sou · H8B374 · 2020-12-15 00:00:00 — De permanenta avdelningarna ska enligt artikel 10.2 kontrollera och leda utredningar som de europeiska delegerade åklagarna genomför. Enligt artikel 7 ska Eppo upprätta och offentliggöra en rapport om sin allmänna verksamhet. Rapporten ska överlämnas till bl.a. Europarlamentet och de nationella parlamenten. Den europe- iska chefsåklagaren ska en gång inställa sig hos Europaparla- mentet och redogöra för verksamheten. På begäran av ett nationellt parlament ska antingen den europeiska chefsåklagaren eller någon av de biträdande chefsåklagarna på motsvarande sätt inställa sig där för utfrågningar. Det är emellertid uppenbart att det förfarandet inte omfattar hur enskilda ärenden hanteras, eftersom det inte ska påver- ka Eppos tystnadsplikt när det gäller enskilda ärenden och person- uppgifter. Det bör också framhållas att när det gäller frågor som prövas av domstol gäller samma förutsättningar för de europeiska delegerade åklagarna som för svenska åklagare. Enligt artikel 96.5 i Eppo-förordningen ska protokollet om Europe- iska unionens immunitet och privilegier gälla för Eppo och dess an- ställda. Med det åsyftas protokoll (nr 7) om Europeiska unionens immunitet och privilegier. Immunitet har många olika aspekter. När det gäller myndigheten är framför allt artiklarna 1 och 2 i protokollet av intresse. I artikel 1 slås fast att unionens lokaler Tillsyn, straffansvar och disciplinansvar och byggnader ska vara okränkbara. De får inte genomsökas, beslag- tas, konfiskeras eller exproprieras. Unionens egendom och tillgångar får inte utan tillstånd från bli föremål för några ad- ministrativa eller rättsliga åtgärder. Artikel 2 föreskriver att unio- nens arkiv ska vara okränkbara. I artikel 11 i föreskrivs att tjänstemän och anställda i EU ska åt- njuta immunitet mot rättsliga förfaranden vad avser handlingar som de har begått i sin tjänsteutövning, inbegripet muntliga och skriftliga uttalanden. Det gäller om inte annat följer av bestämmelserna i de fördrag som dels behandlar reglerna för tjänstemännens och de an- ställdas ansvar gentemot unionen, dels behörighet att döma i tvister mellan unionen och dess tjänstemän och övriga anställda. Immuniteten gäller även efter det att uppdragen har upp- hört. Unionens institutioner ska enligt artikel 17 upphäva immuni- teten, om institutionen anser att upphävandet inte strider mot unio- nens intressen. Det som är av intresse här är främst i vilken utsträckning som regler om immunitet påverkar möjligheten att ålägga de Eppo-åkla- gare som verkar i straffansvar eller att meddela dem disci- plinansvar för åtgärder i anställningen. Om en medlemsstat beslutar att avsätta eller vidta disciplinära åtgär- der mot en nationell åklagare som har utnämnts till europeisk dele- gerad åklagare med hänvisning till skäl som inte hör samman med hans eller hennes skyldigheter enligt Eppo-förordningen, ska, enligt artikel 17.4, medlemsstaten informera den europeiska chefsåklaga- ren innan den vidtar några åtgärder. En medlemsstat får enligt samma artikel inte vidta disciplinära åt- gärder mot en europeisk delegerad åklagare med hänvisning till skäl som hör samman med hans eller hennes skyldigheter enligt Eppo- förordningen utan samtycke från den europeiska chefsåklagaren. Om den europeiska chefsåklagaren inte samtycker, får den berörda medlemsstaten begära att kollegiet prövar ärendet på nytt. Tillsyn, straffansvar och disciplinansvar 17.3.2Svenska regler om straffansvar och disciplinansvar Det finns några straffbestämmelser som, typiskt sett, kan komma att tillämpas på åklagare för brott i tjänsteutövningen. Den som uppsåt- ligen eller av oaktsamhet vid myndighetsutövning genom handling eller underlåtenhet åsidosätter vad som gäller för uppgiften döms enligt 20 kap. 1 § för tjänstefel. Om gärningen med hänsyn till gärningsmannens befogenheter eller uppgiftens samband med myndighetsutövningen i övrigt eller till andra omständigheter är att anse som ringa, ska inte dömas till ansvar. Om ett sådant brott har begåtts uppsåtligen och är att anse som grovt, döms för grovt tjänstefel. Vid bedömningen av om brottet är grovt ska särskilt be- aktas om gärningsmannen allvarligt har missbrukat sin ställning eller om gärningen har medfört allvarligt förfång eller otillbörlig förmån som är betydande för någon enskild eller för det allmänna. Straffet för tjänstefel är böter eller fängelse i högst . Straffet för grovt tjänstefel är fängelse i lägst och högst . Straffbe- stämmelsen om tjänstefel ska inte tillämpas om gärningen är belagd med straff enligt någon annan bestämmelse. Det bör i sammanhanget nämnas att regeringen har beslutat att ge en särskild utredare i uppdrag att överväga och ta ställning till bl.a. om det straffrättsliga ansvaret för tjänstefel bör utvidgas och vid be- hov lämna nödvändiga författningsförslag (se Ett förstärkt straff- rättsligt skydd för vissa samhällsnyttiga funktioner och några andra straffrättsliga frågor, dir. 2020:54). Uppdraget ska redovisas . Enligt 15 kap. 5 § döms den som väcker åtal mot den som är oskyldig med uppsåt att han eller hon ska fällas till ansvar för falskt åtal. Straffet är fängelse i högst eller, om brottet är ringa, böter eller fängelse . Är brottet grovt döms till fängelse i lägst och högst . Vid bedömningen av om brottet är grovt ska särskilt beaktas om åtalet har avsett ett all- varligt brott eller innefattat missbruk av tjänsteställning. Den som väcker åtal trots att han inte har sannolika skäl till det, döms enligt samma paragraf för obefogat åtal till böter eller fängelse . I svensk rätt skiljer man i princip mellan det straffrättsliga ansva- ret och de arbetsrättsliga åtgärderna om någon har begått fel i an- Tillsyn, straffansvar och disciplinansvar Eventuella arbetsrättsrättsliga konsekvenser, t.ex. avske- dande, ska, enligt 29 kap. 5 § första stycket 7 , i skälig utsträckning beaktas vid straffmätningen. Av 1 § lagen (1976:661) om immunitet och privilegier i vissa fall framgår att EU-rättsliga regler om immunitet och privilegier gäller i , se Ändringar i lagen (1976:661) om immunitet och privile- gier i vissa fall, prop. 1994/95:46. I finns det generella bestämmelser om disciplinansvar för statsanställda, däribland åklagare. Enligt 14 § får en arbetsta- gare, som uppsåtligen eller av oaktsamhet åsidosätter sina skyldighe- ter i anställningen, meddelas disciplinpåföljd för tjänsteförseelse. Är felet med hänsyn till samtliga omständigheter ringa, får någon på- följd inte meddelas. Disciplinpåföljd får dock inte meddelas en ar- betstagare för att han eller hon har deltagit i en strejk eller i en där- med jämförlig stridsåtgärd. Disciplinpåföljderna är enligt 15 § varning och löneavdrag. En arbetstagare får inte meddelas flera disciplinpåföljder. Löneavdrag får göras för . Löneavdraget per dag får uppgå till högst av daglönen. Enligt 17 § får disciplinpåföljd meddelas bara om arbetsta- garen från förseelsen skriftligen har underrättats om vad som anförs mot honom eller henne. När en åtgärd har vidtagits för att åtal ska väckas mot en arbetstagare, får arbetsgivaren enligt 18 § inte inleda eller fortsätta ett disciplinärt förfarande med anled- ning av det som har föranlett åtgärden. Om en gärning har prövats i straffrättslig ordning, får ett disciplinärt förfarande inledas eller fort- sättas bara om gärningen, av någon annan orsak än bristande bevis- ning, inte har ansetts vara något brott. Disciplinpåföljd får enligt huvudregeln i 19 § inte meddelas efter det att arbetstagarens anställning har upphört eller uppsägning har ägt rum. Det gäller dock inte om arbetstagaren övergår från en myndighet till en annan inom åklagarväsendet. Enligt 22 § ska den som är skäligen misstänkt för att i sin anställning ha begått brott anmälas till åtal, om misstanken avser ta- gande av muta eller grovt tagande av muta enligt 10 kap. 5 a eller 5 c § , tjänstefel eller grovt tjänstefel enligt 20 kap. 1 § Tillsyn, straffansvar och disciplinansvar eller brott mot tystnadsplikt enligt 20 kap. 3 § första stycket eller annat brott, om det kan antas föranleda någon annan påföljd än böter. I 34 § föreskrivs att beslutar i frågor om disciplinansvar, åtalsanmälan och avskedande för arbetstagare som är anställda genom beslut av regeringen och arbetstagare som utan att vara anställda genom beslut av regeringen har en verksledan- de eller därmed jämförlig ställning. Regeringen har bemyndigats att föreskriva att nämnden ska besluta i sådana frågor när det gäller andra arbetstagare. I 30 § ÅM-instruktionen föreskrivs att ska pröva frågor enligt 34 § också när det gäller andra åklagare än de som anställs genom beslut av regeringen. Mot- svarande reglering finns i 27 § EBM-instruktionen. Det innebär att frågor som rör disciplinansvar för åklagare alltid prövas av . 17.3.3Immunitet hindrar utredning och lagföring av brott av Eppo-åklagare i tjänsteutövningen Utredningens bedömning: Den immunitet som gäller för Eppo och myndighetens personal hindrar – innan immuniteten har hävts – lagföring av brott som begåtts av Eppo-åklagare i tjänste- utövningen. Eftersom immuniteten följer av EU-rätt behövs det inga lagstiftningsåtgärder. Skälen för utredningens bedömning Den immunitet som ska gälla för och byggnader samt Eppos arkiv är ett starkt argument för att Eppos verksamhet bör hål- las fysiskt åtskild från den verksamhet som de europeiska delegerade åklagarna bedriver i sin svenska anställning. Frågan har berörts i av- snitt 15.8.2 och utredningen återkommer till den i avsnitt 19.3.2. Tillsyn, straffansvar och disciplinansvar Immunitet för Eppo-åklagares brott i tjänsteutövningen Straffrättslig immunitet innebär att svensk domstol inte är behörig att pröva frågan om straffansvar. Det kan diskuteras om det då finns förutsättningar för att inleda en förundersökning för brottet. Det står klart att när det finns andra gärningsmän, vilkas straffansvar kan prövas så kan förundersökning inledas eller fortgå i den delen. Den som har medverkat i ett brott som har begåtts av en person som har immunitet kan nämligen straffas enligt vanliga regler. Om det däre- mot är fråga om ett brott som endast kan ha begåtts av den som har immunitet får några åtgärder som syftar till att utreda brottet inte företas så länge immuniteten gäller, eftersom förundersökning har till syfte att möjliggöra lagföring. Immuniteten för Eppo-åklagare gäller både för den europeiska åklagaren och för de delegerade europeiska åklagarna. Immuniteten omfattar enbart brott som åklagarna har begått i tjänsteutövningen som anställd vid Eppo. Om en sådan åklagare skulle begå brott ut- anför anställningen, t.ex. rattfylleri, finns det inga hinder mot att brottet utreds och lagförs. Bedömningen av om en Eppo-åklagare har begått brott i anställ- ningen bör enligt utredningens mening göras på samma sätt som när en svensk tjänsteman har begått brott i anställningen. Det innebär att det ska vara fråga om ett brott som begåtts i eller genom utföran- det av en åtgärd i anställningen. Vilka brott som omfattas är något oklart. Det finns t.ex. olika uppfattningar om mutbrott bör räknas dit. Den vanligaste typen av brott i anställningen som åklagare miss- tänks för är tjänstefel. Det kan t.ex. vara fråga om att en åklagare har försummat en frist som gäller för användningen av tvångsmedel eller gjort sig skyldig till något annat handläggningsfel. Straffrättslig immunitet som har sin grund i någons anställning eller uppdrag kan normalt upphävas. Så är fallet även med Eppo-åkla- garnas immunitet, eftersom artikel 17 i protokollet om EU:s immu- nitet och privilegier gäller utan något undantag för dem. Det ankom- mer på Eppo att väcka frågan om immuniteten ska hävas. Den immunitet som ska gälla för Eppo-åklagare för brott i an- ställningen är både straffrättslig och straffprocessuell. Det innebär som nämnts att det inte finns något utrymme för svenska myn- digheter att vidta utredningsåtgärder som kränker immuniteten in- nan den har hävts. Tillsyn, straffansvar och disciplinansvar Eftersom varken JO, JK eller riksåklagaren ska utöva någon till- syn över Eppo-åklagare kommer eventuella felbeteenden inte att upptäckas genom deras försorg. Däremot skulle det kunna tänkas att någon till eller anmäler att en Eppo-åklagare har gjort sig skyldig till brott. En sådan anmälan får hanteras på samma sätt som andra anmälningar mot personer som har immunitet. Om det kan konstateras att den påstådda gärningen har begåtts i anställningen hos Eppo får förundersökning för brottet inte inledas så länge immuniteten gäller. Den som skulle vara behörig att utreda frågan får, om skälen för att utreda saken är tillräckligt starka, överväga att göra framställning till Eppo om att immuniteten ska hävas. Endast i de fall där Eppo har begärt och fått personens immunitet hävd får svenska myndigheter utreda personen och lag- föra det påstådda brottet. Först då kan alltså frågan om förunder- sökning aktualiseras. Eftersom immuniteten följer direkt av EU-rätt krävs det inte någon lagstiftningsåtgärd eller annan åtgärd. Ingen immunitet i rollen som svensk åklagare Immuniteten omfattar alltså endast agerande i Eppo-anställningen. Det innebär att om en europeisk delegerad åklagare i sin anställning som svensk åklagare begår brott gäller de vanliga svenska reglerna om straffrättsligt ansvar och disciplinansvar. Däremot kan informa- tionsskyldighet gentemot den europeiska chefsåklagaren enligt arti- kel 17.4 i Eppo-förordningen aktualiseras om brottet är av den arten att det kan leda till avskedande. 17.3.4Bestämmelserna om disciplinansvar i gäller inte för europeiska delegerade åklagare Utredningens bedömning: Bestämmelserna i 14–19 §§ om disciplinansvar gäller inte för europeiska delegerade åklagare i deras anställning hos Eppo. Den som tar initiativ till disciplinära åtgärder mot en europeisk delegerad åklagare för något som han eller hon har gjort i sin anställning som svensk åklagare ska infor- mera den europeiska chefsåklagaren innan åtgärden vidtas. Det kräver ingen lagstiftningsåtgärd. Tillsyn, straffansvar och disciplinansvar Skälen för utredningens bedömning Disciplinansvaret regleras i Eppo-förordningen Iartikel 17 i Eppo-förordningen regleras disciplinansvar för europe- iska delegerade åklagare. ska inte kunna utkräva disciplinärt ansvar för något som en europeisk delegerad åklagare har gjort i sin anställning hos Eppo utan den europeiska chefsåklagarens samtycke. De europeiska delegerade åklagarna har dock kvar sin anställning som svenska åklagare de utför uppgifter åt Eppo och får enligt artikel 13.3 utföra åklagaruppgifter för den svenska staten parallellt. Det innebär att i och för sig är tillämplig på dem när de utför arbete som svenska åklagare. I avsnitt 17.2.3 har utredningen bedömt att svenska myndigheter inte får utöva tillsyn över Eppos åklagare och lämnat förslag i enlig- het med den bedömningen. Därmed kommer det inte heller att fin- nas några förutsättningar för att JO eller JK ska kunna aktualisera straffrättsligt eller disciplinärt ansvar för en åklagares handlande eller underlåtenhet i Eppo-anställningen. Frågan är mer komplex när det gäller riksåklagarens tillsyn, eftersom disciplinärt ansvar kan aktua- liseras inte bara för brott eller handläggningsfel som åklagaren har gjort sig skyldig till i anställningen utan även för annan misskötsam- het. Det kan röra sig om allt från upprepad oskicklighet i anställ- ningen till att åklagaren varit kraftigt berusad under tjänstgöring eller har gjort sig skyldig till kränkningar eller trakasserier riktade mot andra anställda. Eftersom arbetsgivaransvaret kommer att ligga kvar inom åkla- garväsendet uppkommer frågan om riksåklagaren bör vara oförhind- rad att utkräva disciplinärt ansvar i ett sådant fall. Det torde stå i bäst överensstämmelse med Eppo-förordningen att riksåklagaren inte får göra det. Därmed bör samma begränsning gälla för riksåklagaren som för JO och JK. Det får dock förutsättas att om riksåklagaren skulle få kännedom om något som skulle ha kunnat leda till övervä- ganden om disciplinärt ansvar för en europeisk delegerad åklagare, om frågan inte hade aktualiserats i hans eller hennes tjänstgöring för Eppo, så kommer riksåklagaren att informera den europeiska chefs- åklagaren om saken. Det får sedan ankomma på den sistnämnda att vidta eventuella åtgärder. Någon särskild reglering av det torde inte behövas. Tillsyn, straffansvar och disciplinansvar Att om disciplinansvar inte ska tillämpas när en svensk europeisk delegerad åklagare utför uppgifter för Eppo följer redan av att Eppo är ett EU-organ och inte en svensk statlig myn- dighet, se 1 § . Det behöver därför inte göras något uttryckligt undantag från 14–19 §§ för vad de europeiska delegerade åkla- garna gör i sin anställning hos Eppo. Inte heller i övrigt behövs det några lagstiftningsåtgärder. När de europeiska delegerade åklagarna fullgör uppgifter för sin svenska anställningsmyndighet gäller däremot disciplinansvaret på samma sätt som . Det innebär att det kan uppstå situationer där riksåklagaren, eller JK anser att en sådan åklagare ska meddelas disciplinansvar. Då gäller enligt artikel 17.4 informationsskyldighet gentemot den europeiska chefsåklagaren, innan några disciplinära åt- gärder får vidtas. I sammanhanget kan det nämnas att begreppet di- sciplinära åtgärder inte definieras i Eppo-förordningen. Utredningen bedömer att disciplinansvar enligt utgör sådana disciplinära åt- gärder som anges i Eppo-förordningen. Frågan är vem som ska fullgöra informationsskyldigheten enligt Eppo-förordningen. En möjlig lösning är att lägga uppgiften på den som tar initiativet till disciplinära åtgärder. En annan möjlighet är att lägga den på den som beslutar om disciplinansvar, i detta fall , eftersom några åtgärder ännu inte har vidtagits men det då finns ett underlag för att kunna bedöma saken. Det sist- nämnda torde förutsätta att den som tar initiativet till disciplinära åtgärder upplyser om åklagarens uppdrag för Eppo, när frågan aktualiseras hos nämnden, för att den skulle kunna fullgöra informationsskyldigheten. Utredningen anser att den lämpligaste lösningen är att uppgiften att informera Eppos chefsåklagare ligger på den som tar initiativet till disciplinära åtgärder, dvs. riksåklagaren, eller JK. Informa- tionsskyldigheten bör inte hindra att tillsynsmyndigheten först ut- reder de faktiska förhållandena. I många fall utmynnar en utredning av det slaget i att tillsynsmyndigheten inte går vidare med frågan om disciplinansvar. Utredningen kan t.ex. leda till konstaterandet att nå- got fel inte har begåtts eller att det är tillräckligt med ett kritiskt ut- Tillsyn, straffansvar och disciplinansvar Det blir då inte aktuellt att informera den europeiska chefs- åklagaren enligt artikel 17.4. Informationsskyldigheten bör således inträda först när riksåklagaren, eller JK anser sig ha tillräcklig grund för en framställning till om disciplinan- svar. Informationsskyldigheten framgår direkt av Eppo-förordning- en och kräver därför ingen lagstiftningsåtgärd. 18.1Fler frågor behöver övervägas I tidigare kapitel har utredningen behandlat de författningsändringar som krävs på grund av innehållet i olika artiklar i Eppo-förordningen som har tagits upp i direktiven. I detta kapitel tas ytterligare några frågor som aktualiseras av artiklar i förordningen upp. Det är emellertid nödvändigt att även överväga om vissa författ- ningar som inte direkt har samband med någon artikel i förordning- en behöver ändras för att tydliggöra antingen att de inte ska tillämpas på Eppo eller att göra dem tillämpliga på myndigheten. 18.2Eppo ska vara en juridisk person Utredningens bedömning: Eppo-förordningens krav att Eppo ska ha den rättskapacitet som juridiska personer har enligt natio- nell lagstiftning kräver inga lagstiftningsåtgärder. Skälen för utredningens bedömning: Artikel 106.1 i Eppo-förord- ningen föreskriver att Eppo i varje medlemsstat ska ha den rätts- kapacitet som beviljas juridiska personer enligt nationell lagstiftning. Utöver den rättsliga kapacitet som utredningen har behandlat i andra kapitel, nämligen möjligheten för Eppo och myndighetens åklagare att agera inom ramen för den svenska straffprocessen, handlar rätts- kapacitet om möjligheten att förvärva rättigheter och ikläda sig skyl- digheter. Bestämmelsen i Eppo-förordningen är tydlig och Eppos status som juridisk person kan således härledas direkt från den. Där- med behövs det ingen särskild reglering i svensk rätt om det. Utred- ningen bedömer att det inte heller i övrigt krävs några lagstiftnings- åtgärder med anledning av artikel 106.1. 18.3Skadestånd och annat rättsligt ansvar Enligt artikel 113.1 ska Eppos avtalsrättsliga ansvar regleras av den lag som är tillämplig på avtalet i fråga. ska enligt ar- tikel 113.2 vara behörig att träffa avgöranden med stöd av en skilje- domsklausul i ett avtal som ingåtts av Eppo. När det gäller utomobligatoriskt ansvar ska Eppo enligt arti- kel 113.3 i enlighet med de allmänna principer som är gemensamma för rättsordningarna i medlemsstaterna i EU ersätta skada som har orsakats av Eppo eller av myndighetens anställda under tjänsteutöv- ning i den mån den kan tillskrivas dem. Artikel 113.4 tydliggör att det ansvaret gäller för Eppo även avseende fel som europeiska dele- gerade åklagare begår under tjänsteutövning. Enligt artikel 113.5 ska vara behörig att döma i tvister angående ersättning för sådana skador. Artikel 113.6 föreskriver att de nationella dom- stolar som i medlemsstaterna i EU är behöriga att hantera tvister som rör Eppos avtalsrättsliga ansvar, i enlighet med vad som avses i artikel 113, ska fastställas genom hänvisning till och rådets förordning (EU) nr 1215/2012 av om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område. I artikel 113.7 anges att Eppos an- ställdas personliga ansvar ska regleras av de tillämpliga bestämmel- serna i tjänsteföreskrifterna och anställningsvillkoren. Utredningens bedömning: Svensk rätt är i allt väsentligt förenlig med artikel 113 i Eppo-förordningen. Skadeståndslagen ska dock inte tillämpas gentemot Eppo när myndigheten eller dess anställ- da har vållat skada. Nationella domstolar är inte behöriga att prö- va frågor om utomobligatoriskt skadestånd i sådana fall. Utredningens förslag: Statens ersättningsansvar enligt lagen (1998:714) om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder gäller inte när Eppo-åklagare har fattat beslut om anhållande, reseförbud eller anmälningsskyldighet. Skälen för utredningens bedömning och förslag Något om svenska skadeståndsregler på det utomobligatoriska området Huvudregeln enligt svensk rätt avseende utomobligatoriskt skade- stånd är enligt 2 kap. 1 § skadeståndslagen att den som uppsåtligen eller av oaktsamhet orsakar personskada eller sakskada ska ersätta skadan. När det gäller ren förmögenhetsskada ska enligt 2 kap. 2 § skadeståndslagen den som orsakar sådan genom brott ersätta skadan. Ansvaret för ren förmögenhetsskada har genom rättstillämpningen utvidgats till att även omfatta vissa situationer när skadevållandet inte utgör brott. I 3 kap. skadeståndslagen behandlas det s.k. principalansvaret, dvs. skadeståndsansvar för annans vållande, inklusive det allmännas ansvar. Enligt 3 kap. 1 § skadeståndslagen ska den som har arbetsta- gare i sin tjänst ersätta bl.a. personskada eller sakskada som arbets- tagaren vållar genom fel eller försummelse i tjänsten och ren förmö- genhetsskada som arbetstagaren i tjänsten vållar genom brott. Av 3 kap. 2 § skadeståndslagen framgår bl.a. att staten eller en kommun ska ersätta personskada, sakskada eller ren förmögenhetsskada, som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i verk- samhet för vars fullgörande staten eller kommunen ansvarar. Enligt 3 kap. 3 § skadeståndslagen ska de också, om det med hänsyn till omständigheterna finns särskilda skäl, ersätta ren förmögenhets- skada som vållas av att en myndighet genom fel eller försummelse lämnar felaktiga upplysningar eller råd.