sou · H8B347d2 · 2020-08-26 00:00:00 — Inom detta område finns en initiativrätt där beslut fattas vilka har sin grund i den kommunala självbestämmanderätten.13 Att anställningsärenden skulle komma att omfattas av förvaltningslagens bestämmelser var en av de invändningar som riktades mot förslaget att förvaltningslagens tillämpningsområde skulle utvidgas till att om- fatta även ärenden som inte innebär myndighetsutövning. Anled- ningen var främst att det inte ansågs lämpligt att anställningsärenden 11Jfr Kommuner och Landsting (2018). Ny förvaltningslag, Cirkulär 11:26, s. 29 f. + nya sociallagarna s. 274 f. 2017/18:235. 13SOU 2007:93 s. 72 f. och 81 samt (2010), s. 322. Förhållandet mellan socialtjänstlagen och annan lagstiftning skulle omfattas av kommunikationsplikten i 25 § FL. Därför har det förts in ett undantag för just anställningsärenden i 25 § FL. Mot bakgrund av att förvaltningslagens tillämpningsområde nu- mera har utvidgats samt att det har gjorts vissa undantag för tillämp- ningen av förvaltningslagen vid anställningsärenden, anser utred- ningens att det i detta avseende inte längre finns skäl för att begränsa socialtjänstlagens bestämmelser till ärenden som avser myndighets- utövning mot enskild. Utredningen föreslår därför att uttrycket ”myn- dighetsutövning mot någon enskild” ska ersättas av ”ärenden som rör enskilda”. Med detta avses ärenden som på ett konkret eller direkt sätt påverkar enskilda. Ärenden enligt socialtjänstlagen som på detta sätt rör enskilda mynnar inte ut i s.k. självstyrelsebeslut. 23.1.3Inget behov av partsinsyn och kommunikation i s.k. köärenden Utredningens förslag: Bestämmelsen i nuvarande 11 kap. 8 § andra stycket socialtjänstlagen – som föreskriver att bestämmelserna om partsinsyn och kommunikation i 10 och 25 §§ förvaltningslagen inte tillämpas i fråga om uppgifter som rör någon annan sökande i s.k. köärenden – upphävs. I 11 kap. 8 § andra stycket SoL anges att bestämmelserna i 10 och 25 §§ FL, som reglerar partsinsyn och kommunikation, inte ska tillämpas i fråga om uppgifter som rör någon annan sökande i ett ärende om ett sådant boende som avses i 5 kap. 5 § andra och tredje styckena eller 7 § tredje stycket eller om någon annan liknande social tjänst. Bestämmelsen fick sin ursprungliga lydelse i 54 § andra stycket socialtjänstlag och tog då sikte på uppgifter som hade läm- nats av någon annan sökande i ett ärende om plats i förskola, fritids- hem eller i eller någon annan liknande social tjänst. Bestämmelsen innebär ett undantag från skyldigheten att bereda part tillfälle att yttra sig över vad någon annan än denne själv har till- fört ärendet innan detta avgörs. Bestämmelsen klargör att det inte är nödvändigt att ge alla sökande till en viss plats rätt att yttra sig innan platsen ges åt någon viss av dessa.14 Undantaget syftar således på s.k. 1979/80:1 Del A s. 566. Förhållandet mellan socialtjänstlagen och annan lagstiftning köärenden avseende fördelning av platser eller dylikt, dvs. ärenden där alla som väntar på en plats i kön anses vara parter.15 Sedan bestämmelsens tillkomst har ansvaret för förskola och fri- tidshem flyttats från till skolan, och servicehusen har ersatts med de särskilda boendeformerna enligt 5 kap. 5 § SoL och bostad med särskild service enligt 5 kap. 7 § SoL.16 Det senare har inneburit ett skifte från boenden med gemensam service till boende- former där också en individualiserad omvårdnad ingår. När det gäller fördelning av platser till dessa boendeformer blir det inte längre fråga om s.k. köärenden. Detta eftersom den enskilde beviljas bistånd till boende enligt 5 kap. 5 eller 7 § SoL – inte till en viss plats i ett specifikt boende – och att biståndsbeslutet sedan verk- ställs i ett boende som socialnämnden anser motsvarar den enskildes behov. Om den enskilde har specifika önskemål om boendet kan socialnämnden försöka tillgodose dessa, vilket t.ex. kan resultera i att den enskilde tackar nej till ett visst boende i avvaktan på en plats i ett specifikt boende. Det kan även resultera i att den enskilde flyttar in i ett boende i avvaktan på plats i ett annat boende. Något s.k. kö- ärende uppkommer dock inte i dessa fall. Om flera personer inom kommunen väntar på att få sina bistånds- beslut verkställda prioriteras i regel den som har störst behov. Det blir emellertid inte fråga om något s.k. köärende utan är i stället fråga om verkställighet av vart och ett av de enskildas biståndsbeslut. I dessa ärenden är endast den sökande part och för övriga råder sekretess enligt 26 kap. 1 § OSL. Detsamma gäller för andra beslut om bistånd. verkställighet av biståndsbeslut anses i regel inte vara över- klagbara.17 Skriftliga beslut om verkställighet som får betydande faktiska verkningar för den enskilda har emellertid i praxis ansetts överklagbara.18 I fråga om boende har det framför allt rört sig om ändrad verkställighet där den enskilde blivit tvungen att flytta från ett boende till ett annat. Även i dessa ärenden är det emellertid endast den vars boendesituation beslutet avser som anses som part i ärendet och därför har rätt till insyn. Utredningens bedömning är att bestämmelsen i 11 kap. 8 § andra stycket SoL tar sikte på en situation som inte längre uppstår inom 15Lillie & och . 1990/91:14, prop. 1997/98:6 och prop. 2017/18:273. 17Ragnemalm (1970), s. 582. 18Jfr HFD 2012 ref. 11 och RÅ 2007 ref. 7 med där angivna rättsfall m.m. Förhållandet mellan socialtjänstlagen och annan lagstiftning hantering av ärenden. Bestämmelsen bör därför upp- hävas. Utredningens förslag: Bestämmelsen i nuvarande 11 kap. 9 § socialtjänstlagen omformuleras till att ange att den som enligt 25 § förvaltningslagen ska underrättas och ges tillfälle att yttra sig i ett ärende som rör enskild har rätt att få företräde inför social- nämnden, om inte särskilda skäl föranleder annat. Den som ges tillfälle att yttra sig ska underrättas om sin rätt att få företräde inför nämnden. I 11 kap. 9 § SoL regleras en rätt till företräde inför nämnden i vissa fall. Där anges att den som enligt 11 kap. 8 § SoL ska underrättas och ges tillfälle att yttra sig enligt 25 § FL har rätt att få företräde inför nämnden, om inte särskilda skäl föranleder annat. Den som ges till- fälle att yttra sig ska underrättas om sin rätt att få företräde inför nämnden. Bestämmelsen i 11 kap. 9 § SoL har sitt ursprung i 19 § BvL, som tillkom år förvaltningslag. Av den bestämmelsen framgick att barnavårdsnämnden, innan den avgjorde ett ärende som rörde en enskild person, skulle ge denne tillfälle att yttra sig om det inte var uppenbart obehövligt eller om ärendet var så brådskande att ett ytt- rande inte kunde avvaktas. Vidare framgick att den som hade rätt att yttra sig kunde begära att muntligen få höras inför barnavårdsnämn- den. Den enskilde skulle erinras om rätten att påkalla ett sådant förhör. Vid tillkomsten av socialtjänstlag anfördes att den rätt till personlig inställelse för den enskilde som tidigare hade funnits i 19 § BvL skulle göras tillämplig i alla ärenden i socialtjänstlagen. Det grundläggande syftet uppgavs vara att rätten för den enskilde att personligen bli hörd skulle främja samförståndet mellan nämnden och den som ärendet rörde och därvid stärka dennes förtroende för utredningen och bedömningen.19 Motsvarande bestämmelse fördes därmed in i 55 § socialtjänstlag. I den nya bestämmelsen angavs emellertid att den som enligt vad som sades i 54 § i 1980 års 1960:10 s. 240 och prop. 1979/80:1 Del A s. 406 f. Förhållandet mellan socialtjänstlagen och annan lagstiftning socialtjänstlag skulle ges tillfälle att yttra sig enligt 15 § förvaltningslag också hade rätt att få företräde inför nämnden om inte särskilda skäl föranledde annat. Den som gavs tillfälle att yttra sig skulle underrättas om sin rätt att få företräde inför nämnden. Be- stämmelsen fördes sedan över till socialtjänstlag och regle- ras nu i 11 kap. 9 §.20 Som framgår av avsnitt 23.1.2 föreslår utredningen att 11 kap. 8 § SoL ska förtydligas och därvid gälla sådana ärenden som rör en- skilda och där besluten kan överklagas genom laglighetsprövning. Detta påverkar 11 kap. 9 § SoL, eftersom den hänvisar till 11 kap. 8 § SoL. En följd av detta är att rätten till företräde inför nämnden bara kommer att gälla sådana ärenden som rör enskilda och där be- sluten kan överklagas genom laglighetsprövning. Av förarbetena framgår dock att rätten till företräde inför nämnden är avsedd att gälla alla ärenden där en enskild är part, inte bara ärenden som kan överklagas genom laglighetsprövning. Det är också så be- stämmelsen tillämpas . Hänvisningen till 11 kap. 8 § SoL fram- står därför som något oklar. Utredningen har inte kunnat hitta någon förklaring till varför det i bestämmelsens ursprungliga lydelse inför- des en hänvisning till 11 kap. 8 § SoL (dåvarande 54 §). Utredningen anser därför att bestämmelsen i 11 kap. 9 § SoL bör omformuleras och i stället ange att den som enligt 25 § FL ska under- rättas och ges tillfälle att yttra sig i ett ärende som rör enskild har rätt att få företräde inför socialnämnden, om inte särskilda skäl föranleder annat. Den som ges tillfälle att yttra sig ska underrättas om sin rätt att få företräde inför nämnden. Bestämmelsen kommer därmed att omfatta alla ärenden som rör enskilda, såsom var avsett. Rätten till företräde inför nämnden syftar på nämnden i sin helhet eller den eller dem som med stöd av delegation har rätt att fatta beslut på nämndens vägnar.21 2001/01:80 s. 22. I samband med införandet av förvaltningslag ändrades be- stämmelsen så att hänvisningen till bestämmelsen om parters rätt att få del av uppgifter förvaltningslag nu i stället görs till motsvarande bestämmelse i den nya förvaltnings- lagen. I övrigt gjordes vissa språkliga ändringar, se prop. 2017/18:235 s. 158 f. 1979/80:1 Del A s. 406. Förhållandet mellan socialtjänstlagen och annan lagstiftning 23.1.5Ändring av gynnande beslut Utredningens förslag: Det införs en ny bestämmelse i social- tjänstlagen som anger att socialnämnden, utöver vad som följer av 37 § andra stycket förvaltningslagen, får ändra ett beslut om fortlöpande insatser vid väsentligt ändrade förhållanden som är hänförliga till den enskilde. En grundläggande förvaltningsrättslig princip är att en enskild som fått ett gynnande förvaltningsbeslut ska kunna inrätta sig efter detta och att beslutsmyndigheten därför som huvudregel inte ska kunna återkalla beslutet eller ändra det till den enskildes nackdel. Från denna huvudregel har dock flera viktiga avsteg gjorts i rätts- tillämpningen. En del av dessa har, i samband med införandet av nya förvaltningslagen, kodifierats i 37 § andra stycket FL. Där framgår att ett beslut som till sin karaktär är gynnande för någon enskild part får ändras till den enskildes nackdel bara om 1.det framgår av beslutet eller de föreskrifter som det har grundats på att beslutet under vissa förutsättningar får återkallas, 2.tvingande säkerhetsskäl kräver att beslutet ändras , eller 3.felaktigheten beror på att parten har lämnat oriktiga eller vilse- ledande uppgifter. I praxis finns stöd för att gynnande beslut om fort- löpande förmåner får ändras även i andra fall än de nämnda. RÅ 2000 ref. 16 belyser en nämnds möjligheter att återkalla ett gyn- nande biståndsbeslut enligt socialtjänstlagen. I målet hade nämnden av besparingsskäl beslutat att ändra ett tidigare beslut om hemtjänst till den enskildes nackdel genom att dra ner på städfrekvensen från varannan till . Det ursprungliga beslutet var inte tids- begränsat och innehöll inget förbehåll om omprövning. Högsta för- valtningsdomstolen (tidigare Regeringsrätten) anförde att hänsynen till den enskildes trygghet starkt talade emot att beslut om sådant bistånd får omprövas till den enskildes nackdel annat än under de generella förutsättningar som anses gälla för omprövning av gynnande beslut. Detta gäller främst beslut om bistånd som avser ett bestämt Förhållandet mellan socialtjänstlagen och annan lagstiftning tillfälle eller en bestämd period. När ett beslut avser ett fortlöpande bistånd utan någon angiven tidsbegränsning kan däremot skälen för omprövning vara så starka – exempelvis om biståndsbehovet väsent- ligt förändras – att ett absolut förbud mot omprövning på grund av ändrade förhållanden inte bör uppställas. Det kan dock inte komma i fråga att låta ändringar av andra förhållanden än sådana som kunnat beaktas vid det ursprungliga ställningstagandet få föranleda en om- prövning. Av utredningen i målet framgick att ändringen av beslutet enbart hade sin grund i att nämnden på grund av besparingsskäl ändrat för städning. Med hänsyn till att kommunens ekonomiska förhållanden inte kan tillmätas betydelse vid bedömningen av skälig levnadsnivå har det därför inte funnits förutsättningar för omprövning. Vid remitteringen av betänkande framförde ett flertal kommuner, Kommuner och Regioner och att det borde införas en särskild bestämmelse som ger stöd för ändring av gynnande beslut vid ”väsentligt ändrade förhållanden”. Regeringen anförde dock att en generellt tillämplig undantagsbestämmelse av det slaget skulle innebära att de nuvarande enligt praxis generella undantagsmöjligheterna utvidgas i betydande mån på ett sätt som kan ifrågasättas från rättssäkerhetssynpunkt. Frågan om möjligheten att återkalla eller på annat sätt i en för den enskilde negativ riktning ändra ett tidigare beslut bör i dessa fall, enligt regeringen, i stället vid behov lösas genom föreskrifter i spe- cialförfattning.22 Oklart rättsläge – får gynnande beslut ändras vid väsentligt ändrade förhållanden? Efter införandet av 37 § andra stycket FL har frågan om ändring av gynnande beslut vid väsentligt ändrade förhållanden prövats i ett antal avgöranden från kammarrätterna. Två av dessa är från Kam- marrätten i . Det ena målet gällde bistånd i form av hjälp i hemmet vid lunch, middag och kvällsomvårdnad. Då den enskilde hade bytt till en för honom mer anpassad bostad framkom vid ett hembesök av nämnden att han hade förmågor som han inte tidigare bedömts ha. Kammarrätten pekade på att det i förarbetena till för- valtningslagen betonats att förutsättningarna för att återkalla gyn- 2016/17:180 s. 233. Förhållandet mellan socialtjänstlagen och annan lagstiftning nande beslut vid behov borde regleras i speciallagstiftning. Frågan blev då, vad som gällde i avsaknad av särskild lagbestämmelse. Enligt kam- marrättens mening kunde inte regleringen i 37 § andra stycket FL innebära att praxis ändrats, med innebörden att avgörandet RÅ 2000 ref. 16 är tillämpligt.23 Samma bedömning gjordes i det andra målet. Målet gällde bistånd i form av boende för ensamkom- mande ungdomar. Skälet för omprövning av beslutet var att den unges föräldrar kommit till och att de därvid var försörjningsskyl- diga för sonen.24 En annan bedömning har emellertid gjorts i ett mål från Kammar- rätten i . I målet hade den enskilde med stöd av 9 § 1 lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade (LSS) beviljats råd och stödinsatser i form av hjälp av kurator. Det primära syftet var att underlätta det dagliga livet för den enskilde och hennes familj. Regionen beslutade sedermera att avsluta insatsen då behovet ansågs kunna tillgodoses på annat sätt genom hälso- och sjukvårds- lagen och därvid förelåg inte något aktuellt behov enligt LSS. Kam- marrätten anförde att förarbetsuttalandena till förvaltningslagen framstår som i viss mån motstridiga vad gäller frågan om den princip som angav i RÅ 2000 ref. 16 fort- farande är tillämplig. I denna situation bör enligt kammarrätten orda- lydelsen i 37 § andra stycket FL få avgörande betydelse. Av bestäm- melsen följer att ett beslut som är gynnande för den enskilde bara får ändras till dennes nackdel i de situationer som räknas upp där. Enligt kammarrättens mening ger bestämmelsen därmed intryck av att vara uttömmande. Vid sådant förhållande menade kammarrätten att det inte finns utrymme för att ändra ett gynnande beslut till den en- skildes nackdel vid sidan av de situationer som räknas upp i 37 § andra stycket FL, om det inte finns stöd för det i specialförfattning.25 Vidare har () uttalat sig i ett ärende som rörde kommunens möjlighet att tidsbegränsa samt förse beslut enligt LSS med omprövingsförbehåll. I beslutet lyfter JO fram att ifråga om assistansersättning så regleras frågan om omprövingsför- behåll uttryckligen i 51 kap. 12 § socialförsäkringsbalken. JO uttalar att socialförsäkringsbalkens reglering ligger i linje med den upp- fattning som kommer till uttryck i förarbetena till förvaltningslagen, 23Kammarrätten i dom i mål nr 1423-18. 24Kammarrätten i dom i mål nr 1529-18. 25Kammarrätten i i mål nr 5973-18. Förhållandet mellan socialtjänstlagen och annan lagstiftning om att återkallelseförbehåll företrädesvis bör anges i de materiella föreskrifter som beslutet grundar sig på. JO delar den uppfattningen och anser därför att det finns anledning för regeringen att överväga behovet av författningsregleringar av förutsättningarna för ompröv- ning och ändring av gynnande beslut enligt LSS.26 I fråga om barn som vårdas utanför det egna hemmet har det dock i avgörandet HFD 2019 ref. 63 tydliggjorts att bestämmelsen i 37 § andra stycket FL inte innebär att socialnämnden är förhindrad att avbryta en insats i form av vård av ett barn utanför det egna hemmet när det saknas behov av sådan vård. Om ett barn vårdas utanför det egna hemmet ska socialnämnden enligt 6 kap. 8 § SoL minst en gång var sjätte månad överväga om vården fortfarande behövs och hur vården bör inriktas och utformas. Bestämmelsen bygger på förut- sättningen att ett beslut om vård i t.ex. ett familjehem måste kunna ändras och anpassas till ändrade förhållanden och även att vården måste kunna avbrytas om behovet av vård helt skulle ha upphört, jfr 3 kap. 14 § första stycket första meningen socialtjänstförordningen (2001:937). Bestämmelsen i 6 kap. 8 § första stycket SoL gäller där- med framför 37 § andra stycket FL.27 Det aktuella avgörandet gällde en placering i familjehem och fann att bestämmelsen i 37 § andra stycket FL inte innebar att social- nämnden var förhindrad att avbryta placeringen då det saknas behov av sådan vård. Gynnande beslut ska kunna omprövas vid väsentligt ändrade förhållanden I 37 § andra stycket FL anges när ett gynnande beslut får ändras till den enskildes nackdel. –innan bestämmelsen infördes – slagit fast att ett beslut om fortlöp- ande bistånd kan omprövas om det finns starka skäl, t.ex. om beho- vet av insatsen väsentligt förändrats.28 Det är oklart huruvida denna princip är tillämplig, vilket inte minst framgår av att kam- marrätterna har kommit till olika slutsatser i frågan. 26JO 2018/19 s. 577. 27Jfr 4 § FL. 28RÅ 2000 ref. 16. Förhållandet mellan socialtjänstlagen och annan lagstiftning Iförarbetena till 37 § FL har regeringen uttalat att utgångs- punkten bör vara att gällande rättsläge inte ska förändras genom den nya regleringen.29 uttalas att frågor om behovet av undan- tag på grund av hänsynstaganden som kan vara motiverade enbart i snävt avgränsade fall lämpligen bör övervägas i speciallagstiftning och således inte resultera i en särskild reglering i den nya förvalt- ningslagen. Då det under remitteringen efterfrågades en reglering i förvaltningslagen av möjligheten att ändra ett gynnande beslut vid väsentligt ändrade förhållanden uttalade regeringen att det vore att utvidga de generella undantagsmöjligheterna i sådan betydande mån att det kunde ifrågasättas från rättssäkerhetssynpunkt. Regeringen anförde vidare att möjligheten att återkalla eller på annat sätt i en för den enskilde negativ riktning ändra ett tidigare beslut i dessa fall istället vid behov fick lösas genom föreskrifter i speciallagstiftning.30 Av HDF 2019 ref. 63 följer att 6 kap. 8 § SoL ger stöd för att ändra gynnande beslut om vård av barn utanför det egna hemmet när det saknas behov av sådan vård. Enligt utredningens mening bör där- utöver ett gynnande beslut om fortlöpande insatser kunna ändras om de förhållanden som legat till grund för beslutet väsentligen har förändrats. I annat fall finns det risk för ökad användning av tids- begränsade beslut och olika typer av återkallelseförbehåll, vilket i förlängningen kan skapa försämrad förutsägbarhet och ökad otrygg- het för den enskilde. 31 Det bör därför införas en bestämmelse i social- tjänstlagen som möjliggör för socialnämnden att, utöver vad som följer av 37 § andra stycket FL, ändra ett beslut om fortlöpande insatser vid väsentligt ändrade förhållanden som är hänförliga till den enskilde. Syftet är att kodifiera det som tidigare enligt praxis gällt ifråga om möjligheten att ändra ett gynnande beslut när förhållandena väsentligt förändrats. I fråga om beslut som tidsbegränsats eller avser ett bestämt till- fälle anser utredningen att den enskildes intresse av att kunna förlita sig på socialnämndens beslut talar emot att dessa beslut ska kunna omprövas i andra fall än vad som följer av 37 § FL. 2016/17:180 s. 228 ff. 2016/17:180 s. 232. 31Jfr JO 2018/19 s. 577 ifråga om LSS. Förhållandet mellan socialtjänstlagen och annan lagstiftning Allmänna bestämmelser om delegering av ärenden inom en kommu- nal nämnd finns i 6 kap. kommunallagen (2017:725), förkortad KL. Dessa bestämmelser är tillämpliga även för socialnämnden, vilket framgår av 10 kap. 1 § SoL. Delegationsbestämmelserna anger dels i vilka slags ärenden som beslutanderätten får delegeras, dels till vem eller till vilka delegation får ske. Enligt 6 kap. 37 § och 7 kap. 5 § KL får en nämnd uppdra åt presidiet, ett utskott, åt en ledamot eller ersättare eller åt en anställd hos kommunen att besluta på nämndens vägnar i ett visst ärende eller grupp av ärenden. Bestämmelserna medger delegation i alla ärenden med undantag för dem som anges i 6 kap. 38 § KL. Där anges att beslutanderätten inte får delegeras bl.a. när det gäller ärenden som rör myndighetsutövning mot enskilda, om de är av principiell be- skaffenhet eller annars av större vikt. Sådana beslut ska alltså fattas av nämnden. Enligt 6 kap. 39 § KL får en nämnd uppdra åt ordföranden, eller en annan ledamot som nämnden har utsett, att besluta på nämndens vägnar i ärenden som är så brådskande att nämndens avgörande inte kan avvaktas. För socialnämndens verksamhetsområde finns i bl.a. 10 kap. 4 § SoL särskilda bestämmelser om delegation av vissa ärenden. Därigenom begränsas den delegationsrätt som följer av kommunallagen. Enligt 10 kap. 4 § SoL får uppdrag att besluta på socialnämndens vägnar endast ges åt en särskild avdelning som består av ledamöter eller ersättare i nämnden i ärenden som är en uppgift för nämnden enligt vissa angivna bestämmelser. Det innebär att beslutanderätt, till skillnad från vad som anges i 6 kap. 37 § KL, inte får delegeras till exempelvis en anställd. De beslut som omfattas av 10 kap. 4 § SoL är: –Medgivande eller beslut om vård utanför det egna hemmet samt övervägande av densamma enligt 6 kap. 6 och 8 §§ SoL. Förhållandet mellan socialtjänstlagen och annan lagstiftning –Placering av barn över nationsgränserna enligt 6 kap. 11 a–b §§. –Vissa beslut rörande internationella adoptioner enligt 6 kap. 12–14 §§ SoL. –Ansökan om vård enligt 4 § LVU. –omhändertagande enligt 6 § LVU. –omhändertagande i vissa internationella situationer enligt 6 a § LVU. –Beslut enligt 11 § LVU om hur vården om den unge ska ordnas och var han eller hon ska visats. –Övervägande och omprövning av vården enligt 13 § LVU. –Särskilt övervägande enligt 13 § LVU om det, för den som varit placerad i familjehem , finns skäl att ansöka om över- flyttning av vårdnaden enligt 6 kap. 8 § . –Övervägande av beslut om umgängesbegränsning samt beslut att hemlighålla den unges vistelseort enligt 14 § tredje stycket LVU. –Beslut enligt 21 § LVU om att vård med stöd av LVU ska upp- höra. –Beslut om s.k. mellantvång enligt 22 § LVU. –Beslut om flyttningsförbud enligt 24 § LVU. –Övervägande av beslut om flyttningsförbud samt beslut om upp- hörande av flyttningsförbud enligt 26 § LVU. –Beslut om tillfälligt flyttningsförbud enligt 27 § LVU.