sou · H8B36 · 2020-01-31 00:00:00 — Möten med andra aktörer Utöver mötena med referensgruppen har vi haft möten med andra aktörer på området. Vi har träffat representanter för Delaktighet, Handlingskraft, Rörelsefrihet (DHR), Funktionsrätt , Sam- arbete för människor i Sorg (SAMS), DIK (, reklam och kommunikation), Unionen, Försäk- ringsmedicinska enheten samt . Vi har även träffat med. samt tidigare senior advisor vid , . Vi har intervjuat handläggare på vid fem olika orter. Handläggarna har alla haft erfarenhet av handläggning av be- dömningar mot normalt förekommande arbete. Intervjuerna har varat och har spelats in och därefter transkriberats. Vi har genomfört en granskning av 150 ärenden i vilka Försäkrings- kassan bifallit eller avslagit ansökan om sjukpenning. Granskningen har avsett beslut, medicinska underlag och journalanteckningar. Vi har från inhämtat och bearbetat data som belyser ett stort antal parametrar kopplade till sjukpenningen. Det rör sig till exempel om utvecklingen av antalet försäkrade som nekas sjukpenning vid dag 180. En av våra utgångspunkter har varit att rehabiliteringens roll i sjuk- försäkringen bör stärkas. är det viktigt att det finns stöd för att de rehabiliteringsåtgärder som vidtas har effekt på den för- säkrades möjlighet att återgå i arbete. Därför har vi uppdragit åt pro- fessor vid Avdelning för samhällsmedicin och folk- hälsa, , , , att göra en forskningsöversikt över den arbetslivsinrik- tade rehabiliteringens effekter på återgång i arbete. Forskningsöver- sikten med bilagor redovisas separat som bilaga till delbetänkandet. Enligt direktiven är målet för vårt uppdrag att säkerställa en rätts- säker och likformig bedömning samt att öka den försäkrades för- ståelse för de beslut som fattas.1 Det övergripande målet med vår utredning är dock att vi ska lämna förslag som kan bidra till att sjuk- försäkringen blir en trygg sjukförsäkring med människan i centrum. Det är centralt för oss att inte endast besluten, det vill säga bedöm- ningarna och motiveringarna, är rättssäkra. Hela beslutsprocessen, från ansökan till beslut och alla de handläggningsåtgärder som vidtas däremellan, måste präglas av rättssäkerhet. I detta kapitel redovisar violika aspekter av begreppet rättssäkerhet. Vår ambition är att övervägandena och förslagen i detta betänkande ska präglas av dessa aspekter av rättssäkerhetsbegreppet. 3.1.1Förutsebart och begripligt beslut Någon fast definition av begreppet rättssäkerhet finns inte. Något som brukar lyftas fram när begreppet diskuteras är att lagstiftning tillämpas på ett för den enskilde medborgaren begripligt och för- utsebart sätt. Tillämpat på vårt uppdrag innebär rättssäkerhet i denna bemärkelse att bedömningar av om en försäkrad kan försörja sig genom normalt förekommande arbete måste kunna gå att följa. Den försäkrade ska alltså kunna förstå hur och varför landat i slutsatsen att hen saknar förmåga att försörja sig genom normalt förekommande arbete. Naturligtvis bör även ett bifallsbeslut motiveras men för den försäkrade är det av särskild vikt att ett avslagsbeslut är motiverat så att hen i en högre instans kan ifrågasätta de grunder på vilka beslutet är fattat. 1Dir 2018:26 s. 6. En förutsättning för att ett beslut ska vara förutsebart är att tillämp- ningen är enhetlig på en mer övergripande nivå. Det kan handla om att det finns en genomtänkt normering från myndighetens sida men också om att det finns en systematiserad handläggningsprocess fram till beslutet. Vår utgångspunkt är att det ur ett rättssäkerhetsperspek- tiv inte är möjligt att skilja beslutet (tillämpningen) från den process som föregår beslutet (handläggningen). Utan en strukturerad hand- läggning riskerar utgången av besluten bli beroende av beslutsfatta- rens personliga uppfattningar och erfarenheter. En sådan godtycklig rättstillämpning uppfyller inte de grundläggande förutsättningarna för att ses som rättssäker. En central del i rättssäkerhetsbegreppet inom förvaltningsrätten är att den enskilde ska garanteras att få framföra sina synpunkter på uppgifter som den beslutande myndigheten hämtar in under bered- ningen av ärendet. Ytterst handlar detta om att garantera den enskil- des delaktighet i beslutet; det vill säga att beslut inte fattas över dennes huvud. Vi tycker dock att det är viktigt att bredda begreppet delaktighet när detta diskuteras som en del av rättssäkerheten. Delaktighet hand- lar, enligt vårt synsätt, inte bara om att få kommentera uppgifter som tillförts ärendet av någon utomstående utan också om att den en- skilde, på ett mer allmänt plan, måste uppleva att hen blir hörd och sedd under beredningen av ett beslut. Detta är kanske av särskild vikt i sjukskrivningsprocessen där ofta mycket integritetskänsliga upp- gifter rörande den försäkrade ska bedömas av . Den grundläggande konstruktionen i sjukförsäkringen innebär att läkaren beskriver funktionsnedsättning och aktivitetsbegränsning och även bedömer arbetsförmågans nedsättning som För- säkringskassan fattar beslutet om sjukpenning utifrån en egen be- dömning av arbetsförmågan. Denna konstruktion är svår att förstå för många försäkrade. Om beslutsprocessen skulle rymma moment, där den enskilde upplever att hen blir hörd och sedd i den situationen där hen är, skulle detta, enligt vår mening, kunna underlätta förstå- elsen av och skapa ökad legitimitet hos denna konstruktion. 3.1.4Ärendena måste vara utredda I förvaltningslagen slås fast att myndigheten ska se till att ett ärende blir utrett i den omfattning som dess beskaffenhet kräver.2 Detta stadgande har överförts till socialförsäkringsbalken.3 Att ärendena utreds är avgörande för att besluten ska uppfattas som rimliga och därmed legitima. En gedigen utredning innebär också att den en- skildes synpunkter och invändningar bemöts och bidrar därmed till att öka den enskildes delaktighet i beslutsprocessen. Genom att ärendena utreds kommer det också finnas ett bättre underlag att fatta beslut på. Risken för beslut med standardiserade och svepande beslutsformuleringar bör också bli mindre om beslutsunderlaget förbättrats genom att olika former av utredningar har genomförts. Att besluten är förutsebara och ger uttryck för en enhetlig tillämp- ning är dock inte tillräckligt för att besluten ska anses vara rättssäkra. Man skiljer ofta mellan formell rättssäkerhet och materiell rätts- säkerhet. Formell rättssäkerhet är den del av rättssäkerheten som fokuserar på förfarandet. Detta ska garantera förutsägbarhet och möjligheter för den enskilde att konstruktivt ta till vara sina intressen. Den materiella rättssäkerheten handlar däremot om att besluten i någon mening ska ge uttryck för rättvisa och ha viss legitimitet hos medborgarna. Om målet är att sjukförsäkringen ska vara trygg och ha människan i centrum är det avgörande att de beslut som fattas av upplevs som rimliga. Vi är väl medvetna om att rimligheten i ett beslut ofta är beroende av vem man frågar. sammanfaller dock rimligheten i ett beslut med hur begripligt det är. Om en försäkrad inte kan begripa hur För- säkringskassan har resonerat i ett beslut kan detta ha att göra med att beslutet i grunden inte heller är rimligt.4 Det är naturligtvis en omöjlighet att utforma sjukförsäkringen så att den uppfattas som rimlig av alla försäkrade. Något som bör gynna rimligheten i sjukför- säkringen är dock att regelverket speglar en avvägning mellan olika risker och möjligheter. En avvägning som, enligt vår mening, bör vara 223 § förvaltningslagen. 3110 kap. 13 § SFB. 4Jfr , ”Det dunkelt sagda är det dunkelt tänkta”. styrande vid utformningen av sjukförsäkringen är den mellan risken att den försäkrade stannar i försäkringen och vikten att underlätta för den försäkrade att återgå i arbete. 3.2Rehabilitering är en central del av sjukförsäkringen Alla företag som tillhandahåller försäkringstjänster har ett intresse av att förebygga och förhindra att skador uppkommer. Om skador eller sjukdomar redan har inträffat har försäkringsbolaget ett in- tresse av att begränsa längden på skade- eller sjukdomsperioden. Detta gäller också den statliga och sjukförsäk- ringen även om man inte förfogar över alla verktyg och åtgärder för att förebygga sjukdom och rehabilitera den försäkrade individen. Rätten till ersättning är central i sjukförsäkringshandläggningen. Men en lika central fråga är att klarlägga behovet av åtgärder för att förkorta sjukdomstiden eller på annat sätt förebygga eller häva ned- sättningen av den försäkrades arbetsförmåga. ska alltså löpande bedöma individens rätt till ersättning, klarlägga rehabiliteringsbehov och behov av samordning. Vår utgångspunkt är att frågan om bedömningar av rätten till ersätt- ning intimt hänger samman med frågan om rehabilitering och åter- gången i arbete. Dessa frågor ligger i olika vågskålar. Om man inom den handläggande verksamheten av sjukförsäkringen lägger stor ton- vikt och stora resurser på bedömningarna av rätten till ersättning finns risken att arbetet med att tidigt i sjukfallet ta tillvara möjlig- heterna till återgång i arbetet nedprioriteras. En konsekvens av detta kan bli långvariga och passiva sjukskrivningar. En annan konsekvens kan bli att orimliga omställningskrav ställs utan att rehabiliterings- behovet har utretts. Om man å andra sidan lägger tonvikten på reha- biliteringen riskerar prövningen av försäkringsvillkoren och rätten till ersättning att inte bli tillräckligt noggrann. 4 Regelverk och rättsläge Sjukpenningens regelverk bygger på fasta tidsgränser som reglerar mot vad arbetsförmågan ska bedömas. I dagligt tal kallas detta regel- verk för rehabiliteringskedjan. Vi kommer att användas oss av detta begrepp. i ett sjukfall bedöms arbetsförmågan mot den försäkrades vanliga arbete eller annat lämpligt arbete som arbets- givaren tillfälligt erbjuder den försäkrade. Från och med dag 91 ska det vid bedömningen även beaktas om den försäkrade kan försörja sig genom omplacering till annat arbete hos arbetsgivaren. Från och med dag 181 bedöms arbetsförmågan mot normalt förekommande arbete1 såvida det inte finns särskilda skäl mot att göra en sådan pröv- ning eller om det annars kan anses oskäligt att göra en sådan pröv- ning. Från och med dag 366 kan en prövning mot normalt förekom- mande arbete skjutas upp endast om det kan anses oskäligt att göra en sådan prövning. Arbetslösa personer prövas mot normalt före- kommande arbete från dag 1. Egenföretagare bedöms mot sitt arbete. Från och med dag 181 bedöms de mot normalt förekommande arbete.2 För att undvika att ett kortare uppehåll mellan två sjukperioder ska medföra att prövningen i rehabiliteringskedjan börjar om från början finns en bestämmelse om sammanläggning av sjukperioder. Bestämmelsen stadgar att vid beräkningen av hur länge en försäkrad har haft nedsatt arbetsförmåga ska dagar i sjukperioder läggas sam- man om färre än förflutit mellan perioderna. 1Som påpekats i avsnitt 2.1.2 använder vi oss mestadels av begreppet ”normalt förekommande arbete” för att beskriva lagtextens rekvisit ”sådant förvärvsarbete som är normalt förekom- mande på arbetsmarknaden eller annat lämpligt arbete som är tillgängligt för honom eller henne”. 2007/08:136 En reformerad sjukskrivningsprocess för ökad återgång i arbete, s. 59. om sammanläggning innebär att den som har ett flertal kortare sjukfall med mellan sig relativt snart in i ett nytt sjukfall kan anses ha haft nedsatt arbetsförmåga i 180 dagar.3 Som en grund för handläggning ligger Försäk- ringskassans utredningsskyldighet som innebär en skyldighet för För- säkringskassan att utreda ärendena såsom dess beskaffenhet kräver.4 Hur långt utredningsskyldighet sträcker sig varierar naturligtvis från fall till fall. I förarbetena till socialförsäk- ringsbalken och förvaltningslagen framhålls att en myndighets ut- redningsskyldighet är mindre i fråga om ansökningsförmåner som den enskilde initierar än i ärenden om återkrav som Försäkrings- kassan initierar.5 Högsta förvaltningsdomstolens praxis visar dock att Försäkrings- kassans utredningsskyldighet i sjukpenningärenden är vidsträckt. I ett avgörande ansågs ha åsidosatt sin utredningsskyl- dighet genom att låta sig nöjas med en journalkopia från en försäk- rads besök vid en vårdcentral. hade sökt läkaren för att få ett kompletterande intyg men fått beskedet att läkaren var ledig.6 Ett beslut om att neka sjukpenning efter en prövning mot nor- malt förekommande arbete ingår strikt rättsligt i ett ansöknings- ärende eftersom den enskilde ska ge in en ny ansökan om sjukpenning efter att prövat en tidigare period med sjukpen- ning.7 För den enskilde som uppburit sjukpenning framstår dock beslutet om nekade sjukpenning som en indragning av en ersättning som löpande betalats ut. Detta skulle kunna tala för att utredningsskyldighet vid 180-dagarspröv- ningarna mer liknar den vid återkrav eller indragningar. Lagrådet nämner i sitt yttrande över bestämmelsen i nuvarande 110 kap. 13 § SFB just indragning av ersättning som ett exempel på situationer när 327 kap. 51 § SFB, prop. 2007/08:136 s. 70, prop. 2012/13:169 s. 21 f. 4110 kap. 13 § SFB. 2008/09:200 Socialförsäkringsbalk s. 554, prop. 2016/17:180 En modern och rätts- säker förvaltning – ny förvaltningslag, s. 308. 6RÅ 2010 ref 120. 7Försäkringskassan, Vägledning 2015:1. Version 12, s. 191. utredning är väsentligt mer omfattande än vid ett ansökningsförfarande.8 4.3.1Högsta förvaltningsdomstolens avgöranden ref 51 I och II – vad är normalt förekommande arbete och hur ska bedömningen göras? meddelade två domar som båda rörde begreppet normalt förekommande arbete och hur det ska avgöras om en försäkrad har en förmåga att försörja sig genom ett sådant arbete. Det ena målet rörde en 59-årig kvinna som arbetade halvtid som affärsbiträde. Hon led av artros i fingerlederna vilket yttrade sig i nedsatt kraft i händer och nedsatt greppförmåga i pekfinger-tumme. Hennes arbetsuppgifter hade så långt det var möjligt anpassats efter besvären. Frågan i målet var om hon var berättigad till halv sjukpen- ning på den grunden att hon inte kunde försörja sig genom ett förvärvsarbete som är normalt förekommande på arbetsmarknaden. Det andra målet rörde en 43-årig man som arbetade en fjärdedel av heltid på ett bilföretag. Han led av kraftig artros i båda knäna, svår övervikt, diabetes och högt blodtryck och hade svårt att gå, stå och röra sig. Frågan i målet var om han var berättigad till tre fjärdedels sjukpenning på den grunden att han inte kunde försörja sig genom ett förvärvsarbete som är normalt förekommande på arbetsmarkna- den. Båda domarna är disponerade på samma sätt. Först behandlar domstolen vad som är ett normalt förekommande arbete. Därefter behandlas hur prövningen av förmågan att försörja sig genom ett normalt förekommande arbete ska göras och slutligen görs en be- dömning av om den försäkrade har rätt till sjukpenning. konstaterade i fråga om begreppet normalt förekommande arbete att det rör sig om vanliga arbeten som den försäkrade trots sin sjukdom kan utföra med ringa eller inga krav på anpassning till dennes medicinska besvär. Anställningar som på något sätt subventioneras av det allmänna ingår inte i begreppet 2008/09:200 Socialförsäkringsbalk s. 554 f. normalt förekommande arbete. Med arbetsmarknaden avses den nationella arbetsmarknaden. Därefter gick in på hur bedöm- ningen mot ett normalt förekommande arbete ska göras. En tviste- fråga mellan parterna var om , för att kunna avslå en ansökan om sjukpenning, var tvungen att peka på ett konkret arbete eller om prövningen kunde ske på ett mer övergripande sätt mot arbetsmarknaden i stort. Domstolen konstaterade att det står klart att bedömningen av arbetsförmågan inte ska göras mot kon- kreta arbeten i den meningen att det måste finnas ett arbete till- gängligt. Däremot är det inte lika klart om bedömningen ska relate- ras till arbeten inom vissa yrkesområden eller vissa typer av arbeten. Efter ett längre resonemang utifrån förarbeten och praxis landade domstolen i slutsatsen att det inte krävs att , för att kunna avslå en ansökan om sjukpenning, hänvisar till konkreta typer av arbeten som den försäkrade kan utföra. Av stor betydelse för Högsta förvaltningsdomstolens slutsats i denna del är att lagstift- ningen efter 2008 inte längre gör det möjligt att vid bedömningen av arbetsförmågan mot normalt förekommande arbete ta hänsyn till andra faktorer hos individen än dennes sjukdom. Och en bedömning av arbetsförmågan mot konkreta typer av arbeten skulle, enligt dom- stolen, inte vara meningsfull om inte hänsyn får tas till exempelvis utbildning hos den försäkrade. framhöll att bedömningen av arbetsförmågan ska vara verklighetsförankrad. Även om bedöm- ningen inte görs i förhållande till konkreta typer av arbeten måste bedömningen ta hänsyn till förhållandena på arbetsmarknaden i stort och anpassas efter hur arbetsmarknaden förändras . Försäk- ringskassan har därför anledning att beakta eventuella prövningar av den försäkrades arbetsförmåga som har gjorts av Arbetsförmedlingen. En arbetsförmågeutredning från Arbetsförmedlingen bör således som utgångspunkt kunna vara vägledande även vid Försäkrings- kassans bedömning av arbetsförmågan. I ett förarbetsuttalande sades det att det i första hand kommer att vara personer som helt klart har en arbetsförmåga som kan utnyttjas på den öppna arbetsmarknaden som inte ska ha rätt till sjukpenning. Enligt skulle detta uttalande förstås så att den för- säkrade ska bedömas kunna tillgodose alla sådana krav som ett arbete på den öppna arbetsmarknaden ställer. mågan måste därför vara tillräcklig för att leva upp till de krav och förväntningar som arbetsgivare på den öppna arbetsmarknaden all- mänt sett har när det gäller till exempel arbetsprestationer och arbetstakt. Högsta förvaltningsdomstolens bedömning i de enskilda fallen I målet som rörde kvinnan som arbetade som affärsbiträde landade i slutsatsen att kvinnan inte kunde anses ha förmåga att försörja sig själv genom normalt förekommande arbete i högre utsträckning än genom sitt ordinarie halvtidsarbete och att hon därför hade rätt till halv sjukpenning. Domstolen kon- staterade att hon hade nedsatt kraft i händerna samt nedsatt funktion och greppförmåga. Hon hade även svårt med finmotorik och med vridande rörelser samt med att lyfta, arbeta statiskt och att utföra kontorsarbete. Det rörde sig om en betydande begränsning av hand- funktionen. Enligt torde de allra flesta arbeten ställa krav på att händerna kan användas. Det var, enligt domstolen, svårt att föreställa sig arbeten där kvinnan skulle kunna klara att utföra samtliga arbetsuppgifter i normal arbetstakt och dessutom i en tidsmässig omfattning som översteg halvtid. I målet som rörde mannen som arbetade på ett bilföretag konsta- terade att mannen hade en komplex sjukdomsbild men att det som framför allt påverkade arbetsför- mågan var hans orörlighet. Däremot framgick det inte på vilket sätt hans sjukdomar hindrade honom från att utföra ett i huvudsak stilla- sittande arbete. Sådana arbeten var normalt förekommande på arbets- marknaden. Därmed hade mannen förmåga att försörja sig genom normalt förekommande arbete och han hade därför inte rätt till sjukpenning. 4.3.2Högsta förvaltningsdomstolens avgörande HFD 2019 ref 48 – hur ska bedömningen mot förvärvsarbete på arbetsmarknaden göras i fråga om sjukersättning? meddelade en dom om sjukersättning. Frågan i målet var om ett anpassat arbete skulle betraktas som ett förvärvsarbete. Arbetsförmågan i fråga om sjuk- ersättning bedöms mot förvärvsarbete på arbetsmarknaden.9 ansåg att om anpassningarna som krävdes vara så omfattande att ett tillräckligt stort värde för en arbetsgivare saknades kunde arbetet inte betraktas som ett förvärvsarbete. I domen gjorde domstolen vissa uttalanden om hur prövningen av rätten till sjukersättning skulle gå till. Ledning kunde hämtas från HFD 2018 ref 51 I och II. Domstolen uttalade bl.a. följande. Av rättsfallen följer att det är en mer abstrakt eller hypotetisk prövning som ska göras avseende om sjukdomen påverkar den försäkrades för- måga att försörja sig själv genom att arbeta. Prövningen behöver således inte relateras till vissa konkreta arbeten i bemärkelsen arbeten inom vissa yrkesområden eller vissa typer av arbeten. Att detta inte kan krävas följer av att lagstiftningen inte tillåter att andra faktorer än den enskildes sjukdom vägs in vid arbetsförmågebedömningen.10 4.3.3Högsta förvaltningsdomstolens avgörande HFD 2016 ref 10 – särskilda skäl för att skjuta upp bedömningen mot normalt förekommande arbete Den primära frågan i målet var om det medicinska underlag som till- kommit vid omprövning kunde beaktas vid be- dömningen av om särskilda skäl finns. Men Högsta förvaltningsdom- stolen gjorde också en bedömning av om det fanns särskilda skäl för att skjuta upp bedömningen av arbetsförmågan mot normalt före- kommande arbete. Målet rörde en 56-årig man som arbetade som chaufför och vakt- mästare på sjukhus. Hans besvär beskrevs i de inledande läkarintygen som smärta i fotled. Vid omprövningen åberopades ett nytt läkarin- tyg där diagnosen L5-syndrom ischias ställts. hänvisade till ett tidigare avgörande, RÅ 2010 not 19, enligt vilket det var möjligt att vid bedömningen av rätt till sjukpenning beakta senare tillkommen medicinsk utredning. På samma sätt kunde utredning som tillkommit efter grundbeslutet om särskilda skäl beaktas vid omprövningen. Vad gäller innehållet i de särskilda skälen återgav Högsta förvalt- ningsdomstolen förarbetena enligt vilka det av det medicinska under- laget ska framgå att det finns en välgrundad anledning att anta att 933 kap. 10 § SFB. 10HFD 2019 ref 48 s. 5. den försäkrade med stor sannolikhet kan återgå i arbetet och tid- punkten för detta. Det krävdes av den medicinska utredningen att såväl den ställda diagnosen som prognosen för återgång i arbete är väl underbyggda. Särskilt höga krav måste ställas om den försäkrade genomgått medicinsk utredning som resulterat i andra diagnoser eller andra antagande om återgång i arbete. I det intyg som presen- terats vid omprövningen angav läkaren att den försäkrades besvär borde vara behandlingsbara med enkel sjukgymnastik och svankstöd vid sittande i bil. I så fall var prognosen mycket god och full återgång i arbete kunde förväntas inom . Högsta för- valtningsdomstolen ansåg att läkarintyget inte uppfyllde de krav som måste ställas för att särskilda skäl för att skjuta upp prövningen mot normalt förekommande arbete ska finnas. 4.3.4Högsta förvaltningsdomstolens avgörande HFD 2019 ref 14 – tolkning av begreppet oskäligt Målet rörde en lastbilschaufför som vid en trafikolycka ådrog sig flera livshotande skador, bland annat på lungorna, samt ett flertal frakturer främst i de nedre delarna och i fötterna. I ett läkar- intyg uttalade en läkare att personen behövde ytter- ligare behandlingar och operationer men att han efter dessa troligen successivt skulle kunna återgå i arbete. Frågan i målet var om det var oskäligt att bedöma den försäkrades arbetsför- måga mot normalt förekommande arbete. uttalade att gemensamt för de ska- dor eller funktionsnedsättningar som i förarbetena nämns som exem- pel på där begreppet oskäligt kan vara tillämpligt är att de är av sådan art och svårighetsgrad att måste betraktas som ”livsomvälvande”.11 Skadorna eller funktionsnedsättningen torde kräva omfattande reha- bilitering och anpassningar såväl i arbetslivet som i vardagslivet i övrigt. Begreppet oskäligt kunde, enligt Högsta förvaltningsdom- stolen, endast tillämpas när den försäkrade drabbats av skador eller funktionsnedsättningar som till sin art och svårighetsgrad klart kunde anses jämförbara med dem som räknas upp i förarbetena. ansåg att de skador den försäk- rade ådrog sig vid trafikolyckan tveklöst var allvarliga. 11HFD 2019 ref 14, s. 6. inte fråga om sådana skador som räknades upp i förarbetena. Därför var det inte oskäligt att bedöma den försäkrades arbetsförmåga mot normalt förekommande arbete. 4.3.5Försäkringskassans normering med anledning av HFD 2018 ref 51 I och II