sou · H8B314 · 2020-03-11 00:00:00 — I de större kommunerna kan det finnas särskild personal som ska ansvara för trygghetslarm, kameratillsyn och gps-larm. De egna larmfunktionerna är bemannade med allt ifrån en ensam sjuksköterska som också har andra uppgifter, till larmcentraler med hög säker- het och ett större antal personal. Nattpatruller som gör den ordinarie tillsynen och insatser får som regel också ta larm. Detta innebär att schemat kan spricka. I en större kommun finns en jourpatrull som tar larmen från trygghetslarmen och kamerorna medan ordinarie nattpatruller kan köra enligt sina egna scheman med insatser och tillsyn. 139www.svt.se/nyheter/lokalt/vasternorrland/har-ar-kameran-som-skoter-tillsyn-av-aldre- flyttat på den så att den inte fyller sin funktion.140 Kommunerna upp- gav i undersökning att 1,5–av kamera- tillsynen resulterar i ett larm till nattpatrullen.141 gjorde 2018 en intervjuundersökning som om- fattade 12 kommuner142 om trygghetskameror och gps-larm (se även avsnitt 4.2.5). Studien visar att trygghetskameror och gps-larm för- bättrat äldreomsorgen, men att det finns brister. Exempelvis saknas ofta rutiner för att hantera samtycke. Både de enskilda och deras anhöriga ansåg att trygghetskamerorna var mindre integritetskrän- kande än fysisk tillsyn. En kommun framhöll att ingen av de enskilda har valt bort kameran när de väl fått den. Flera av de intervjuade äldre beskrev att de hade varit tveksamma eller negativa till tekniken innan de hade prövat. Tveksamheten handlade om att de (felaktigt) trodde att kameran filmade och att bilderna sparades.143 De lät sig dock övertygas att testa, av personalen eller av anhöriga, kanske inom ramen för ett pilotprojekt. De flesta menade också att de inte har behov av social kontakt . De träffar anhöriga, vänner och hemtjänstpersonal och ansågs räcka. Det var heller ingen an- hörig som ansåg att brukaren hade förlorat möjligheten till social kontakt genom att fysisk tillsyn ersatts av kameratillsyn (”förväntas man ju sova”).144 I rapporten nämns ett exempel där en enskild skulle beviljas till- syn efter en sjukhusvistelse. Anhöriga ville att personen skulle ha tillsyn då det var långt till toaletten (och det fanns en fall- risk). Handläggaren föreslog då att de skulle ställa in en toaletthink i sovrummet. Den enskilde ville inte detta och ville inte heller ha någon fysisk tillsyn. Den enskilde beviljades då i stället kameratill- syn och vågade då gå på toaletten på egen hand.145 Det rådde konsensus i personalgrupperna som intervjuade om att kamerorna är bra. Kamerorna gör att de äldres nattsömn blir bättre, då de får sova ostört. Därmed får de mer ork och funktionsförmåga . I vissa fall kan behovet av mediciner- ing minska. Ett annat resultat var att många upplever en stärkt integ- 140Socialstyrelsen (2018b). Välfärdsteknik En studie av användningen av trygghetskameror och gps-larm i 12 kommuner. 141Socialstyrelsen (2018b), s. 29. 142Örebro, , , , , , , , , , och . 143Socialstyrelsen (2018b), s. 26. 144Socialstyrelsen (2018b), s. 28. 145Socialstyrelsen (2018b), s. 25. ritet, då det inte längre kommer personal mitt . Nattpatrullen har ingen annan kontakt med den enskilde, så för den enskilde är det okända personer som kommer in i bostaden vid ett fysiskt tillsyns- besök. händer det att personer som blivit väckta och blivit oroliga av ett fysiskt tillsynsbesök larmar strax efter att nattpatrullen varit där. Särskilt personer med demens kan bli oroliga och gå upp och lämna bostaden, ofta utan att ha anpassat sin klädsel. Det blir även färre störningar för anhöriga i samma bostad och i vissa fall för grannar som blir störda av nattpatrullens bil som kör och dörrar som öppnas och stängs. Personalens arbete blev effektivare, då man slapp göra nattlig rutintillsyn och kunde ägna sig mer åt de som verkligen behövde ett personligt besök. I samtliga personalgrupper framkom att det hade blivit färre långa tillsynsresor till personer som bara har behov av tillsyn. I flera av kommunerna kunde det handla om flera mil för ett enda tillsynsbesök. Det beskrevs som positivt att de hade kunnat skära ner på de långa resorna som enbart är till för att göra ett enda besök och konstatera att en person ligger och sover i sin säng. Själva besöket kan vara avklarat . En arbetsledare uttryckte att kameratillsyn är positivt för nattpatrullens personal. De slipper utsättas för risker med viltolyckor i trafiken m.m. bara för att besöka en person som alltid ligger i sin säng och sover.146 anser att för de personer som blir störda och oro- liga av ett fysiskt tillsynsbesök är kameratillsyn att föredra. Den ger en nivå av trygghet som ofta räcker och den skapar inte oro eller stör nattsömnen. I synnerhet personer med demens kan bli särskilt oro- liga om de blir väckta . Detta kan leda till att de går upp och ibland lämnar bostaden. Det finns dock situationer där trygg- hetskameran ger en sämre trygghet, eller en falsk trygghet. Det är när systemet inte fungerar, när kameran har slutat att fungera eller larmcentralen ligger nere t.ex. på grund av strömavbrott.147 Enligt utredningens mening uppväger normalt fördelarna för individen med detta arbetssätt de risker för integritetsintrång som kan finnas. Det är dock av avgörande betydelse att man gör en indi- viduell behovsbedömning. Individen kan dessutom tacka nej till insatsen och därigenom undvika sådan övervakning och kartlägg- ning, även om vi inte tror att det kommer att vara vanligt. 146Socialstyrelsen (2018b), s. 18. 147Socialstyrelsen (2018b), s. 56. individ med nedsatt beslutsförmåga tackar nej eller visar med sitt agerande att man motsätter sig teknikens användning, kan perso- nalen pröva sig fram och försöka att utforma insatsen på ett annat sätt som inte väcker irritation eller oro. Särskilt om mobilt trygghetslarm (gps) Vanliga aktiva trygghetslarm, som används inomhus, anses oproble- matiska från integritetssynpunkt. Passiva larm har däremot viss karak- tär av övervakning även om övervakningen sker på ett sätt som inte ska störa den enskilde i onödan och sker i trygghetssyfte. Ett mobilt trygghetslarm är en enklare mobiltelefon med gps-funktion där positioneringen sker med hjälp av satelliter. Utomhus fungerar tek- niken i alla väder, men det kan vara svårt att få en position inomhus. En användare som har gått vilse kan enkelt larma genom en enkel knapptryckning och prata med anhöriga eller omsorgspersonal, som då kan få en exakt position för personen på en karta. Anhöriga och personal kan också ringa till enheten och få direkt kontakt med personen utan att den enskilde larmat först. Ett alternativ är att enheten larmar automatiskt om användaren går utanför en på för- hand fastställd trygghetszon (geofence). Enheten bärs ofta på armen eller i ett band runt halsen, men finns även i form av en sula som man kan lägga i skon (så man inte glömmer den). Hur larmet hanteras varierar från kommun till kommun. Det kan vara en särskild larm- patrull eller en upphandlad larmmottagning centralt. Det är lätt att se hur stort värde som gps kan ha som ett anhörigstöd.148 Behovs- bedömningen enligt socialtjänstlagen måste dock utgå från omsorgs- tagarens egna behov och önskemål. I praktiken förskrivs ofta gps- larm enligt hälso- och sjukvårdslagen. 148Det förekommer ofta att anhöriga involveras vid mottagning av larm, vilket har både för- och nackdelar. Å ena sidan kan det vara lättare för en anhörig att närma sig en människa med demenssjukdom som gått vilse, å andra sidan kan inte undgå ansvar om en anhörig av någon anledning inte skulle svara på larmet. Faktum är dock att många anhöriga själva vill vara larmmottagare och den här typen av arrangemang förekommer förstås helt utan inblandning, vilket nog är det billigaste för kommunen. Risken för integritets- intrång torde vara större när gps används helt utan insyn från samhället. kan kon- stateras att det nog inte framstår som ett alternativ för en anhörig att inte kontrollera vad en demenssjuk anhörig tar vägen eller har för sig. Anhöriga upplever ofta stor lättnad och ökad frihet eftersom de slipper övervaka personen rent fysiskt , vilket framgår av flera studier. (2013). Nyttokostnadsanalys vid införande av välfärdsteknologi – exemplet Posifon. Se också , C & , Å (2012). En uppenbar fördel med denna teknik är att man snabbt och enkelt kan hitta en individ som lämnat hemmet, kanske och med fel klädsel för årstiden. Det är det viktigaste och handlar om att rädda liv. Här kan också nämnas att samhället lägger ned en del resurser på att söka efter försvunna personer, bl.a. äldre och sjuka som gått vilse149, och att den totala kostnaden för en sökinsats som klassas som räddningstjänst beräknats uppgå till 390 000–för samhället. I genomsnitt pågår en räddningsinsats i och omfattar minst tio poliser, Hemvärnet, personer från orienteringsklubbar o. dyl. Totalt deltar i genomsnitt 50 personer. Dessutom sätts ofta helikopter in. Det är dock bara en mindre del av dem som går vilse som eftersöks på detta sätt. I många fall är det anhöriga eller hemtjänstpersonal som letar, i ett senare skede kanske med hjälp av polisen. Vanligen hittar man den försvunna personen . Om personer har gps går det betydligt snabbare, vilket minskar risken för att personen ska fara illa . Det är av särskilt intresse eftersom det ofta handlar om somatiskt sjuka och sköra personer som är känsliga för nedkylning och uttorkning. Här ska dock framhållas att långt ifrån alla som har mobilt trygg- hetslarm lider av demenssjukdom eller ens kognitiv svikt. Till saken hör att det är många som har gps i sina mobiler, fullt medvetna om att de i den meningen låter sig övervakas. De flesta verkar inte anse att det är problematiskt från integritetssynpunkt, men individer kan självfallet tycka olika. Det handlar kanske om hur individen värderar de vanliga applikationsprogram som använder gps. Från etisk syn- punkt är det svårare med dem som saknar förutsättningar att ta ställ- ning till vad tjänsten egentligen innebär. En noggrann bedömning måste göras av hur deras behov bäst ska tillgodoses, med medverkan av hälso- och sjukvårdspersonal. Det är ofrånkomligt att många inte kommer att kunna få sina behov tillgodosedda i hemmet utan behö- ver flytta till särskilt boende. Även där kan de dock ha hjälp av tek- niken, efter en individuell behovsbedömning och med noggrann uppföljning. I ett särskilt boende kan den här typen av teknik använ- das med framgång för att minska förekomsten av (olagliga) låsta dörrar och andra tvångs- och begränsningsåtgärder, dvs. intrång i den fysiska integriteten. Det går således att minska skadliga och inte sällan olagliga intrång i den grundlagsskyddade rörelsefriheten med 149Mellan 300 och 400 ärenden , varav kanske 80 som rör äldre med kognitiv svikt. hjälp av tekniken. Dessutom slipper den enskilde ständig övervakning av andra. Vi menar att en händelseinducerad övervakning är att före- dra, liksom en övervakningsform som inte skapar onödig oro och frustration. 8.9.2Förslag om stärkt informationssäkerhet inom Förslag: I lagen om behandling av personuppgifter inom social- tjänsten (SoLPUL) införs en ny bestämmelse, 9 §, med ny rubrik (”Informationssäkerhet”) före, av följande lydelse. Den som bedriver verksamhet inom ska 1.bestämma villkor för tilldelning av behörighet för åtkomst till sådana uppgifter om enskilda som förs helt eller delvis auto- matiserat. Sådan behörighet ska begränsas till vad som behövs för att personen ska kunna fullgöra sina arbetsuppgifter, 2.se till att åtkomst till sådana uppgifter om enskilda som förs helt eller delvis automatiserat dokumenteras och kan kontrol- leras, och 3.göra systematiska och återkommande kontroller av om någon obehörigen kommer åt sådana uppgifter. Genom en ändring i 11 § första stycket i SoLPUL ska regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer ges rätt att med- dela föreskrifter om tilldelning av behörighet för åtkomst till uppgifter som förs helt eller delvis automatiserat, om dokumen- tation och kontroll av elektronisk åtkomst och i fråga om säker- hetsåtgärder vid helt eller delvis automatiserad behandling av personuppgifter. Bedömning: Reglerna om informationssäkerhet i patientdatalagen behöver inte ändras. Informationssäkerhet handlar om både tillgång till korrekt informa- tion och säkerställande av skydd för individers personliga integritet. Som en grundläggande princip gäller enligt artikel 5.1 f i dataskydds- förordningen att personuppgifter ska behandlas på ett sätt som säker- ställer lämplig säkerhet. I artikel 24 anges att personuppgiftsansva- riga ska vidta tekniska och organisatoriska åtgärder för att säkerställa att behandlingen utförs i enlighet med förordningen. Det kan vara fråga om skyddsåtgärder i it-system och administrativa stödrutiner hos de personuppgiftsansvariga, exempelvis inbyggt dataskydd och dataskydd som standard, och åtgärder under behandlingen som en per- sonuppgiftsansvarig anser behövs för att säkerställa en lämplig säkerhetsnivå. I artikel 25 fastslås principerna om inbyggt dataskydd och dataskydd som standard. Inbyggt dataskydd innebär att hänsyn tas till integritetsskyddsreglerna redan när it-system och rutiner ut- formas. I artikel 32 finns krav på att personuppgiftsansvariga ska vidta lämpliga tekniska och organisatoriska åtgärder för att säkerställa en säkerhetsnivå som är lämplig i förhållande till risken. När person- uppgiftsansvariga vidtar dessa åtgärder ska de beakta den senaste utvecklingen, genomförandekostnaderna och behandlingens art, om- fattning, sammanhang och ändamål samt riskerna av varierande sannolikhetsgrad och allvar. Vidare anges att det när det är lämpligt kan åtgärderna avse pseudonymisering och kryptering av person- uppgifter, förmågan att fortlöpande säkerställa konfidentialitet, integritet, tillgänglighet och motståndskraft hos behandlingssyste- men och tjänsterna, förmågan att återställa tillgängligheten och till- gången till personuppgifter i rimlig tid vid en fysisk eller teknisk incident och ett förfarande för att regelbundet testa, undersöka och utvärdera effektiviteten hos de tekniska och organisatoriska åtgärder som ska säkerställa behandlingens säkerhet. Av skäl 15 framgår att skyddet för fysiska personer bör vara teknikneutralt. Det är upp till personuppgiftsansvariga att bestämma vilka åtgärder som ska vidtas. Dataskyddsförordningen är direkt tillämplig och tvingande. Med- lemsstaterna får dock både behålla eller införa nationella bestämmelser för att anpassa tillämpningen av förordningen med hänsyn till behand- ling för att efterleva artikel 6 punkt c och e genom att närmare fast- ställa specifika krav för uppgiftsbehandlingen och andra åtgärder för att säkerställa en laglig och rättvis behandling. Det kan handla om villkor som ska gälla för den personuppgifts-ansvariges behandling, vilken typ av uppgifter som ska behandlas, vilka registrerade som berörs, de enheter till vilka personuppgifterna får lämnas ut och för vilka ändamål, ändamålsbegränsningar, lagringstid samt typer av be- handling och förfaranden för behandling. Hälso- och sjukvården har skarpare regler Behörighetsstyrning kan uttryckas som arbete med att avgöra hur stor tillgång till uppgifter i ett verksamhetssystem som en person med en viss funktion eller roll får. Behörighetsstyrning är funda- mentalt för att se till att ingen obehörig åtkomst sker inom en orga- nisation. Bestämmelser om sekretess utgör en utgångspunkt för vilka uppgifter som någon får ta del av. Anställda inom en verksamhets- gren får inte ta del av uppgifter inom en annan verksamhetsgren utan föregående sekretessprövning. I 11 kap. 5 § andra stycket socialtjänst- lagen anges att handlingar ska förvaras så att obehöriga inte kan ta del av dem. Regeln är av väsentlig betydelse som ett komplement till reglerna om sekretess. På samma sätt som sekretessreglerna syftar den till att skydda dem som vänder sig till från obehö- rig insyn i privatlivet. Regeln tar alltså närmast sikte på sådana hand- lingar som innehåller uppgifter som omfattas av sekretess. Obehörig är den som inte har legitim anledning att ta del av handlingen i sin tjänsteutövning.150 It-system bör vara utformade med behörighetsstyrning som kan anpassas efter organisationens arbetssätt. Ett idealiskt system för kontroll av behörigheter ska kunna se till att identifierade användare kommer åt rätt information enkelt men hindras att komma åt ”fel” information, dvs. personuppgifter som inte behövs för att lösa ens arbetsuppgift. Behovs- och riskanalyser har en avgörande betydelse för en väl avvägd behörighetstilldelning. Inom hälso- och sjukvården gäller enligt 4 kap. 2 § PDL att vård- givaren ska bestämma villkor för tilldelning av behörighet för åt- komst till sådana uppgifter om patienter som förs helt eller delvis automatiserat och att sådan behörighet ska begränsas till vad som 1979/80:1 s. 563. behövs för att den enskilde ska kunna fullgöra sina arbetsuppgifter inom hälso- och sjukvården. föreskrifter och allmänna råd (HSLF-FS 2016:40) om journalföring och behandling av personuppgifter i hälso- och sjukvården erinrar först om föreskrifterna om ledningssystem för systematiskt kvalitetsarbete, se 3 kap. 1 §. Därefter anges, i 3 kap. 2 §, att vårdgivaren genom ledningssystemet ska säkerställa att 1.dokumenterade personuppgifter hos vårdgivaren är åtkomliga och användbara för den som är behörig (tillgänglighet), 2.personuppgifterna är oförvanskade (riktighet), 3.obehöriga inte ska kunna ta del av personuppgifterna (konfiden- tialitet), och 4.åtgärder kan härledas till en användare (spårbarhet) i informa- tionssystem som är helt eller delvis automatiserade.151 Enligt 3 kap. 5 § ska vårdgivaren fortlöpande bedöma om det i verk- samheten finns risker för händelser som kan medföra att kraven i föreskrifterna inte uppfylls. För varje sådan händelse ska vårdgivaren uppskatta sannolikheten för att händelsen inträffar och bedöma vilka negativa konsekvenser som skulle kunna bli följden av händel- sen. Riskanalyserna ska dokumenteras. Enligt 3 kap. 9 § ska vårdgivaren säkerställa att kraven i föreskrif- terna uppfylls vid upphandling eller egenutveckling av informations- system som används för behandling av personuppgifter. Enligt 3 kap. 10 § ska vårdgivaren vid utveckling, idrifttagande och ändring av informationssystem som används för behandling av personuppgifter säkerställa att personuppgifternas tillgänglighet, riktighet, konfiden- tialitet och spårbarhet inte riskeras. Vårdgivaren ska säkerställa att ett informationssystem testas innan det tas i drift. Av 3 kap. 11 § framgår att vårdgivaren ska planera för hur verk- samheten ska bedrivas om informationssystem som används för be- handling av personuppgifter inte fungerar. Vårdgivaren ska vidare planera för hur återstart eller återställande ska göras efter funktions- störning. Planeringen ska dokumenteras. I 3 kap. 12–13 §§ finns krav på säkerhetskopiering och förvaring av säkerhetskopior. I 3 kap. 14 § 151Till bestämmelsen finns ett allmänt råd att vårdgivaren bör använda svenska standarder för informationssäkerhet då ledningssystemet byggs upp, t.ex. standarder i ISO/IEC 27000-serien. framgår att vårdgivaren ska säkerställa att informationssystem som används för behandling av personuppgifter skyddas fysiskt mot skada, störning och obehörig åtkomst. Enligt de allmänna råden bör informa- tionssystemen förvaras i säkra utrymmen inom avgränsade skalskydd som har lämpliga säkerhetsavspärrningar och tillträdeskontroller. Om vårdgivaren använder öppna nät vid behandling av person- uppgifter, ska denne ansvara för att överföring av uppgifterna görs på ett sådant sätt att inte obehöriga kan ta del av dem och att elek- tronisk åtkomst eller direktåtkomst till uppgifterna föregås av stark autentisering (3 kap. 15 §). Vårdgivaren ska utvärdera skyd- det mot såväl intern som extern olovlig åtkomst till datornätverk och informationssystem som används för behandling av personuppgifter (3 kap. 18 §). För flyttbara medier för lagring av personuppgifter ska säkerställas att obehöriga inte kan ta del av dem och att de inte går förlorade (3 kap. 19 §). Medium för informationslagring med per- sonuppgifter ska avvecklas på sådant sätt att uppgifter inte kan läsas eller återskapas (3 kap. 20 §). I 4 kap. finns regler om åtkomst till uppgifter om patienter, vilka utgår från 4 kap. 2 § och 6 kap. 7 § PDL. Det handlar bl.a. om vård- givarens styrning av behörigheter och s.k. aktivt val inom en vård- givares verksamhet men även sammanhållen journalföring (4–6 §§). Vårdgivaren ansvarar för att varje användare tilldelas en individuell behörighet för åtkomst till personuppgifter. Vårdgivarens beslut om tilldelning av behörighet ska föregås av behovs- och riskanalys. Ruti- ner ska tas fram för ändring, borttagning och regelbunden uppföljning av behörigheter ske för att säkerställa att de är riktiga och aktuella. Enligt 4 kap. 9 § ska vårdgivaren ansvara för att 1.det av dokumentationen av åtkomsten (loggar) framgår vilka åt- gärder som har vidtagits med uppgifter om en patient, 2.det framgår vid vilken vårdenhet som åtgärderna vidtagits, 3.det framgår som åtgärderna vidtagits, 4.användarens och patientens identitet framgår av loggarna, 5.systematiska, återkommande stickprovskontroller av loggar görs, 6.kontroller av loggarna dokumenteras, och 7.att loggarna sparas för att möjliggöra kontroll. I 6 kap. PDL finns regler om behandling av personuppgifter. Hälso- och sjukvårdspersonalen ansvarar själv för att personliga lösenord och hjälpmedel för autentisering inte kan bli tillgängliga för annan, och att datorer eller andra enheter som används för att hantera uppgifter om patienter inte lämnas utan att uppgifterna är skyddade mot obehörig åtkomst (6 kap. 1 §). Vårdgivaren ska säkerställa att uppdragstagare eller andra som arbetar för eller har slutit avtal med vårdgivaren förbinder sig att skydda uppgifter om patienter mot obehörig åtkomst enligt vad som anges i 1 § (6 kap. 2 §). Det förtjänar kanske framhållas att hälso- och sjukvårdens regel- verk tillämpas inte bara av regioner utan också av kommuner inom ramen för den kommunalt finansierade hälso- och sjukvården. Men i motsats till de detaljerade krav som gäller för hälso- och sjukvården anges inga krav i SoLPUL beträffande säkerhetsåtgärder vid behand- ling av personuppgifter inom . Några sådana framgår inte heller i socialtjänstlagen eller dataskyddslagen. har haft ett regeringsuppdrag152 om arbe- tet med en säker personuppgiftsbehandling i socialtjänsten.153 I upp- draget framhölls det som angeläget att klargöra vilka krav som behö- ver uppfyllas vid automatiserad behandling av personuppgifter för att behandlingen ska överensstämma med gällande rätt med hänsyn till ett starkt integritetsskydd för den enskilde och en effektiv kom- munal förvaltning. Av rapporten framgår bl.a. följande. Det saknas en nationell reglering av säkerhetsåtgärder för social- tjänstens personuppgiftsbehandling. Regelverket för säkerhet vid behandling av personuppgifter inom är övergripande och anger inte i detalj vad som krävs av personuppgiftsansvariga. Sekretessreglerna och reglerna för ändamålet med personuppgifts- behandlingen är viktiga utgångspunkter för vem som ska få ta del av vilken information. Personuppgifter inom får bara be- handlas om det är nödvändigt för att arbetsuppgifter inom social- tjänsten ska kunna utföras. För att följa dataskyddsförordningen och se till att rätt personer ska ta del av rätt uppgifter räcker det inte med att köpa ett system eller en autentiseringslösning. Varje person- uppgiftsansvarig behöver analysera behov och risker med person- uppgiftsbehandlingen för sin verksamhet. 152Dnr S2018/04039/FST. 153Socialstyrelsen (2019a). Säker personuppgiftsbehandling i . Rättsläge och utgångs- punkter. behandlar kan ofta innehålla uppgifter om hälsa som är en sådan särskild kategori av uppgifter som har ett starkare skydd i dataskyddsförordningen.