sou · H8B362 · 2020-11-12 00:00:00 — smittan påvisas i landet (föreskrifter om ändring i Statens jordbruks- verks föreskrifter [SJVFS 1992:38] om kontroll av amerikansk yngel- röta, varroasjuka och trakékvalster hos bin). är, enligt bisjukdomsförordningen, ansvarig myn- dighet för bekämpning av smittor hos bin. Det åligger att regionalt biträda med bekämpningen. Ansvaret för bitillsynen har koncentrerats till sju länsstyrelser (1 a § bisjuk- domsförordningen). Av förordningen följer även att , i län där biodling bedrivs, ska utse bitillsynsmän efter samråd med biodlarföreningar. Dessa bitillsynsmän har enligt bisjukdomslag- stiftningen långtgående befogenheter när det gäller att kontrollera sjukdomsläget i bigårdar och att besluta om åtgärder. Bitillsyns- männen ska utses efter samråd med styrelserna för större biodlar- föreningar. Deras uppgift är att inom sitt tillsynsdistrikt verka för bekämpning av de bisjukdomar som omfattas av lagen. Lagen och förordningen innehåller ingen bestämmelse som uttryckligen pekar ut vem som utövar offentlig kontroll eller annan offentlig verksam- het. Dessa uttryck används inte i lagen. Dock finns det bestämmelser som innebär att bitillsynsmän utför uppgifter som är att kategorisera som offentlig kontroll eller annan offentlig verksamhet enligt EU:s kontrollförordning. Till skillnad från bestämmelserna enligt epizootilagstiftningen syftar bestämmelserna om bisjukdomar inte till att utrota sjukdom- arna i fråga eftersom detta inte anses vara möjligt. Åtgärderna syftar i stället till att minska skadeverkningarna av de olika sjukdomarna antingen genom destruktion av bisamhällen eller genom att före- lägga biodlare att behandla bisamhällen. Något central databas över biodlare eller biodlingar finns inte. Emellertid finns det enligt 15 § bisjukdomsförordningen en skyldig- het för den som innehar ett bisamhälle att lämna uppgift till läns- styrelsen om var bisamhällets bostad är stadigvarande uppställd. Efter anmaning av ska uppgift också lämnas om en tillfällig uppställningsplats. Varje bisjukdomsansvarig länsstyrelse för alltså någon form av register över bisamhällen och uppställningsplatser. Bisjukdomslagstiftning har inte setts över , och den har inte heller anpassats till åtaganden till följd av med- lemskapet i EU. fick ett uppdrag av reger- ingen att se över bisjukdomslagstiftningen i syfte att modernisera den och anpassa den till EU:s lagstiftning. Dåvarande valde dock att inte gå vidare med beredningen av förslag utan att i stället inkludera frågan om bisjukdomsbekämpning i direktiven till som tillsattes 2007 för att göra en större över- syn av hela djurhälsoområdet. I betänkande Folkhälsa – Djurhälsa Ny ansvarsfördelning mellan stat och näring (SOU 2010:106) gjordes bedömningen att den kontroll som utövas av bitillsynsmän enligt nuvarande bisjukdomslagstiftning strider mot bestämmelserna i gamla kontrollförordning (s. 252). I betänkandet föreslogs en ny djursmittlag som skulle vara anpassad till EU:s lagstiftning. Utred- ningens förslag kom dock aldrig att genomföras, vilket innebar att bisjukdomslagstiftningen fortfarande var oförändrad när EU-kom- missionen presenterade sitt utkast till ny djurhälso- förordning. Det ansågs inte lämpligt att gå vidare med arbetet att se över bisjukdomslagen eftersom hela djurhälsoområdet skulle behöva ses över för att genomföra EU:s nya djurhälsoförordning. Däremot diskuterades möjligheten att göra vissa ändringar i bisjukdoms- förordningen i avvaktan på den större översynen. inkom till med ett tekniskt underlag med konkreta förslag till ändringar i bi- sjukdomsförordningen. föreslog bl.a. att lagstift- ningens räckvidd skulle utökas till att omfatta samtliga sjukdomar som listas av för djurhälsa (OIE), dvs. utöver amerikansk yngelröta, trakékvalster och varroasjuka även europeisk yngelröta, tropilaelapskvalster och lilla kupskalbaggen. Jordbruks- verket föreslog även att ska få överlämna åt läns- styrelsen att fatta beslut om förelägganden mot biodlare. Vidare föreslog att kravet på att länsstyrelser ska samråda med större biodlarföreningar om vem som ska utses till bitillsyns- 4Lagstiftningen om bisjukdomar – en översyn. Förslag till hur bekämpningen av bisjukdomar ska bedrivas. man skulle slopas. Härmed hoppades man att problematiken med bitillsynsmännens jäv åtminstone delvis skulle lösas. gjorde även en översyn av de egna föreskrift- erna. Bland annat utvidgades bitillsynsmännens möjlighet att dele- gera uppgifter till biodlare och deras anställda genom en föreskrifts- ändring som innebär att även anställda inom företag kan utses som ”godkända biodlare”. Andra föreskriftsändringar som genomförts är att bitillsynsmän inte längre får genomföra förrättningar hos bi- odlare som de står i jävsförhållande till, och att biodlare ska föra flyttningsjournaler som ska sparas på gården . Departementets bedömning var att det inte var nödvändigt eller lämpligt att genomföra ändringar i bisjukdomsförordningen i av- vaktan på den översynen av hela djurhälsolagstiftning som skulle ske för att genomföra EU:s djurhälsoförordning, dvs. 3.2.8Bestämmelser om fiske och vattenbruk De allmänna bestämmelsernas tillämplighet Provtagningslagens bestämmelser omfattar inte bara landlevande djur utan också fiskar och andra vattenlevande djur, oavsett om dessa är vilda eller hålls av människor. Med stöd av bemyndiganden i prov- tagningsförordningen har det bl.a. antagits bestämmelser om anmäl- ningsplikt beträffande vissa fisksjukdomar (SJVFS 2012:24) och om krav på registrering av vattenbruk i ett centralt vattenbruksregister (SJVFS 2014:4). Även epizootilagens bestämmelser omfattar vissa sjukdomar hos fisk, dock endast om sjukdomen förekommer hos odlad fisk (1 § tredje stycket epizootilagen och SJVFS 2006:10). Lagen om kontroll av husdjur (se avsnitt 3.2.10) omfattar både land- levande och vattenlevande djur i människans vård. Det är alltså möjligt att ge organisationer och andra sammanslutningar rätt att anordna hälsokontroll av t.ex. odlad fisk. Som kommer att framgå i det följande finns det dock inte något godkänt frivilligt hälsopro- gram för vattenlevande djur . Utöver de allmänt tillämpliga bestämmelserna finns det vissa smitt- skyddsbestämmelser som specifikt avser fiskar, blötdjur och kräft- djur. Dessa grundas bl.a. på bemyndiganden i provtagningsförord- ningen, men också på bemyndiganden i fiskelagen (1993:787) och förordningen (1994:1716) om fisket, vattenbruket och fiskerinäringen (nedan kallad fiskeförordningen). Med fiske avses verksamhet som syftar till att fånga eller döda fritt levande fiskar, vattenlevande blötdjur och vattenlevande kräftdjur (1 kap. 4 och 5 §§ fiskelagen). Vattenbruk definieras i Statens jordbruksverks föreskrifter om djurhälsokrav för djur och produkter från vattenbruk (SJVFS 2014:4). Enligt definitionen är vattenbruk en uppfödning eller odling av vattenorganismer med metoder som är avsedda att öka produk- tionen av dessa organismer utöver miljöns naturliga kapacitet och där organismerna förblir en eller flera fysiska eller juridiska per- soners egendom under uppfödningen eller odlingen och fram till upp- tagningen. På fiskelagens område är föreskriftsrätten uppdelad så att närmare föreskrifter om fiske, utsättning i naturvatten och vilt levande fiskar meddelas av Havs- och vattenmyndigheten medan föreskrifter om vattenbruk meddelas av . Fiskelagen och fiskeför- ordningen innehåller vissa bemyndiganden som har ett smittskydds- syfte. Enligt 19 § första stycket 4 fiskelagen får regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer meddela föreskrifter för fiske- vården och fiskets bedrivande som förbjuder eller begränsar använd- ningen av redskap, agn, båtar eller annat som kan sprida kräftpest eller någon annan sjukdom. Sådana bestämmelser finns i 2 kap. 9– 11 §§ fiskeförordningen. I paragraferna finns även bestämmelser som innebär att får besluta om att ett visst område ska anses kräftpestsmittat eller vara skyddsområde för flodkräfta, vilket i sin tur får vissa rättsverkningar. Att bestämmelserna om kräftpest tagits in i förordningen och inte i myndighetsföreskrifter motivera- des vid fiskelagens tillkomst med vikten av att föreskrifterna om be- kämpning av kräftpest förs ut till allmän kännedom (prop. 1992/93:232 s. 44). Även andra bemyndiganden i den nämnda paragrafen skulle i princip kunna användas i syfte att förebygga smitta, även om de inte har något uttalat smittskyddssyfte. Det kan t.ex. handla om före- skrifter som avser förbud mot att omlasta, föra i land, föra in i landet eller saluhålla fisk. Havs- och vattenmyndigheten har bemyndigats att meddela sådana föreskrifter (2 kap. 7 § fiskeförordningen). Det följer av 28 § fiskelagen att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om krav på sär- skilt tillstånd och om villkor i övrigt för att fisk, blötdjur och kräftdjur ska få sättas ut (dvs. sättas ut i naturvatten), flyttas eller odlas. Närmare bestämmelser om detta finns bl.a. i 2 kap. 16–17 b §§ fiskeförordningen. Där framgår det bl.a. att utsättning och flyttning av fisk, blötdjur och kräftdjur från ett vattenområde till ett annat och för att anlägga eller driva en odling av sådana djur kräver länsstyrel- sens tillstånd. Av bestämmelserna framgår att tillståndsprövningen tar sikte både på risk för spridning av smittsamma sjukdomar och artskydd. Det är alltså inte fråga om en ren smittskyddsreglering utan om bestämmelser med dubbla syften. och Havs- och vattenmyndigheten har bemyndigande att meddela närmare föreskrifter på sina respektive områden (2 kap. 18 och 18 a §§ fiske- förordningen). Sådana bestämmelser finns i SJVFS 2014:4 (vatten- bruk och flyttning mellan fiskodlingar) och FIFS 2011:13 (utsätt- ning av fisk samt flyttning av fisk i andra fall än mellan fiskodlingar). Överlappningen med skyddet mot invasiva arter Kräftpest är inte en förtecknad sjukdom enligt EU:s djurhälsoför- ordning. Däremot är den en anmälningspliktig sjukdom enligt SJVFS 2013:23 och den är även listad av OIE. Kräftpest orsakar en hög dödlighet bland flodkräftor men orsakar sällan sjukdom och ökad dödlighet hos signalkräftsbestånden. Eftersom signalkräftan oftast är en kronisk bärare av kräftpest har, som framgått ovan, en mängd nationella restriktioner införts för att förhindra introduktion och spridning av arten och sjukdomen i syfte att bevara flodkräftan och fisket av arten. Signalkräftan omfattas numera av Europaparla- mentets och rådets förordning (EU) nr 1143/2014 av om förebyggande och hantering av introduktion och spridning av invasiva främmande arter. Det huvudsakliga motivet till att signal- kräftan listats som en invasiv art är att man vill hindra spridningen av kräftpesten som orsakar död hos de ursprungliga kräftbestånden i . Bestämmelser som kompletterar EU:s förordning om in- vasiva arter finns i förordningen (2018:1939) om invasiva främmande arter. Havs- och vattenmyndigheten får därutöver meddela ytter- ligare bestämmelser i fråga om vattenlevande djur. Bestämmelserna kan bl.a. handla om restriktioner avseende förflyttningar och salu- föring av signalkräfta. Av det sagda kan man dra slutsatsen att det finns en viss överlappning mellan artskyddsreglerna och djurhälso- reglerna. 3.2.9Jaktlagstiftningen och vissa andra bestämmelser om vilthägn Jaktlagen (1987:259) innehåller bl.a. bestämmelser om viltvården, rätten till jakt och jaktens bedrivande samt frågor som har samband med detta. Med vilt avses i lagen vilda däggdjur och fåglar. Jakt är att fånga eller döda vilt och att i sådant syfte söka efter, spåra eller förfölja vilt. Jakt är även att göra ingrepp i viltets bon och att ta eller förstöra fåglars ägg. Viltet är fredat och får jagas endast om det följer av jaktlagen eller av föreskrifter eller beslut som har meddelats med stöd av lagen. Enligt 36 § jaktlagen får regeringen meddela föreskrifter om att vissa slag av vilt inte får sättas ut i frihet eller hållas i hägn utan särskilt tillstånd eller att andra särskilda föreskrifter eller villkor ska gälla för sådan verksamhet. Regeringen får överlåta åt en förvalt- ningsmyndighet att meddela sådana föreskrifter eller beslut (52 § jakt- lagen). Den som med uppsåt eller av grov oaktsamhet bryter mot en föreskrift som har meddelats med stöd av paragrafen döms till böter. Vissa närmare föreskrifter om vilthägn finns i 41 a och 42 §§ jaktförordningen (1987:905). Där föreskrivs följande. Vilt får hållas i ett vilthägn eller liknande anläggning endast efter tillstånd av läns- styrelsen. Tillstånd får inte ges om det finns risk för spridning av smittsamma sjukdomar och tillståndet får återkallas om viltet eller hägnet inte sköts på rätt sätt eller om anläggningen ger upphov till allvarliga hälsorisker. får besluta om närmare villkor för tillstånd enligt första stycket. Vilt i vilthägn eller liknande anlägg- ning ska hållas betryggande instängt i enlighet med föreskrifter som meddelas av . får efter samråd med meddela föreskrifter om 1. vilka viltarter som får hållas i vilthägn, 2.hur hägn för olika viltarter ska vara beskaffade, 3.registrering av vilthägn, 4.registrering och märkning av vilt som hålls i vilthägn, Bestämmelser om vilthägn finns även i föreskrif- ter och Allmänna råd (NFS 2002:20) om vilthägn och inhägnader för handelsträdgårdar m.m. för att förebygga skador av hare. Där före- skrivs bl.a. om registrering av vilthägn, krav på märkning av djuren och hägnets utförande. Det finns en särskild bestämmelse om stängsling för fall där det inom ett vilthägn som är avsett för däggdjur har påvisats en smittsam sjukdom som har bedömt som farlig. har meddelat föreskrifter om smittskyddsmässiga villkor för hållande av hjort i hägn samt för hållande av mufflon, vildsvin, älg, andra klövdjur och hästdjur i sambete med hjort i hägn (Statens jordbruksverks föreskrifter [SJVFS 2012:25] om smittskydds- mässiga villkor för hållande av hjort i hägn samt för hållande av andra klövdjur och hästdjur i sambete med hjort i hägn). Där finns bl.a. bestämmelser om krav på journalföring och årlig rapportering till . Föreskrifterna har meddelats med stöd av bemyn- diganden i epizootiförordningen och provtagningsförordningen. 3.2.10Lagen om kontroll av husdjur och andra frivilliga kontrollprogram Lagen och förordningen (2006:816) om kontroll av husdjur, m.m. syftar till att främja animalieproduktionen och djurs lämplighet för avel i näringsverksamhet, förebygga sjukdomar hos djur samt främja en långsiktig förvaltning av husdjursgenetiska resurser. Djurägare ska ha rätt att få djuren anslutna till kontroll som anordnas med stöd av lagen. I förordningen bemyndigas att meddela föreskrifter om kontroll av husdjur och att ge organisationer rätt att anordna sådan kontroll. Det framgår av förordningen att Jordbruks- verket ska godkänna programmens plan och riktlinjer innan kontrollen anordnas. får enligt förordningen meddela före- skrifter om villkor för att djur som omfattas av kontroll ska få säljas under särskild beteckning. har med stöd av förordningen antagit föreskrif- ter om frivillig organiserad hälsokontroll av husdjur (SJVFS 2015:17). Av 2 kap. 1 § framgår att ansökan om godkännande av kontroll- program kan gälla sjukdomsbekämpande program eller smittföre- byggande program. Organisationer som vill anordna sådana program kan ansöka hos om att bli huvudman. Innan verk- samheten startar ska planen och riktlinjerna vara godkända av . Endast rikstäckande kontrollprogram kan godkännas. Av föreskrifter framgår vilka villkor och skyldig- heter för djurhållarna som minst ska ingå i kontrollprogrammen. Det framgår även att det hos huvudmannen ska finnas en samarbets- nämnd som utvärderar programmet. ska fastställa nämndens instruktion och sammansättning efter förslag från huvudmannen. Djurhållare som inte uppfyller sina åtaganden i kontrollprogrammet ska uteslutas om inte överträdelsen är av ringa betydelse. har godkänt planer och riktlinjer för 14 kontroll- program, varav åtta program rör specifika smittämnen: salmonella, campylobacter, koccidios och klostridios hos fjäderfä, paratuberkulos, fotröta och bovin virusdiarré hos nötkreatur, maedi-visna hos får samt tuberkulos hos alpacka. Övriga program är allmänna smitt- skyddsprogram hos gris, värphöns respektive nötkreatur. Huvud- män för programmen är Gård & Djurhälsan, Växa , Lundens djurhälsovård AB, Svenska Ägg, Svensk Fågel och Distriktsveteri- närerna, dvs. den statliga veterinärorganisation som ligger under . Programmen för paratuberkulos, bovin virusdiarré, tuberkulos och maedi-visna syftar till att utrota eller doku- mentera fortsatt frihet från sjukdomarna, medan övriga program syftar till att begränsa skadeverkningarna av smittämnena, bl.a. genom rådgivning om förebyggande åtgärder. Campylobacterprogram- met och det s.k. KC-programmet (koccidios och clostridios) syftar till att övervaka förekomsten av smittämnena och till att genom hygienregler och rådgivning minska andelen smittade slaktkyckling- besättningar. Campylobacter är zoonotiska bakterier som inte orsakar sjukdom hos fåglarna men som kan ge allvarlig sjukdom hos män- niska, medan koccidier och clostridier i huvudsak kontrolleras för att förhindra sjukdom och nedsatt tillväxt hos slaktkycklingar. Såväl campylobacter som koccidier och clostridier bedöms som omöjliga att utrota inom fjäderfähållningen. Programmen finansieras genom avgifter från organisationernas medlemmar och bidrag från . Det är frivilligt att delta i programmen, men anslutna lantbrukare är skyldiga att följa bestämmelserna i dem. Som framgår ovan har frivilliga kontrollprogram lett till att många sjukdomar, bl.a. Aujezskys sjukdom hos svin, bovin virusdiarré, infektiös rinotrakeit och enzootisk bovin leukos hos nötkreatur nästan utrotats i landet. Total smittfrihet har dock inte kunnat upp- nås på frivillig väg eftersom alla landets djurhållare inte har valt att ansluta sig. Den provtagning som sker inom vissa frivilliga kontrollprogram används för att leva upp till de krav som följer av EU:s zoonos- förordning och EU:s zoonosdirektiv. Djurhållare som är anslutna till den frivilliga salmonellakontrollen och programmet Smittsäkrad besättning är berättigade till en högre ersättning vid salmonella- utbrott än övriga producenter. Utöver de kontrollprogram som bedrivs enligt lagen om kontroll av husdjur finns det ett antal frivilliga program som bedrivs i näringens regi men utan att omfattas av den nämnda lagen. Även sådana program finansieras ofta delvis av statliga medel som fördelas av . 3.2.11Bestämmelser om in- och utförsel av djur och djurprodukter Bestämmelser om in- och utförsel av djur och djurprodukter finns i förordningen (1994:1830) om införsel av levande djur m.m. och för- ordningen (1994:542) om utförsel av levande djur m.m. Dessa för- ordningar har antagits med stöd av lagen (1975:85) med bemyndigande att meddela föreskrifter om in- eller utförsel av varor. har med stöd av bemyndiganden i dessa förord- ningar beslutat om föreskrifter om in- och utförselkrav för levande djur och animaliska produkter. Syftet med införselbestämmelserna är enligt införselförordningen att förebygga att smittsamma eller ärftliga djursjukdomar kommer in i och får ytterligare spridning i landet. Andra syften är att förhindra inplantering av utländska djurarter som är skadliga för landets fauna och att tillgodose djurskyddsintresset. Av införsel- förordningen framgår att sådan förflyttning av djur från eller som föranleds av renskötseln och sker enligt internationella överenskommelser inte ska räknas som införsel. Med stöd av införsel- förordningen har bl.a. beslutat om krav på frihet från vissa smittor som utrotats i , i syfte att undanröja risken för nyintroduktion. Syftet med utförselbestämmelserna är enligt utförselförordningen att förebygga spridning av smittsamma djursjukdomar och att till- godose djurskyddsintresset. I detta syfte får med- dela föreskrifter om villkor som ska vara uppfyllda vid utförsel av djur, bl.a. dokumentation om frihet från vissa djursjukdomar och krav på att djuren besiktigats av officiell veterinär. Enligt djurskyddslagen (2018:1192) ska den som håller djur eller som på annat sätt hanterar djur som hålls av människan skydda djur mot sjukdomar (se prop. 2017/18:147 s. 74 och 75). Detta framgår bl.a. av 2 kap. 1 § som anger att djur ska behandlas väl och skyddas mot onödigt lidande och sjukdom och av 2 kap. 2 § som anger att djur ska hållas och skötas på ett sådant sätt att det främjar deras välfärd. Med djurvälfärd avses att djuren mår bra såväl psykiskt som fysiskt (se prop. 2017/18:147 s. 305). Det följer vidare av 4 kap. 1 § att ett djur som är sjukt eller skadat ska ges nödvändig vård eller avlivas. Om ett djur på annat sätt genom sitt beteende visar tecken på ohälsa ska vård ges eller andra lämpliga åtgärder vidtas. Däremot finns det inga skyldigheter enligt djur- skyddslagen för djurhållare och andra att förhindra smittspridning när det gäller sådana smittämnen som inte leder till sjukdom hos de egna djuren. I lagen (2009:302) om verksamhet inom djurens hälso- och sjuk- vård finns bestämmelser om skyldigheter och ansvar för djurhälso- personal. Till djurhälsopersonalen räknas veterinärer, djursjukskötare, godkända hovslagare samt legitimerade tandläkare och sjukgymnaster som efter tilläggsutbildning godkänts av för verk- samhet inom djurens hälso- och sjukvård. Om någon som tillhör djurhälsopersonalen åsidosätter sina skyldigheter kan denne efter prövning av och sjukvård få en disciplinpåföljd eller få behörigheten återkallad. Personer som tillhör andra yrkesgrupper än djurhälsopersonalen får erbjuda tjänster inom djurens hälso- och sjukvård, men de får inte behandla djur mot sjukdomar som omfattas av epizootilagen och zoonoslagen. De får inte heller utföra operativa ingrepp, ge injek- tioner, utföra behandling som kan orsaka icke-obetydligt lidande eller behandla djur under bedövning. De står inte under ansvars- nämndens granskning. När det gäller de epizootiska sjukdomarna är ansvaret för bekämp- ning och offentlig kontroll delat mellan och läns- styrelserna. Det åligger att leda och samordna de förebyggande åtgärderna och bekämpningen enligt epizootilagen. , SVA och länsstyrelserna ska i samråd med Jord- bruksverket upprätta beredskapsplaner som anger vilka åtgärder som myndigheterna ska vidta för att bekämpa utbrott av epizootiska sjukdomar. Ansvarsfördelningen enligt zoonoslagen överensstämmer i stora delar med epizootilagen. Det huvudsakliga ansvaret är alltså fördelat mellan och länsstyrelserna. Provtagningslagen omfattar både sådant som kan kopplas till djur- hälsa i bemärkelsen smittskydd och kontroll av restsubstanser och andra ämnen i djur och djurprodukter. Ansvaret för kontrollen av restsubstanser m.m. vilar på . I djurhälsodelarna har huvudansvaret men får överlåta offentlig kon- troll till länsstyrelserna. Detta har skett i viss utsträckning, oftast i en föreskrift. Det har då handlat om områden där har ansett att har bättre förutsättningar att utföra kon- trollen. Som exempel på föreskrifter där den offentliga kontrollen har överlåtits kan nämnas Statens jordbruksverks föreskrifter om obligatorisk hälsoövervakning avseende sjukdomen bovin virusdiarré (BVD) i nötkreatursbesättningar (SJVFS 2011:17) och Statens jord- bruksverks föreskrifter om smittskyddsmässiga villkor för hållande av hjort i hägn samt för hållande av andra klövdjur och hästdjur i sambete med hjort i hägn (SJVFS 2012:25). Vissa uppgifter enligt provtagningslagen som rör införsel vilar på . Bisjukdomsregleringen skiljer sig från övrig reglering på djurhälso- området på det sättet att en stor del av bekämpning och tillsyn bedrivs av bitillsynsmän som utses av länsstyrelserna. För myndig- heternas del gäller att har det centrala ansvaret men att verket regionalt bistås av de sju länsstyrelser som enligt bisjuk- domsförordningen har ansvar för bitillsyn.