär alltså att det blir en gemensam och enhetlig definition av validering som återfinns i två olika författningar. Delegationen menar att även om det finns generella nackdelar med en sådan ordning så överväger intresset av att definitionen, utöver i skollagen, även återfinns i ett regelverk av mer generell karaktär så att validering används på ett enhetligt sätt i olika sammanhang. En sådan ”dubbelreglering” förekommer även i annan lagstiftning, exem- pelvis i konsumentskyddslagstiftningen där ordet ”konsument” har en enhetlig definition som återfinns i olika lagar.20 Ett behörigt organ ska bekräfta att individens kunnande motsvarar fastställda och relevanta krav Värdet av en validering bygger på att individer, arbetsgivare och utbildningsanordnare kan lita på att valideringen har genomförts med kvalitet och mot relevanta kompetens- eller kunskapskrav. En nationellt fastställd kompetensstandard inom utbildningssektorn och/eller i arbetslivet är en grundläggande förutsättning för att upp- nå likvärdighet i valideringen oavsett var i landet valideringen ge- nomförs. För att ett intyg från en validering ska ha ett värde i praktiken är det också av avgörande betydelse att individens kunnande har be- kräftats av en aktör som har mandat och befogenhet att intyga kom- petens inom det utbildnings- eller yrkesområde som avses. Den som utför valideringen behöver ha ett tydligt mandat från relevant huvud- man inom utbildningssektorn eller från branschens företrädare på arbetsgivar- och arbetstagarsidan för att valideringens resultat ska ha legitimitet. EU:s rekommendations definition av validering omfattar båda dessa aspekter. Validering förutsätter enligt rekommendationen att det finns: 201 a § konsumenttjänstlagen (1985:716), 1 § konsumentköplag (1990:932) och 2 § konsument- kreditlag (2010:1846). •en fastställd och relevant kompetensstandard som individens kunnande kan bedömas emot, och •att det är tydligt vilken aktör som har mandat och befogenhet att bekräfta att en person har förvärvat ett kunnande som motsvarar de fastställda kompetenskraven. Valideringsdelegationen föreslår därför att det anges i validerings- förordningen att en validering ska kunna leda till att ett behörigt organ kan bekräfta att personen har förvärvat kunnande som mot- svarar fastställda och relevanta krav. En sådan bestämmelse finns i 2 § valideringsförordningen. En sådan relevant kompetensstandard som ingår i EU:s rekommen- dations definition är till exempel kompetenskrav för en yrkesroll, kunskapskrav eller lärandemål i kurs- eller ämnesplaner och behö- righetskriterier till en utbildning. Delegationen anser att kompe- tensstandarden bör uttryckas i enlighet med SeQF, det vill säga i form av läranderesultat som beskriver vad en person ska veta, förstå och kunna göra. På så sätt blir det möjligt att bedöma kunnande som utvecklats i olika sammanhang mot samma kompetensstandard. För att kompetensstandarder som avser yrkesroller ska få legitimitet, bör de berörda aktörerna inom branschen på både arbetsgivar- och arbetstagarsidan ha involverats i framtagandet av standarden. I vali- deringsförordningen finns bestämmelsen om kompetensstandard för validering i 6 §. Vad som avses med behörigt organ är tydligt inom formell ut- bildning. Det är lärare med befogenhet att sätta betyg och examinera inom det utbildningsområde som berörs. Huvudmannen för utbild- ningen (det vill säga kommunen, utbildningsanordnare med betygs- eller examensrätt eller lärosätet) ansvarar för kvaliteten i utbildnings- verksamheten och för att utfärda intyg och betyg samt för beslut om behörighet och tillgodoräknanden. För validering mot yrkeskrav eller mot andra icke-formella kvalifikationer är det den eller de organisationer som står bakom kompetensstandarden i fråga som utser och godkänner valideringsutförare och ansvarar för kvalitets- säkringen av de intyg, certifikat och liknande som utfärdas. Vad som avses med behörigt organ finns angivet i 6 § valideringsförordningen. Hänvisningar till förordningen om validering införs i berörda författningar Som redogjorts för i avsnitt 6.1.2 finns det ett antal förordningar som innehåller begreppet validering, som är relevanta för validering av människors tidigare förvärvade kunnande. Förordningen (2000:634) om arbetsmarknadspolitiska program innehåller dessutom en defini- tion av validering. För att begreppet validering ska användas på ett enhetligt sätt i författningar och i andra sammanhang bör samtliga författningar som innehåller begreppet validering (och som rör kart- läggning, bedömning och erkännande av människors tidigare för- värvade kunnande) styras av de bestämmelser om hur processen för validering ska se ut som finns i valideringsförordningen.