sou · H8B361 · 2020-11-05 00:00:00 — Det kan, särskilt i relationen till utländska investerare, vara en fördel för om de kan använda en skyddad benämning som endast får användas för obligationer som uppfyller de högt ställda kraven enligt tillsynsförordningen. Mot den bak- grunden föreslår utredningen att europeisk säkerställd obligation (premium) ska införas som en skyddad benämning i LUSO. Denna benämning ska få användas endast för skuldförbindelser som upp- fyller kraven i dels nationell rätt i en stat inom EES som genomför direktivet om utgivning av säkerställda obligationer, dels i artikel 129 tillsynsförordningen. Som berörs i avsnitt 8.2 är ett emittentinstitut inte skyldigt att använda denna benämning, även om de säkerställda obligationer som institutet ger ut uppfyller kraven för detta. Benämningen europeisk säkerställd obligation Eftersom utredningen inte föreslår att tillgångar enligt artikel 6.1 b eller c i direktivet ska få förekomma i säkerhetsmassan, kan det anföras att det inte finns några starka skäl för att införa bestämmelser om benämningen europeisk säkerställd obligation utan tillägget premium i LUSO. Det finns dock två skäl för att ändå införa denna benämning. För det första följer det av direktivet att medlemsstaterna ska säkerställa att den nu aktuella benämningen endast används för säkerställda obligationer som uppfyller kraven i nationella bestäm- melser som genomför direktivet. Andra medlemsstater kan komma att tillåta tillgångar enligt artikel 6.1 b eller c i direktivet. I sådana fall får emittentinstituten i dessa medlemsstater ge ut europeiska säker- ställda obligationer som inte benämns premium. Säkerställda obliga- tioner som har getts ut av utländska emittentinstitut kan komma att marknadsföras i . Utredningen uppfattar innebörden av artikel 27.1 i direktivet på så sätt att medlemsstaterna är skyldiga att säkerställa att den nu aktuella benämningen omfattas av ett rättsligt skydd i den nationella rättsordningen, dvs. att det ska röra sig om en skyddad benämning. Således finns det av detta skäl ett behov av att ta in en bestämmelse om denna skyddade benämning i LUSO för att uppfylla kraven i direktivet. Detta gäller även om det inte råder någon tvekan om att med utredningens förslag är förhindrade att ge ut säkerställda obligationer för vilka tillgångar enligt artikel 6.1 b eller 6.1 c i direktivet ingår i säkerhetsmassan. För det andra bör inte vara förhindrade att använda den nu aktuella benämningen, även om de säkerställda obliga- tioner som de ger ut uppfyller kraven för att omfattas av premium- benämningen. Om väljer att göra detta, krävs det även av detta skäl att det rör sig om en skyddad benämning enligt svensk rätt. Mot ovanstående bakgrund föreslår utredningen att en bestäm- melse om den skyddade benämningen europeisk säkerställd obliga- tion tas in i LUSO. Benämningen svensk säkerställd obligation Svenska säkerställda obligationer ska uppfylla krav som är ännu högre än den miniminivå för premiumobligationer som följer av bl.a. artikel 129.1 i tillsynförordningen. Utredningen föreslår bland annat begränsningar i fråga om andelen kommersiella krediter i säkerhets- massan, begränsningar av vilka tillgångar enligt förordningen som får förekomma, m.m. Det finns därför skäl att även fortsättningsvis ha en särskild skyddad benämning för svenska säkerställda obligationer. Med detta avses sådana obligationer som har getts ut av , dvs. obligationer som uppfyller kraven i LUSO och föreskrifter som har meddelats med stöd av LUSO. föreslår därför att även benämningen svensk säkerställd obligation ska vara en skyddad benämning enligt LUSO. Den nuvarande bestäm- melsen i 2 kap. 2 § LUSO ska således ändras på så sätt. skulle det kunna förekomma att emittentinstitut som hör hemma i en annan stat inom EES än marknadsför säker- ställda obligationer under den europeiska premiumbenämningen. I en sådan situation kan det vara särskiljande för de svenska emittent- instituten att kunna använda den svenska benämningen och på så vis fortsatt värna om kvaliteten i svenska säkerställda obligationer och det ”varumärke” som dessa är förknippade med. Det bör inte vara möjligt att kringgå de ovan föreslagna bestäm- melserna om skyddade benämningar genom att marknadsföra en obligation under benämningen ”säkerställd obligation” utan tilläggen svensk, europeisk eller premium eller att använda en benämning som är förväxlingsbar med de ovan nämnda benämningarna. Två exempel på förväxlingsbara benämningar är ”säkrad obligation” respektive ”täckt obligation”1. Mot denna bakgrund bör en ny bestämmelse om förbud mot marknadsföring av förväxlingsbara benämningar tas in i LUSO. Enligt den nya bestämmelsen ska benämningen säkerställd obligation eller benämningar som är förväxlingsbara med någon av de ovanstående benämningarna inte få användas för något annat finansiellt instru- ment än respektive skuldförbindelse enligt ovan. Utredningens förslag ovan innebär att bestämmelserna om skyddade och förväxlingsbara benämningar kommer att gälla mot envar som marknadsför skuldförbindelser eller andra finansiella instrument i , oavsett om denne är ett emittentinstitut, en annan slags juridisk person eller en fysisk person. Mot denna bakgrund finns det 1Uttrycket ”täckt obligation” förekommer i kommissionens delegerade förordning (EU) 2016/2251 av om komplettering av och rådets för- ordning (EU) nr 648/2012 om OTC- derivat, centrala motparter och transaktionsregister med avseende på tekniska tillsynsstandarder för riskreduceringstekniker för som inte clearas av en central motpart. skäl att förtydliga bestämmelsen om tillämpningsområdet för LUSO på så sätt att det ska anges att LUSO även innehåller bestämmelser om användningen av benämningar av nu aktuellt slag (jfr det som sägs om tillämpningsområdet och utgivning av vissa obligationer i i prop. 2002/03:107 s. 91). Genom de ovan berörda förslagen genomförs artikel 27 i direktivet. Iavsnitt 15.2.2 lämnas förslag till särskilda övergångsbestäm- melser som berör om benämningen av säkerställda obligationer. Figur 8.1 En illustration av förslagen om skyddade benämningar De föreslagna bestämmelsernas tillämpningsområde i förhållande till varandra Europeisk säkerställd obligation (premium) 9 Matchning och övervärde I avsnitt 7.1 berörs att det är av avgörande betydelse för att principen om dual recourse ska fungera att det finns en säkerhetsmassa med tillgångar som är avskilda från emittentinstitutets övriga förmögen- hetsmassa på så sätt att de kan identifieras och rättsligt är utom räck- håll för de fordringsägare som inte omfattas av denna princip. Emellertid är också proportionerna mellan tillgångarna i säkerhets- massan och de skulder som är knutna till en viss säkerställd obliga- tion av stor betydelse för investerarskyddet. Mot den bakgrunden finns det s.k. matchningsregler, dvs. bestäm- melser som reglerar dessa proportioner, såväl i LUSO som i EU- regelverket och i utländska rättsordningar. I vissa fall innehåller matchningsreglerna även krav på likviditetsmatchning, dvs. match- ning av de betalningsflöden som genereras på tillgångs- respektive skuldsidan enligt ovan. I LUSO och i finns också krav på ett s.k. över- värde, dvs. den miniminivå med vilken värdet på de godtagbara till- gångarna i säkerhetsmassan ska överstiga värdet av skulderna. Från sådana lagstadgade krav på minsta övervärde ska skiljas de faktiska proportionerna mellan tillgångarna och skulderna, dvs. det faktiska övervärdet. Enligt LUSO ska det nominella värdet av säkerhetsmassan överstiga det sammanlagda nominella värdet av de fordringar som kan göras gällande mot emittentinstitutet på grund av säkerställda obligationer med (3 kap. 8 § LUSO). Regeln, som innebär ett krav på beloppsmatchning eller nominell matchning, tar således sikte på det nominella värdet av utfärdade obligationer respek- tive säkerhetsmassan (prop. 2002/03:107 s. 107 och 108). Såväl obliga- tionernas kapitalbelopp som räntor ska täckas. Säkerhetsmassans värde ska beräknas utifrån värdet av de krediter och fyllnadssäker- heter som ingår i den. Utredningen konstaterar att hänsyn också ska tas till de derivatkontrakt som har koppling till de säkerställda obligationerna när matchningsberäkningen görs. Uttrycket nominellt värde avser det ursprungliga belopp i löpande priser som följer av ett avtal eller annan överenskommelse. Det bestäms således för avtalets ingående och påverkas inte av senare värdeförändringar (jfr nuvärde eller marknadsvärde i avsnitt 9.2.2). Kravet på ett övervärde om infördes genom en lag- ändring som trädde i kraft i juni 2016.1 Före dess krävdes det inte ett övervärde om utan det var tillräckligt att beloppsmatch- ningen var . Det höjda kravet infördes för att möjliggöra att s.k. OTC-derivat som ingås av emittenter av säker- ställda obligationer kan undantas från ett krav på central motparts- clearing (prop. 2015/16:105 s. 8 och 9). För att ett sådant undantag ska vara möjligt krävs bland annat att säkerhetsmassan överstiger värdet av de fordringar som kan göras gällande mot emittentinstituten till följd av säkerställda obligationer med minst två procent.2 I förarbetena till LUSO beskrivs övervärde som en slags marginal eller säkerhetsmarginal (prop. 2002/03:107 s. 74 och prop. 2015/16:105 s. 8 och 9). Det anges dock inte i förarbetena vilken slags risk som ett krav på övervärde ska motverka (eng. mitigate). 1I förarbetena till lagändringen används uttrycket överhypotek i stället för övervärde (prop. 2015/16:105). 2Se artikel 1.2 i kommissionens delegerade förordning (EU) 2015/2205 av om komplettering av och rådets förordning (EU) nr 648/2012 vad gäller tekniska standarder för clearingkravet. I princip omfattas sådana derivat som används av vid hanteringen av ränte- och valutarisker kopplade till säkerställda obligationer av kravet på clearing (se vidare prop. 2015/16:105 s. 7). 9.2.2Matchning av marknadsvärden (nuvärden) I LUSO finns bestämmelser om emittentinstitutens riskhantering, som också har med matchningen att göra. krediter och fyllnadssäkerheter i säkerhetsmassan ska ges sådana villkor beträffande valuta, ränta och räntebindningsperiod att en god balans upprätthålls med motsvarande villkor för de säkerställda obliga- tionerna (3 kap. 9 § första stycket). Som berörs i avsnitt 7.2.6 får derivatavtal användas i detta syfte. ska anses ha uppnått en sådan balans om nuvärdet av tillgångarna i säkerhets- massan överstiger nuvärdet av skulderna avseende säkerställda obligationer med (andra stycket i samma paragraf). Vid beräkningen ska även derivatkontrakt med koppling till de säkerställda obligationerna beaktas. Med nuvärde avses marknadsvärde i den bemärkelsen att både till- gångarna i säkerhetsmassan och institutets skulder avseende säker- ställda obligationer ska värderas som nuvärdet av förväntade betal- ningsflöden (jfr prop. 2002/03:107 s. 108). Bestämmelsen om ett övervärde om vid nu- värdesberäkningen infördes genom den lagändring 2016 som berörs i avsnitt 9.2.1 ovan. I 3 kap. 9 § tredje stycket LUSO finns bestämmelser om bland annat likviditetsmatchning, vilket berörs i avsnitt 10.1. baseras på principen om nominell matchning, eller nominell täckning som det benämns i den svenska språkversionen av direktivet. Av direktivet framgår således att beräkningen av match- ningen bör följa principen om nominell matchning för kapital- beloppet (skäl 18). Medlemsstaterna har också möjlighet att använda en annan beräkningsmetod än principen om nominell matchning, förutsatt att den andra metoden är mer försiktig, närmare bestämt att den inte leder till en högre täckningskvot, där de säkerställda till- gångarna är täljaren och de skulder som är knutna till de säkerställda obligationerna är nämnaren. Vidare har medlemsstaterna ett utrymme för att ställa högre krav jämfört med det matchningskrav som anges i direktivet. Reglerna om matchning finns i artikel 15 i direktivet. Det aggregerade värdet av tillgångarna i säkerhetsmassan ska vara åtmin- stone lika stort som de aggregerade förpliktelserna i form av skyldig- heten att betala kapitalbelopp och ränta för utestående säkerställda obligationer (artikel 15.6). Denna regel får enligt utredningens mening uppfattas som att tillgångarna i säkerhetsmassan ska ha ett nominellt värde som är åtminstone lika stort som det nominella värdet av skulderna. Matchningen ska således vara . Det finns därmed inte något krav på övervärde i direktivet (se däremot avsnitt 9.3.2 nedan angående reglerna i tillsynsförordningen). Enligt direktivet ska en matchning uppnås mellan följande poster på tillgångs- respektive skuldsidan (artikel 15.3 och 15.4 första stycket). Figur 9.1 Nominell matchning Enligt artikel 15 i direktivet och artikel 129.3a i tillsynsförordningen *I direktivet fördelas de godtagbara tillgångarna på primärtillgångar respektive sekundära tillgångar. Utredningen föreslår dock att dessa uttryck inte ska användas i LUSO. Anm.: Utredningens egen illustration. Medlemsstaterna får tillåta att beräkningen av de förväntade kost- naderna för förvaltning och avveckling av programmet för säker- ställda obligationer görs genom ett schablonbelopp (artikel 15.3 andra stycket i direktivet). Fordringar utan säkerhet beträffande vilka fallissemang ska anses föreligga enligt artikel 178 i tillsynsförordningen får inte tas i beak- tande vid beräkningen (artikel 15.4 andra stycket i direktivet). En bestämmelse av liknande men mer långtgående innebörd finns i 3 kap. 2 § föreskrifter och allmänna råd om säkerställda obligationer, FFFS 2013:1. Enligt direktivet ska medlemsstaterna fastställa regler för beräk- ningen av ränteförpliktelser som ska betalas med avseende på säker- ställda obligationer och ränta som ska erhållas med avseende på till- gångarna i säkerhetsmassan (artikel 15.6 tredje stycket). Detsamma gäller värderingen av derivatkontrakt (artikel 15.5 i direktivet). Medlemsstaterna får som sagt tillåta andra principer för beräk- ningen än principen om nominell matchning, under förutsättning att detta inte leder till en högre matchningsnivå (täckningsnivå enligt direktivets ordalydelse, se artikel 15.7). Som berörs ovan finns det inte några regler om krav på övervärde i direktivet. Sådana regler finns däremot i tillsynsförordningen i dess nya lydelse. Som framgår av avsnitt 7.3.2 ska de tillgångar som avses i artikel 6.1 a i direktivet och artikel 129.1 i tillsynsförordningen uppfylla kraven i artikel 129.1a–129.3 i förordningen, vilket bland annat omfattar krav på exponeringsbegränsningar (se även nedan). Reglerna om övervärde finns dock i huvudsak i artikel 129.3a i förordningen, som således inte omfattas av denna hänvisning. Reglerna i förordningen är direkt tillämpliga vad gäller bland annat riskvikter och kapitalkrav men inte i fråga om utgivning av säkerställda obligationer. Det ovanstående innebär att LUSO inte med nödvändighet måste anpassas till reglerna i artikel 129.3a i för- ordningen. Enligt artikel 129.3a i tillsynsförordningen gäller en huvudregel om övervärde, enligt de beräkningsgrunder för nominell matchning som anges i direktivet. dock fastställa ett lägre övervärde om följande förutsättningar är uppfyllda: •Beräkningen baseras på ett formellt tillvägagångssätt enligt vilket den underliggande risken för tillgångarna beaktas eller värderingen av tillgångarna är avhängigt pantlånevärdet.3 •Övervärdet är enligt de beräkningsgrunder för nominell matchning som anges i direktivet. De exponeringsbegränsningar för kreditinstitut som anges i artikel 129.1a i tillsynsförordningen gäller dock inte för de tillgångar som utgör övervärde, utan endast för de tillgångar som motsvarar av skulderna (se även avsnitt 7.4.6). 9.4Genomförandet i svensk rätt Utredningens förslag: Bestämmelserna om övervärde i LUSO ska anpassas till huvudregeln i tillsynsförordningen om minst fem procents övervärde. Utredningens bedömning: Det krävs inte i övrigt några lagstift- ningsåtgärder för att genomföra reglerna om matchning och övervärde i i svensk rätt. Det finns utrymme för och behov av att fortsätta att tillämpa bestämmelserna om matchning av nuvärde (marknadsvärde) i LUSO parallellt med bestämmelserna om nominell matchning. Enligt förslaget ovan ska kravet på lägsta tillåtna övervärde enligt denna beräkningsmetod anpassas till huvudregeln för nominell matchning, dvs. Anpassning till reglerna i tillsynsförordningen Det förhållandet att det varken finns några angivna nivåer för över- värde i direktivet eller någon hänvisning till artikel 129.3a i till- synsförordningen innebär således att LUSO inte med nödvändighet 3Att beakta även marknadsvärdet och inte endast det nominella värdet är enligt utredningens mening ett sätt att beakta den underliggande risken. måste anpassas till reglerna i artikel 129.3a i förordningen. Emeller- tid bör som huvudregel en överensstämmelse eftersträvas mellan å ena sidan regleringen av riskvikter och kapitalkrav i tillsynförord- ningen och å andra sidan regelverket för utgivning av säkerställda obligationer (se vidare avsnitt 5.3). Ett skäl för detta är att göra regelverket mer lättillämpat, särskilt då utredningens förslag och bedömningar i avsnitt 7.4 innebär att alla säkerställda obligationer som ges ut av med marginal kommer att uppfylla kraven för att benämnas europeisk säkerställd obligation (premium) och således ska uppfylla kraven i artikel 129.1a–129.3 i tillsynsförordningen (se även avsnitt 8). Vidare krävs det enligt artikel 27.2 i direktivet att samtliga krav i artikel 129 i tillsynsförordningen, dvs. även reglerna om övervärde, är uppfyllda för att den s.k. premiumbenämningen ska få användas för den aktuella obligationen. Av reglerna i förordningen följer i sin tur att det måste fastställas i den ifrågavarande nationella rättsord- ningen om huvudregeln om fem procents övervärde eller undan- tagsregeln om ska tillämpas. Ska huvudregeln eller undantagsregeln tillämpas? En förutsättning för att tillämpa undantagsregeln är att utredningen bedömer att den nu gällande bestämmelsen i LUSO om två procents övervärde är förenlig med de krav som följer av tillsynsförordningen för att undantagsregeln ska få tillämpas. Utredningen menar att så är fallet. Vid denna bedömning har det förhållandet att även marknads- värdet (nuvärdet) och inte endast det nominella värdet ska beaktas enligt LUSO betydelse, eftersom detta medför att kravet i förord- ningen på att beakta den underliggande risken är uppfyllt. Vid en sådan bedömning blir nästa fråga om huvudregeln eller undantagsregeln bör tillämpas. Det senare alternativet skulle innebära att den motsvarande bestämmelsen i LUSO inte behöver ändras. Utredningen konstaterar att de faktiska övervärdena varierar beroende på förändringar i sammansättningen av tillgångar och skulder hos emittentinstituten. Sett ur ett historiskt perspektiv har övervärdena således varierat för enskilda emittentinstitut. Över- värdet påverkas framför allt vid stora förfall av säkerställda obliga- tioner då skulderna minskar, vilket ökar övervärdet, allt annat lika. har även olika strategier för vilket övervärde som ska finnas (se nedan). –2019 varierade de faktiska övervärdena hos mellan och drygt 102 procent.4 Medelvärdet av de faktiska övervärdena för alla emittentinstitut upp- gick till för den ovan nämnda sjuårsperioden. Standard- avvikelsen, här uttryckt som ett mått på variation för varje emittent- instituts övervärde , var mellan en procent och . Utredningen menar att ovanstående rapportering gällande övervärden visar att emittentinstituten –2019 har haft faktiska övervärden som är långt över det nu aktuella kravet på och det lagstadgade krav om som gäller . Det förhållandet att övervärden varierar från tid till annan med de underliggande tillgångar och skulder som ingår i matchningen talar för att kravet bör sättas med en viss marginal. Övervärdet i fråga om nuvärdesberäkningen är även beroende av gällande marknadsräntor och gällande fastighetsvärderingar, som inte beaktas vid beräkningen av det nominella matchningskravet. Vad gäller övervärde finns det skäl att förtydliga att emittent- instituten har olika strategier för att hantera krediter i säkerhetsmassan. inkluderar alla aktuella krediter som uppfyller kraven på säkerhetsmassan i LUSO. Andra institut inklu- derar endast den andel av krediterna som behövs för att uppfylla matchningskraven med en viss marginal och håller därmed en andel av dem utanför säkerhetsmassan. Valet av metod beror på interna beslut hos emittentinstitutet, vilka således påverkar nivån på övervärde. Om detta val leder till att alla kvalificerande krediter inte inkluderas i säkerhetsmassan kommer således det faktiska över- värdet att vara lägre än vid det motsatta ställningstagandet, även om det för vissa institut kan finns ytterligare tillgångar att inkludera om behov uppstår. Att endast avläsa nivån på faktiskt övervärde visar således inte hela bilden av hur stort potentiellt övervärde som kan finnas tillgängligt hos institutet. Det kan tilläggas att exempelvis det emittentinstitut som har och har haft ett övervärde om har valt en metod som innebär att det inte inkluderar alla kvali- 4Utredningen har inhämtat uppgifter från andra och fjärde kvartalet vad gäller perioden –2019. Uppgifterna avser de perioder för vilka övervärde har rapporterats för varje emittentinstitut enligt emittentinstitutens publicerade NTT- och HTT-rapporter (angående dessa rapporter, se avsnitt 13.2.1). ficerande krediter i säkerhetsmassan. Därmed skulle detta emittent- institut med ett annat tillvägagångssätt kunna ha ett övervärde som långt överstiger den nuvarande nivån (se även avsnitt 16.5.2). Det nu gällande kravet på minst två procents övervärde kan för vissa emittentinstitut vara lägre än de villkor som vissa kreditvärd- eringsinstitut ställer för att de säkerställda obligationerna ska behålla ett visst kreditbetyg. Det kan även vara lägre än vad som följer av de interna beslut som emittentinstituten har fattat gällande övervärde. Uppgifter om kreditvärderingsinstitutens krav på övervärde och emittentinstitutens interna mål för övervärde är offentligt tillgänglig information endast om emittentinstituten väljer att publicera dem. Utredningen konstaterar att det är få emittentinstitut som har publice- rat t.ex. ratingrapporter från kreditvärderingsinstitut där det framgår krav för bibehållen rating. Utredningen menar att en anpassning till huvudregeln i tillsyns- förordningen om ett övervärde på inte torde kräva några påtagliga anpassningsåtgärder för enskilda emittent- institut eller innebära att den svenska marknadens funktionssätt påverkas på något beaktansvärt sätt. En sådan anpassning skulle också innebära att investerarskyddet stärks genom krav på en större andel tillgångar i förhållande till skulderna. Detta har särskild betydelse mot bakgrund av att utred- ningen lägger fram två andra förslag som kan innebära en marginellt ökad risk för investerarna, därmed inte sagt att kravet på övervärde till fullo ska motverka samma risker. Dessa förslag gäller dels kretsen av kommersiella fastighetskrediter som tillåts ingå i säkerhets- massan, dels höjningen av belåningsgraden för bostadskrediter (se avsnitten 7.4.4 och 7.4.12). Vidare antar utredningen att även flera andra medlemsstater i EU och EES-länder kommer att tillämpa huvudregeln om fem procents övervärde. Anledningen till detta antagande är att kravet på över- värde i de 21 länder inom EU och EES som berörs i en rapport från Europeiska bankmyndigheten visar att tio länder har ett krav på övervärde som är högre än . Det genom- snittliga kravet på övervärde för de länder som har ett högre krav än är . Det finns också några länder som har ett 5EBA, Report on Covered Bonds, Recommendations on Harmonisation of Covered in the EU, , s. 56 och 57. krav på övervärde mellan noll och , däribland . Bland dessa länder är genomsnittet . Utöver detta upp- fattar utredningen att vissa nordiska grannländer, däribland Norge6, avser att ändra kravet på övervärde från till huvudregeln i tillsynsförordningen om .