sou · H8B337 · 2020-06-17 00:00:00 — Samtliga sank- tionsgrundande händelser ska dock framgå av ett beslut om sanktion. Detta följer av motiveringsskyldigheten i 13 kap. 13 §. I andra stycket 1 anges att sammanläggning av sanktionsgrunder endast får göras för de sanktionsgrundande händelserna som ligger innan den sökande har informerats om att arbetslöshetskassan kan komma att besluta om en sanktion. Vanligtvis får en sökande information om detta från Arbetsförmedlingen i anslutning till en sanktionsgrundad händelse, eftersom Arbetsförmedlingen enligt 16d § förordning (2000:628) om den arbetsmarknadspolitiska verk- samheten ska informera den sökande om att en under- rättelse har gjorts om att det kan antas att den sökande missköter arbetssökandet, förlänger tiden i arbetslöshet eller orsakar arbetslös- heten, eller inte uppfyller de allmänna villkoren för rätt till arbetslös- hetsersättning. I andra stycket 2 anges det att sammanläggning endast får ske inom respektive sanktionsgrupp. Det innebär att sammanläggning inte får göras om en sökande t.ex. inte har lämnat in en aktivitetsrapport inom utsatt tid och avvisat ett erbjudet lämpligt arbete. Dessa två sanktions- grundande händelser tillhör två olika sanktionsgrupper och ska alltså alltid leda till två sanktionsbeslut och två sanktioner. I tredje stycket anges det att flera sanktionsgrunder kan samman- läggas även om de ligger både före och efter det att en sökande fått information om att han eller hon kan komma att varnas eller stängas av från rätt till ersättning. Det får avgöras från fall till fall vilka situationer som kan utgöra särskilda skäl. Bestämmelsen bör dock användas med försiktighet för att inte motverka syftet med sanktionerna. Exempel på särskilda skäl kan vara om det har gått endast efter det att en sökande fått information från Arbetsförmedlingen om att det kan vara aktuellt med en sank- tion, och att han eller hon i praktiken inte haft möjlighet att korri- gera sitt beteende. Avstängning från rätt till arbetslöshetsersättning (avstängningstiden) ska räknas från och med den dag då grunden för avstängningen inträffade. Om ett förhållande som medför avstängning inträffar under en på- gående avstängningstid ska dock den nya avstängningstiden gälla från utgången av den föregående avstängningstiden. I avstängningstiden ingår dagar för vilka karenstid skulle ha till- godoräknats eller som det skulle ha lämnats arbetslöshetsersättning för om avstängning inte hade skett. Detsamma gäller dagar när den sökande utfört förvärvsarbete. Förslaget behandlas i avsnitt 15.5.5. I paragrafen finns regler om beräkning av avstängningstiden. Paragrafen motsvarar i huvudsak 45 § första och andra stycket . I första stycket anges det att avstängningstiden ska räknas från och med den dag då det förhållande som anges i 1–3 §§ inträffat. Av andra stycket framgår det att om ett förhållande som föran- leder avstängning på nytt upprepas under pågående avstängningstid, ska den nya avstängningstiden inledas vid utgången av den före- gående avstängningstiden. I tredje stycket anges det att i avstängningstiden ingår dagar för vilka karenstid skulle ha tillgodoräknats eller dagpenning skulle ha lämnats, om avstängningen inte hade skett. Detsamma gäller dagar när den sökande har utfört förvärvsarbete. En avstängning får inte pågå längre än räknat från det avstängningsgrundande förhållandet. Om ny grund för avstängning inträffar under pågående avstängnings- tid, får avstängningen med anledning av det nya avstängningsgrun- dande förhållandet inte pågå längre än räknat från utgången av den föregående avstängningstiden. Förslaget behandlas i avsnitt 15.5.5. I paragrafen finns regler om en bortre gräns för en avstängning från rätt till arbetslöshetsersättning. Paragrafen motsvarar 45 § tredje stycket . I första stycket anges det att en avstängning inte får pågå efter att 112kalenderdagar förflutit från den avstängningsgrundande händel- sen. Bestämmelsen innebär att kalenderspärren blir densamma oavsett på vilken grund avstängningen sker och oavsett avstängningstidens längd med avseende på antal ersättningsdagar. I andra stycket anges det att om ny grund för avstängning inträffar under pågående avstängningstid, får avstängningen, med anledning av den nya avstängningsgrundande händelsen, inte pågå än 112kalenderdagar räknat från utgången av den föregående avstäng- ningstiden. Utgången av den föregående avstängningstiden påverkas ibland av att förflutit från den avstängningsgrun- dande händelsen. Denna kalenderspärr bestämmer då slutdatumet för den . I följande exempel bestäms utgången av den första avstängnings- tiden av kalenderspärren. En sökande har lämnat sitt arbete utan gil- tig anledning och därför stängts av från rätt till ersättning i 45 ersätt- ningsdagar. Innan samtliga avstängningsdagar har verkställts påbörjar sökanden en ny anställning, som han eller hon sedan lämnar utan giltig anledning. Följden blir att han eller hon på nytt ska stängas av från rätt till arbetslöshetsersättning. Därefter blir sökanden sjuk- skriven under pågående avstängning med anledning av den första avstängningsgrundande händelsen. Sökanden får alltså inte arbets- löshetsersättning innan den första avstängningen till fullo har verk- ställts. Om den sökande sedan på nytt ansöker om arbetslöshetsersätt- ning, ska avstängningstiden inledas med efter den första avstängningsgrundande händelsen. Kalenderspärren har bara betydelse för fall då den tidigare avstängningen inte har verkställts. Ett arbete ska anses lämpligt om 1.det inom ramen för tillgången på arbetstillfällen tagits skälig hän- syn till den sökandes förutsättningar för arbetet och andra personliga förhållanden, 2.anställningsförmånerna är förenliga med de förmåner som arbets- tagare får som är anställda enligt kollektivavtal eller, om kollektivavtal inte finns, är skäliga i förhållande till de förmåner arbetstagare med lik- värdiga arbetsuppgifter och kvalifikationer får vid jämförliga företag, 3.arbetet inte hänför sig till en arbetsplats där arbetskonflikt råder till följd av stridsåtgärder som är lovliga enligt lag och kollektivavtal, och 4.förhållandena på arbetsplatsen motsvarar vad som anges i författ- ning eller myndighetsföreskrifter om åtgärder till förebyggande av ohälsa eller olycksfall. Förslaget behandlas i avsnitt 15.5.6. I paragrafen regleras när ett arbete ska anses lämpligt enligt 1 och 2 §§. Paragrafen motsvarar 44 § första stycket . Av punkt 1 följer att ett arbete ska anses lämpligt om det inom ramen för tillgången på arbetstillfällen tagits skälig hänsyn till den sökandes förutsättningar för arbetet och andra personliga förhål- landen. I bestämmelsen tydliggörs att det vid prövning av om ett visst arbete för en viss person och ska anses vara lämpligt, måste det tas hänsyn till faktorer både hos den enskilde och på arbetsmarknaden i stort. Bestämmelsen ska tolkas i ljuset av de internationella konventioner som har förbundit sig till att följa, t.ex. artikel 21 i konvention (168) om främjande av syssel- sättning och skydd vid arbetslöshet. Av punkt 2 följer att ett arbete ska anses lämpligt om anställnings- förmånerna är förenliga med de förmåner som arbetstagare får som är anställda enligt kollektivavtal eller, om kollektivavtal inte finns, är skäliga i förhållande till de förmåner arbetstagare med likvärdiga arbetsuppgifter och kvalifikationer får vid jämförliga företag. Bestäm- melsen innebär att en sökande inte behöver söka eller ta ett arbete om lön eller andra anställningsförmåner inte följer av kollektivavtal eller, om kollektivavtal inte finns, är skäliga i förhållande till de för- måner arbetstagare med likvärdiga arbetsuppgifter och kvalifikationer får vid jämförliga företag. Av punkt 3 följer att ett arbete ska anses lämpligt om det inte hänför sig till en arbetsplats där arbetskonflikt råder till följd av strids- åtgärder som är lovliga enligt lag och kollektivavtal. Bestämmelsen innebär att en sökande inte behöver söka eller ta ett arbete på en arbets- plats där det råder arbetskonflikt, givet att de vidtagna stridsåtgär- derna är lovliga enligt lag eller kollektivavtal. Av punkt 4 följer att ett arbete ska anses lämpligt om förhållan- dena på arbetsplatsen motsvarar vad som anges i författning eller myndighetsföreskrifter om åtgärder till förebyggande av ohälsa eller olycksfall. Bestämmelsen innebär att en sökande inte behöver söka eller ta ett arbete på en arbetsplats där förhållandena inte motsvarar vad som följer av föreskrifter om åtgärder till förebyggande av ohälsa eller olycksfall. Enligt 9 § kan regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer med stöd av 8 kap. 7 § regeringsformen meddela ytter- ligare föreskrifter om lämpligt arbete. Med lämpligt arbete i 1 och 2 §§ och med anställning i 2 § avses inte förtroendeuppdrag som enligt lag ger rätt till ledighet från anställning. Förslaget behandlas i avsnitt 15.5.7. I paragrafen finns en särskild bestämmelse som anger hur för- troendeuppdrag ska ses i förhållande till regelverket för sanktioner inom arbetslöshetsförsäkringen. Paragrafen motsvarar 44 a § . Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer kan med stöd av 8 kap. 7 § regeringsformen meddela 1.föreskrifter om vad som ska anses utgöra godtagbara skäl och giltig anledning, och 2.ytterligare föreskrifter om lämpligt arbete. Förslaget behandlas i avsnitt 15.5.6 och 15.5.8. I paragrafen finns en upplysningsbestämmelse som anger att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer kan med- dela föreskrifter om vad som ska anses utgöra godtagbara skäl och giltig anledning samt ytterligare föreskrifter om lämpligt arbete. Paragrafen motsvarar 44 och 44 b §§ . När det gäller föreskriftsrätten för lämpligt arbete innebär bestäm- melsen att regeringen eller den myndighet som regeringen bestäm- mer kan meddela ytterligare föreskrifter, dvs. föreskrifter med nytt materiellt innehåll i förhållande till 7 §. Frånkännande av rätt till ersättning Oriktiga eller vilseledande uppgifter Den som medvetet eller av grov vårdslöshet har lämnat oriktiga eller vilseledande uppgifter eller låtit bli att anmäla ändrade förhållanden till arbetslöshetskassan om ett förhållande som är av betydelse för hans eller hennes rätt till arbetslöshetsersättning, ska frånkännas rätt till sådan ersättning. Den som är medlem i arbetslöshetskassan får frånkännas rätt till arbetslöshetsersättning endast om kassan vid prövning enligt 37 § första stycket lagen (1997:239) om arbetslöshetskassor har funnit att han eller hon inte ska uteslutas som medlem. Förslaget behandlas i avsnitt 15.6.1. I paragrafen regleras vilka förutsättningar som gäller för att en sökande ska frånkännas rätt till arbetslöshetsersättning. Paragrafen motsvarar i huvudsak 46 § första stycket . I första stycket anges det att en sökande ska frånkännas rätt till arbetslöshetsersättning när han eller hon har låtit bli att till arbets- löshetskassan anmäla ändrade uppgifter om förhållanden av bety- delse för hans eller hennes rätt till ersättning. I likhet med tidigare krävs att det är fråga om uppsåtligt handlande eller att den sökande varit grovt vårdslös. Både den som är medlem i en arbetslöshetskassa och den som inte är det ska frånkännas rätt till arbetslöshetsersättning. I andra stycket anges det att den som är medlem i en arbetslös- hetskassa ska frånkännas rätt till ersättning endast om kassan vid prövning enligt 37 § lagen (1997:239) om arbetslöshetskassor funnit att han eller hon inte ska uteslutas som medlem. Paragrafen omfattar även den som får arbetslöshetsersättning av men inte är ansluten till den kompletterande arbetslöshetskassan, om han eller hon till den kassan har lämnat oriktiga eller vilseledande uppgifter eller låtit bli att anmäla ändrade uppgifter om förhållanden av betydelse för rätten till ersättning. Därutöver omfattar bestäm- melsen den som var medlem i en arbetslöshetskassa när han eller hon lämnade vilseledande eller oriktiga uppgifter eller underlät att anmäla ändrade uppgifter, men som därefter har utträtt ur kassan. Det sak- nar då betydelse om personen har gått med i en ny arbetslöshetskassa eller inte. Det är den arbetslöshetskassa till vilken uppgifterna enligt första stycket har lämnats eller skulle ha lämnats som ska besluta om frånkännande, även om den som berörs har utträtt ur kassan. Ett beslut om frånkännande av rätt till arbetslöshetsersättning enligt 10 § ska avse . Om det finns förmildrande omständigheter får ett beslut om från- kännande enligt första stycket avse färre dagar, dock lägst 45 ersättnings- dagar. Om det finns försvårande omständigheter får beslutet avse fler dagar, dock högst . Förslaget behandlas i avsnitt 15.6.2. I paragrafen finns bestämmelser om beräkning av frånkännande- tiden. Paragrafen motsvarar delvis 46 a § . I första stycket anges det att ett beslut om frånkännande av rätt till arbetslöshetsersättning enligt 10 § ska avse . Till skillnad från tidigare framgår det nu uttryckligen av lagen hur länge ett frånkännande från rätt till arbetslöshetsersättning som huvud- regel ska vara. I andra stycket anges det att om det finns förmildrande omstän- digheter får ett beslut om frånkännande enligt första stycket avse färre dagar, dock lägst . Om det finns försvårande omständigheter får beslutet avse fler dagar, dock högst 195 ersätt- ningsdagar. Bestämmelsen innebär liksom tidigare en nedre och övre gräns för hur ett frånkännande ska gälla. Till skillnad från tidigare framgår det uttryckligen vilka krite- rier som ska gälla då ett frånkännande avviker från huvudregeln på . Vad som ska utgöra förmildrande respektive försvårande omständigheter får avgöras från fall till fall. Exempel på försvårande omständigheter kan vara när det är fråga om mer all- varliga fall, t.ex. då den enskilde skulle ha uteslutits ur en arbets- löshetskassa om han eller hon hade varit medlem i en arbetslöshets- kassa. I dessa fall bör frånkännandet avse . Ett beslut om frånkännande av rätt till arbetslöshetsersättning ska gälla från och med den dag då arbetslöshetskassan inledde utredningen av det förhållande som ligger till grund för beslutet. Ett beslut enligt första stycket får inte grundas på ett förhållande som ligger längre bakåt i tiden än , räknat från den tidpunkt då arbets- löshetskassan inledde utredningen. Förslaget behandlas i avsnitt 15.6.2. I paragrafen regleras beräkningen av frånkännandetiden. Paragra- fen motsvarar delvis 46 b § första stycket . I första stycket anges det att ett beslut om frånkännande av rätt till arbetslöshetsersättning, liksom , gäller från och med den dag då arbetslöshetskassan inledde den utredning av det förhållande som ligger till grund för beslutet. I andra stycket anges det att ett beslut om frånkännande av rätt till ersättning inte får grundas på ett förhållande som ligger längre bakåt i tiden än , räknat från den tidpunkt då arbetslöshets- kassan inledde utredningen. Preskriptionsbestämmelsen innebär att en sökande inte kan från- kännas rätt till arbetslöshetsersättning om grunden för förhållandet ligger bakåt i tiden från den tidpunkt då arbetslös- hetskassan påbörjade utredningen. Bestämmelsen innebär också att arbetslöshetskassan inte behöver fortsätta att utreda ett ärende om frånkännande om grunden för frånkännandet ligger längre än från det att utredningen påbörjades. En enskild som fått arbetslöshetsersättning är återbetalningsskyldig om han eller hon har förorsakat att ersättning har lämnats på felaktig grund eller med ett för högt belopp, genom att lämna oriktiga uppgifter eller underlåta att fullgöra en uppgifts- eller anmälningsskyldighet. Detsamma gäller om arbetslöshetsersättning i annat fall har lämnats felaktigt eller med ett för högt belopp och den enskilde har insett eller skäligen borde ha insett detta. Förslaget behandlas i avsnitt 16.4.1. I paragrafen anges huvudreglerna för vilka förutsättningar som gäller för att en enskild ska vara återbetalningsskyldig för utbetald arbetslöshetsersättning. Paragrafen motsvarar i huvudsak 68 § . I första stycket regleras när en enskild är återbetalningsskyldig då han eller hon har förorsakat att sådan ersättning har lämnats på fel- aktig grund eller med ett för högt belopp, genom att lämna oriktiga uppgifter eller underlåta att fullgöra en uppgifts- eller anmälnings- skyldighet. Vid sådana tillfällen, dvs. där den enskilde lämnat en fel- aktig uppgift eller underlåtit att fullgöra sina skyldigheter råder det strikt återbetalningsskyldighet. En enskild kan därför inte hänvisa till att han eller hon var i god tro om de uppgifter som har lämnats. Det krävs således inte att den enskilde varit medveten om felaktig- heten eller att han eller hon bort inse den. I andra stycket anges det att en enskild även är återbetalnings- skyldig om arbetslöshetsersättning i annat fall, dvs. utöver vad som anges i första stycket, har lämnats felaktigt eller med ett för högt belopp och den sökande har insett eller skäligen borde ha insett detta. I dessa fall handlar det om att en utbetalning kan ha gjorts på felaktig grund eller med för högt belopp, men utan att det beror på att den enskilde lämnat felaktiga uppgifter eller har underlåtit att lämna uppgifter av betydelse för rätt till ersättning. Det kan t.ex. röra sig om att arbetslöshetskassan betalat ut ersättning med ett för högt belopp som har att göra med en felräkning hos kassan. Vid ett sådant tillfälle ska det tas hänsyn till om den enskilde varit i s.k. god tro. Om den enskilde vare sig har insett eller borde ha insett att ersätt- ningen varit felaktig finns det inte grund för återkrav. Som exempel har en arbetslöshetskassa inte ansetts ha rätt att återkräva arbetslös- hetsersättningen när en arbetslös person, efter att ha begärt ompröv- ning av beslut att dra in hennes sjukpenning, fått sådan ersättning retroaktivt och därigenom fått sjukpenning och arbetslöshetsersättning (se RÅ 2007 ref. 8). En enskild som fått arbetslöshetsersättning är, utöver vad som anges i 1 §, återbetalningsskyldig om han eller hon senare har fått lön eller ekonomiskt skadestånd som den utbetalda arbetslöshets- ersättningen. Förslaget behandlas i avsnitt 16.4.1. I paragrafen anges ytterligare förutsättningar som gäller för att en enskild ska vara återbetalningsskyldig för utbetald arbetslöshetsersätt- ning. En enskild är därmed också återbetalningsskyldig om han eller hon senare har fått lön eller ekonomiskt skadestånd som den utbetalda arbetslöshetsersättningen. Paragrafen motsvarar i huvudsak 68 § . Om en enskild är återbetalningsskyldig enligt 1 eller 2 §§ ska det fel- aktigt utbetalda beloppet återkrävas. Förslaget behandlas i avsnitt 16.4.2. I paragrafen anges det att en felaktigt utbetald arbetslöshetsersätt- ning ska återkrävas från den enskilde. Paragrafen motsvarar delvis 68 § första meningen . Av bestämmelsen följer att arbetslöshetskassan ska fatta beslut om återkrav av arbetslöshetsersättning om förutsättningarna enligt 1 eller 2 § är uppfyllda. Bestämmelse ska läsas tillsammans med 6 § som anger att det, under vissa förutsättningar, kan beslutas om efter- gift. Vid eftergift kan kassan alltså helt eller delvis avstå från att kräva tillbaka en felaktigt utbetald ersättning. Någon ändring i sak i förhållande till den tidigare tillämpningen är inte avsedd, dvs. att en felaktigt utbetald ersättning ska återkrävas. Av 13 kap. 11 § följer att det är arbetslöshetskassan som beslutar i ärenden om arbetslöshetsersättning. Ett beslut om återkrav är ett ärende om arbetslöshetsersättning. Liksom är det den arbets- löshetskassa som har beslutat om och betalat ut arbetslöshetsersätt- ning som också ska besluta om återkrav av sådan ersättning. Detta gäller oavsett om en enskild har utträtt ur arbetslöshetskassan innan utredningen av återkravet inleddes. Om en enskild är återbetalningsskyldig får anstånd med betalningen medges. Det får också träffas avtal med honom eller henne om en av- betalningsplan. I fall som anges i första stycket ska ränta tas ut på det obetalda beloppet. Ränta ska tas ut från den dag då anståndet beviljades eller avtalet om avbetalningsplan träffades, dock inte för tid innan det åter- krävda beloppet har förfallit till betalning. Ränta ska tas ut efter en ränte- sats som överstiger statens utlåningsränta . Förslaget behandlas i avsnitt 16.4.3. I paragrafen regleras möjligheterna att bevilja anstånd och att träffa avtal om en avbetalningsplan. Paragrafen motsvarar 68 b § . Om ett belopp som har återkrävts inte betalas i rätt tid, ska dröjsmåls- ränta enligt räntelagen (1975:635) tas ut på beloppet. Detsamma gäller när den enskilde beviljats anstånd med betalningen eller träffat ett avtal om en avbetalningsplan och betalning inte sker inom den tid som följer av beslutet om anstånd eller avtalet. Förslaget behandlas i avsnitt 16.4.4. I paragrafen regleras förutsättningarna för att påföra ränta på ett återkrävt belopp. Paragrafen motsvarar 68 c § . Dröjsmål med betalningen kan föreligga både för en huvudford- ran och en delbetalning enligt en avbetalningsplan. Motsvarande gäller om betalningsfristen enligt ett anståndsbeslut har löpt ut. Ränta ska tas ut från den förfallodag som angetts i kravet eller i överenskom- melsen om anstånd eller avbetalningsplan. Av hänvisningen till ränte- lagen (1975:635) följer bl.a. att vad som där sägs om förfallodag, räntans storlek och möjligheterna till jämkning ska äga motsvarande tillämp- ning på en fordran avseende återbetalning av arbetslöshetsersättning. Räntelagen gäller endast de bestämmelser i lagen som avser eller är tillämpliga på just dröjsmålsränta. I de situationer där det finns anledning att jämka ett krav på ränta blir i första hand 6 § om eftergift tillämplig. Endast i undantagsfall kommer det därför finnas anledning att tillämpa 8 § räntelagen. Den bestämmelsen har också ett snävare tillämpningsområde än efter- giftsbestämmelsen i 6 §, eftersom de omständigheter som kan beak- tas som skäl för jämkning enligt 8 § räntelagen måste ha ett samband med orsaken till betalningsdröjsmålet. Om det med hänsyn till den enskildes personliga eller ekonomiska för- hållanden eller andra omständigheter finns särskilda skäl för det, får det beslutas om att helt eller delvis efterge ett krav på återbetalning eller ränta. Förslaget behandlas i avsnitt 16.4.5. I paragrafen regleras förutsättningarna för att efterge ett krav på återbetalningen eller ränta. Paragrafen motsvarar delvis 68 d § . Bestämmelsen har, i förhållande till sin föregångare, tydliggjorts på så sätt att det uttryckligen framgår att de särskilda skälen ska be- dömas utifrån den återbetalningsskyldiges personliga eller ekonomiska förhållanden eller andra omständigheter som är relevanta. Arbets- löshetskassan får avgöra från fall till fall vad som kan utgöra särskilda skäl för eftergift utifrån dessa kriterier. Som exempel på omstän- digheter som kan tas med i bedömningen är långvarig betalnings- oförmåga, allvarlig sjukdom eller andra sociala skäl. Om bedömningen görs att den återbetalningsskyldige varken eller inom en överblickbar framtid kommer att ha ekonomisk möjlighet att betala tillbaka det återkrävda beloppet kan det utgöra skäl för eftergift. Så kan exempelvis vara fallet om den återbetalningsskyldige genomgår skuldsanering. Även i andra fall kan den enskildes ekonomiska situa- tion vara sådan att det finns skäl att helt eller delvis befria honom eller henne från återbetalningsskyldighet. En endast tillfällig betal- ningsoförmåga är dock inte tillräcklig för att motivera att kravet efterges. Däremot kan det i vissa fall finnas anledning att tillfälligt avbryta indrivningen för att sedan återuppta den då den återbetal- ningsskyldiges ekonomiska situation har förbättrats. Endast i undantagsfall kan sjukdom i sig självt anses utgöra skäl för eftergift. Däremot kan sjukdom vara en faktor att ta med i bedöm- ningen av den återbetalningsskyldiges personliga förhållanden i stort.