sou · H8B316 · 2020-04-01 00:00:00 — I paragrafen föreskrivs en skyldighet för vissa myndigheter att an- mäla behov av att tillämpa lagen. Paragrafen motsvarar 2 § andra stycket i den nuvarande lagen och behandlas i avsnitt 7.2.2. och ska anmäla till Säker- hetspolisen om myndigheten eller verket anser att en utlänning bör utvisas enligt lagen. Anmälan, som bör ange varför myndigheten an- ser att lagen bör tillämpas på utlänningen, ska göras skyndsamt. För en sådan anmälan torde normalt sekretess gälla enligt bl.a. 18 kap. 1 eller 2 § offentlighets- och sekretesslagen (2009:400). Delar Säker- hetspolisen bedömningen att utlänningen bör utvisas kan myndig- heten enligt 2 § ansöka om det hos . Innehållet i ett beslut om utvisning I paragrafen, som i sak motsvarar 4 c § i den nuvarande lagen, anges vad ett beslut om utvisning ska innehålla. Paragrafen behandlas i av- snitt 7.2.3. Ett beslut om utvisning ska enligt första stycket innehålla uppgift om till vilket land utlänningen ska utvisas. Bestämmelsen har sin grund i att det inte ska uppstå några oklarheter om vilket land som utlänningen ska sändas till när utvisningsbeslutet ska verkställas. Pa- ragrafen kompletteras av att det i 10 § anges att ett beslut om utvis- ning ska verkställas genom att utlänningen sänds till det land som anges i utvisningsbeslutet. För att ett beslut om utvisning ska kunna verkställas till ett visst land måste det följaktligen anges i beslutet. Om det finns särskilda skäl får mer än ett land anges. Det avser bl.a. sådana fall där utlänningen har medborgarskap i mer än ett land eller har en sådan anknytning till ett annat land än det han eller hon är medborgare i att mottagande kan äga rum i det landet. Om det behövs ytterligare anvisningar för att utvisningsbeslutet ska kunna verkställas ska de enligt andra stycket framgå av beslutet. Det kan t.ex. vara fråga om anvisningar om särskilda säkerhetsåtgär- der som behöver vidtas. I paragrafen finns regler om återreseförbud. Paragrafen motsvarar 4 § i den nuvarande lagen och behandlas i avsnitt 7.2.3. Ett beslut om utvisning ska alltid innehålla ett förbud för utlän- ningen att återvända till . Det obligatoriska återreseförbudet kan gälla utan tidsbegränsning eller . Det normala bör vara att återreseförbudet gäller för alltid, eller i vart fall att utlän- ningen inte tillåts att återvända på mycket . Hur länge utlän- ningen har vistats i och hans eller hennes personliga omstän- digheter saknar i princip betydelse. Tiden för återreseförbudet ska bestämmas med utgångspunkt i den fara för säkerhet som utlänningen kan utgöra. Gäller återreseförbudet ska det framgå av beslutet vilken dag det upphör att gälla. Den som bryter mot ett återreseförbud kan dömas till fängelse enligt 8 kap. 1 §. Ut- länningen ska därför i beslutet upplysas om vad han eller hon riskerar om återreseförbudet överträds. Annan verkan av beslut om utvisning Paragrafen, som saknar motsvarighet i den nuvarande lagen, anger andra beslut som får fattas i samband med ett utvisningsbeslut enligt 1 §. Paragrafen behandlas i avsnitt 7.2.4. När beslutar att en utlänning som har flykting- status, alternativ skyddsstatus eller övrig skyddsstatus ska utvisas får verket också återkalla statusförklaringen. Något särskilt yrkande om det krävs inte. Regeringen kan på motsvarande sätt återkalla status- förklaringen, om frågan uppstår först när utvisningsfrågan handläggs där. Med beslutande myndighet avses alltså den myndighet som beslutar om utvisning. Genom bestämmelsen undviks dubbla förfa- randen. På motsvarande sätt får eller regeringen åter- kalla en ställning som varaktigt bosatt i som utlänningen har beviljats genom ett tidigare beslut. För att eller re- geringen ska få fatta ett beslut om återkallelse krävs att det meddelas ett utvisningsbeslut. Hänvisningen till 4 kap. 5 b och c §§ utlänningslagen (2005:716) innebär att statusförklaringen ska åter- kallas om det kommer fram att utlänningen inte kan anses vara flyk- ting, alternativt skyddsbehövande eller övrig skyddsbehövande. En flyktingstatusförklaring får även återkallas om det föreligger sådana omständigheter som anges i 4 kap. 3 § andra stycket utlänningslagen. Det avser det fallet att utlänningen genom ett synnerligen grovt brott har visat att det skulle vara förenat med allvarlig fara för allmän ordning och säkerhet att låta honom eller henne stanna i . Det kan även vara fråga om att utlänningen har bedrivit verksamhet som inneburit fara för rikets säkerhet och det finns anledning att anta att han eller hon skulle fortsätta verksamheten i . Hänvisningen till 5 a kap. 5 § första stycket 2 utlänningslagen innebär att ställning som varaktigt bosatt i ska återkallas om utlänningen utvisas. Det kan alltså enligt förevarande paragraf göras redan i samband med att utlänningen utvisas enligt denna lag. Har beslu- tat i fråga om återkallelse av statusförklaring eller beslut om ställning som varaktigt bosatt får det beslutet enligt 7 kap. 1 § överklagas till regeringen. Regeringens beslut får inte överklagas. I paragrafen förtydligas vad som händer med eventuella uppehålls- tillstånd när en utlänning utvisas. Paragrafen, som saknar motsvarig- het i den nuvarande lagen, behandlas i avsnitt 7.3.6. Om en utlänning har ett tidigare beslutat uppehållstillstånd för- faller det tillståndet när utlänningen utvisas enligt denna lag. Det gäl- ler generellt för uppehållstillstånd som utfärdats med stöd av utlän- ningslagen (2005:716). Det saknar alltså betydelse på vilken grund uppehållstillståndet har beviljats och för vilken tid det gäller, eller om det är permanent. Alla sådana tillstånd upphör att gälla när en utlänning utvisas enligt denna lag. Med utvisas avses att det finns ett verkställbart beslut om utvisning. Ett utvisningsbeslut är verkställ- bart när det har fått laga kraft eller utlänningen avgett en nöjdför- enligt 7 kap. 19 §. Utlänningen har därefter inte längre rätt att uppehålla sig i . En annan sak är att han eller hon ändå kan bli kvar i landet om utvisningsbeslutet inhiberas på grund av att det föreligger ett verkställighetshinder eller utvisningsbeslutet av någon annan särskild anledning inte bör verkställas. Om det finns särskilda skäl kan utlänningen i en sådan situation beviljas ett tidsbegränsat uppehållstillstånd, se kommentaren till 12 §. När en utlänning utvi- sas kan alltså han eller hon beviljas ett tidsbegränsat uppehållstill- stånd om förutsättningarna för det är uppfyllda. Däremot bör en ut- länning som utvisas enligt denna lag inte beviljas uppehållstillstånd på någon annan grund. I paragrafen förtydligas hur ansökningar om vissa specifika uppe- hållstillstånd ska hanteras när ansökan görs under handläggningen av en fråga om utvisning och vad som händer när utvisningsfrågan slut- ligen har avgjorts. Paragrafen, som saknar motsvarighet i den nuva- rande lagen, behandlas i avsnitt 5.2.7. En utlänning som vill ha ett tillstånd för högkvalificerad anställ- ning (EU-blåkort), företagsintern förflyttning (ICT-tillstånd) eller säsongsarbete ska normalt ansöka om och få det beviljat före an- komsten till . Detsamma gäller som huvudregel också för den som ansöker om uppehållstillstånd för forskning och studier inom högre utbildning, praktik med anknytning till högre utbildning, volontärarbete inom ramen för Europeisk volontärtjänst och au pair- arbete. Ansökan om förlängning av ett redan beviljat sådant uppe- hållstillstånd får emellertid i vissa fall göras under vistelsen i . Under vissa förutsättningar får utlänningen även ansöka om ett nytt tillstånd, t.ex. om han eller hon har ett tillstånd för säsongsarbete och vill ha ett nytt sådant. Enligt paragrafen ska en ansökan om för- längning av uppehållstillståndet, eller en ansökan som annars får gö- ras efter inresan till , vila i avvaktan på prövningen av en redan väckt fråga om utvisning av utlänningen. Det gäller även om ansökan har gjorts innan Säkerhetspolisen ansökt om att utlänningen ska ut- visas. Paragrafen är enbart tillämplig vid utvisning enligt denna lag. Leder prövningen i utvisningsfrågan till att utlänningen ska utvisas förfaller utlänningens ansökan när utvisningsbeslutet får laga kraft eller utlänningen har nöjdförklarat sig. En ansökan om uppehållstill- stånd enligt 5 b kap. eller 6 a–c kap. utlänningslagen (2005:716) kan alltså aldrig bifallas med stöd av förevarande lag, även om utvisnings- yrkandet avslås. Om utlänningen inte utvisas ska ansökan i stället handläggas enligt utlänningslagen. I ett sådant läge ska regeringen, om det är den som sist beslutar i utvisningsfrågan, överlämna ansö- kan till för vidare handläggning. beslut får sedan överklagas i den ordning som föreskrivs i utlän- ningslagen. I paragrafen regleras ansvaret för att ett utvisningsbeslut verkställs. Paragrafen, som delvis motsvarar 13 § första stycket andra meningen i den nuvarande lagen, behandlas i avsnitt 7.3.1. Enligt första stycket är Säkerhetspolisen ansvarig för att verkställa utvisningsbeslut. Det innebär att Säkerhetspolisen ska vidta alla de åtgärder som behövs för att utlänningen ska kunna avlägsnas från . I det kan t.ex. ingå att skaffa resehandlingar och att kontakta mottagarlandet för att förbereda verkställigheten. Av 3 kap. 4 och 5 §§ och 4 kap. 3 § framgår att Säkerhetspolisen får ta utlänningen i förvar eller ställa utlänningen under uppsikt under verkställighets- processen. Säkerhetspolisen får också vidta sådana åtgärder som an- ges i 5 kap. 25, 26 och 28 §§. Om Säkerhetspolisen anser att ett utvisningsbeslut som den fått för verkställighet inte kan verkställas, ska Säkerhetspolisen enligt 16 § anmäla det till den myndighet som har beslutat om utvisning. Den ska då enligt 12 § ta ställning till om utvisningen ska inhiberas eller om utlänningen ska beviljas ett tidsbegränsat uppehållstillstånd. I andra stycket anges att Säkerhetspolisen får uppdra åt Polismyn- digheten att verkställa utvisningsbeslutet. Den möjligheten bör som utgångspunkt användas först när Säkerhetspolisen har utrett om ut- visningsbeslutet kan verkställas till det land, eller något av de länder om det är flera, som anges i utvisningsbeslutet. kan då ges i uppdrag att genomföra den faktiska verkställigheten, dvs. se till att utlänningen lämnar landet. Det kan också ingå i Polis- myndighetens uppdrag att ta de kontakter med mottagarlandet som behövs för att utvisningen ska kunna verkställas. Säkerhetspolisen har dock alltjämt ansvaret för att utvisningsbeslutet verkställs. Det innebär att Säkerhetspolisen ska fatta nödvändiga beslut i anslutning till verkställigheten. Det kan exempelvis gälla om det finns behov av att hålla utlänningen i förvar i avvaktan på att det går att hitta en lämplig resväg eller om det uppstår några andra praktiska problem med verkställigheten. blir alltså inte verkställande myndighet, även om den har fått i uppgift att sköta den praktiska hanteringen med att verkställa utvisningsbeslutet. får inte överlämna ett utvisningsbeslut som myndigheten har fått i uppdrag av Säkerhetspolisen att verkställa till någon annan myndighet, t.ex. Vart utvisning får verkställas Paragrafen anger till vilket land ett beslut om utvisning får verkstäl- las. Den motsvarar i sak hänvisningen i 5 § i den nuvarande lagen till 12 kap. 4 § första och tredje styckena utlänningslagen (2005:716). Paragrafen behandlas i avsnitt 7.3.2. I första stycket anges att ett utvisningsbeslut verkställs genom att utlänningen sänds till det land eller, om flera länder angetts, något av de länder som anges i beslutet. Att ett utvisningsbeslut ska innehålla uppgift om till vilket land som utlänningen ska utvisas framgår av 4 §. Säkerhetspolisen får alltså inte fatta beslut om verkställighet till något annat land än det eller de som anges i utvisningsbeslutet, utom i de fall där andra stycket kan tillämpas. Utvisningsbeslut får nämli- gen aldrig verkställas till ett land gentemot vilket en utlännings even- tuella skyddsbehov inte har prövats (jfr prop. 2003/04:50 s. 30). Hu- vudprincipen är att utlänningen ska utvisas till sitt hemland. Med hemland avses i första hand det land i vilket utlänningen är medbor- gare. Är utlänningen statslös torde i detta sammanhang det land där han eller hon mera permanent har bott få anses som hans eller hen- nes hemland. Därmed är inte sagt att det landet accepterar att utlän- ningen sänds tillbaka dit. Det kan också bli aktuellt att sända en ut- länning till ett annat land än hemlandet. Exempel på det kan vara om utlänningen har uppehållstillstånd eller annan anknytning till ett an- nat land som gör att utlänningen kan bli mottagen där. Det förutsät- ter dock att det landet i utvisningsbeslutet har utpekats som ett land dit utvisningen får verkställas. Av andra stycket framgår att en utvisning alltid får verkställas till ett land som utlänningen visar att mottagande kan ske i. I dessa fall kan alltså utlänningen sändas till ett annat land än det land som anges Stycket ger emellertid utrymme endast för att sända en utlänning till ett land som han eller hon själv vill åka till. Det förutsätts också att det landet är villigt att ta emot utlänningen. Hinder mot att verkställa utvisning Paragrafen föreskriver ett förbud mot att verkställa en utvisning om det finns viss typ av verkställighetshinder. Paragrafen motsvarar hänvisningarna i 5 § i den nuvarande lagen till 12 kap. 1–3 a §§ utlän- ningslagen (2005:716) och behandlas i avsnitt 7.3.3. Ett utvisningsbeslut får inte verkställas om det finns ett sådant hinder mot verkställighet som anges i 12 kap. 1–3 a §§ utlänningsla- gen. Även om det har beslutats att en utlänning ska utvisas med stöd av denna lag kan det alltså uppstå situationer där utvisningsbeslutet inte kan verkställas. Utlänningen får då vara kvar här i landet, trots att han eller hon har bedömts kunna utgöra ett allvarligt hot mot säkerhet eller det finns anledning att anta att utlänningen kan komma att begå ett terrorismrelaterat brott. Föreligger det verk- ställighetshinder enligt någon av de angivna paragraferna ska behörig myndighet enligt 12 § första stycket besluta att utvisningen tills vi- dare inte får verkställas. Ett alternativ är att utlänningen ges ett tids- begränsat uppehållstillstånd. Det sistnämnda förutsätter dock att det finns särskilda skäl. I 12 kap. 1 § utlänningslagen finns ett generellt och undantagslöst förbud mot verkställighet som medför risk för att utlänningen ut- sätts för dödsstraff, kroppsstraff, tortyr eller annan omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning. Förbudet omfattar även att utlänningen kan komma att sändas vidare till ett land där han eller hon riskerar sådan behandling. Vid prövningen av frågan om det finns hinder mot verkställighet får det inte göras någon avvägning mot svenska säkerhetsintressen. Regleringen omfattar varje utlän- ning i den angivna situationen, antingen han eller hon är flykting eller inte och oavsett om någon annan bestämmelse skulle medge verkställighet. I 12 kap. 2 och 3 §§ utlänningslagen finns det bestämmelser om politiska verkställighetshinder. Ingen utlänning får sändas till ett land – hemlandet eller något annat land – där utlänningen riskerar Vad som avses med förföljelse framgår av 4 kap. 1 § ut- länningslagen. Det gäller förföljelse på grund av ras, nationalitet, religiös eller politisk uppfattning eller på grund av kön, sexuell lägg- ning eller annan tillhörighet till en viss samhällsgrupp. Enligt förar- betena till 4 kap. 1 § omfattar förföljelse sådan i paragrafen beskriven förföljelse som riktar sig mot utlänningens liv eller frihet eller som annars är av svår beskaffenhet (se bl.a. prop. 2009/10:31 s. 101 f.). Bestämmelserna i 12 kap. 2 § utlänningslagen förbjuder verkställig- het inte bara till det land där utlänningen riskerar förföljelse. Det är också förbjudet att verkställa utvisning till ett land där utlänningen inte är skyddad mot att sändas vidare till ett land där han eller hon löper en sådan risk. Bedömningen av risken för vidaresändning ska göras med beaktande av omständigheterna i det enskilda fallet. I vissa fall är dock utlänningen undantagen från verkställighetsskyd- det i 12 kap. 2 §. Om det inte är möjligt att verkställa utvisningen till något annat land och utlänningen genom ett synnerligen grovt brott har visat att det skulle vara förenat med allvarlig fara för allmän ord- ning och säkerhet att låta utlänningen stanna i , får utlän- ningen sändas till ett land där han eller hon riskerar förföljelse eller att skickas vidare till ett land där han eller hon riskerar sådan behand- ling. Det gäller dock inte om den förföljelse som hotar i det andra landet innebär fara för utlänningens liv eller annars är av särskilt svår art. En utlänning får också sändas till ett land med risk för att utsät- tas för förföljelse om utlänningen har bedrivit verksamhet som in- neburit fara för rikets säkerhet och det finns anledning att anta att utlänningen skulle fortsätta verksamheten här i landet. Det förutsät- ter dock att det inte är möjligt att sända utlänningen till något annat land. Vad undantagen kan innebära utvecklas i avsnitt 7.3.3. Enligt 12 kap. 3 § utlänningslagen finns det också i vissa fall hinder mot att verkställa utvisning till ett land där det pågår en väpnad konflikt. Hinder mot verkställighet som anges i 12 kap. 3 a § utlänningsla- gen ska också beaktas vid prövningen av om ett utvisningsbeslut kan verkställas. Den paragrafen innehåller bestämmelser om verkställig- hetshinder avseende beslut om utvisning av ensamkommande barn. Ett sådant beslut får inte verkställas om det inte säkerställs att barnet tas om hand av en familjemedlem, en utsedd förmyndare eller en mottagningsenhet väl lämpad för att ta hand om barn. En sådan en- het kan utgöras av en social myndighet, ett barnhem eller annan in- stitution som på ett lämpligt sätt kan ta emot och ta hand om barnet 2011/12:60 s. 95). Med hänsyn till de kategorier av utlän- ningar på vilka lagen är tillämplig är det inte sannolikt att den para- grafen kommer att hindra verkställighet i särskilt många fall. som utlänningen befinner sig i med ett gäl- lande utvisningsbeslut kan han eller hon åläggas att anmäla sig hos och även bli föremål för andra tvångsmedel. Det regleras i 5 kap. Inhibition och tidsbegränsat uppehållstillstånd Paragrafen behandlar förordnande om inhibition och beviljande av tidsbegränsade uppehållstillstånd. Den motsvarar i huvudsak 10 § första stycket i den nuvarande lagen och behandlas i avsnitt 7.3.4. Om det finns ett sådant hinder mot utvisning som anges i 11 § aktualiseras bestämmelserna i denna paragraf. Den myndighet som beslutar om utvisning kan i ett sådant fall förordna om inhibition av utvisningsbeslutet, vilket behandlas i första stycket. Ett beslut om in- hibition innebär att utvisningsbeslutet inte får verkställas så länge något annat inte har förordnats. Under den tiden är det alltså tillåtet för utlänningen att – trots utvisningsbeslutet – vistas i utan uppehållstillstånd. Beslutande myndighet kan även bevilja utlänningen ett tidsbe- gränsat uppehållstillstånd, vilket ger utlänningen tillstånd att vistas i tillståndet löper. En utlänning som har utvisats enligt denna lag kan bara beviljas ett tidsbegränsat uppe- hållstillstånd med stöd av denna paragraf eller 15 eller 16 §. Bestäm- melsen är avsedd att tillämpas restriktivt. En förutsättning för att sådant tillstånd ska beviljas är att det finns särskilda skäl. Sådana skäl kan vara t.ex. att utlänningen är allvarligt sjuk och har en begränsad tid kvar att leva. Särskilda skäl kan också finnas om det på grund av andra humanitära skäl framstår som lämpligare att utlänningen be- viljas ett tidsbegränsat uppehållstillstånd. Ett tidsbegränsat uppe- hållstillstånd får beviljas för högst i taget. Det finns inget som hindrar att utlänningen – om övriga förutsättningar är uppfyllda – beviljas ett nytt tidsbegränsat uppehållstillstånd om högst när tillståndstiden har gått ut. Någon bortre gräns för hur länge en ut- länning totalt sett kan ha tidsbegränsade uppehållstillstånd enligt denna paragraf finns inte. Det är dock endast i undantagsfall som tidsbegränsade uppehållstillstånd ska beviljas och varje sådant beslut förutsätter att det fortfarande finns särskilda skäl för åtgärden. Möjligheten att inhibera ett utvisningsbeslut, eller i särskilda fall bevilja utlänningen ett tidsbegränsat uppehållstillstånd, gäller även om utvisningsbeslutet har meddelats med stöd av motsvarande äldre bestämmelser. Med beslutande myndighet avses här eller, om beslutet har överklagats, regeringen. Regeringen är beslutande myn- dighet oavsett om regeringen ändrar eller fastställer Migrationsver- kets beslut. För att säkerställa att tiden inte bara går utan att det görs någon prövning i de fall där utvisningen har inhiberats föreskrivs det i 13 § att Säkerhetspolisen regelbundet ska anmäla behovet av prövning till den beslutande myndigheten. Har beslutat om in- hibition är det alltså till verket Säkerhetspolisen ska anmäla om det finns behov av att på nytt pröva utvisningsbeslutet. Har regeringen efter överklagande beslutat om inhibition är det i stället dit Säker- hetspolisen ska vända sig. Har utlänningen beviljats ett tidsbegränsat uppehållstillstånd, ska enligt 15 § när tillståndstiden har gått ut pröva om det fortfarande finns hinder mot verkställighet, eller om utvisnings- beslutet av någon annan särskild anledning inte bör verkställas. Om så är fallet ska besluta om inhibition eller, om det finns särskilda skäl, på nytt bevilja utlänningen ett tidsbegränsat uppehållstillstånd. I dessa fall är det alltså alltid som prövar frågan, se kommentaren till 15 §. Av andra stycket framgår att beslut om inhibition eller ett tidsbe- gränsat uppehållstillstånd ska meddelas även i de fall där utvisnings- beslutet inte bör verkställas av någon annan särskild anledning än att det finns verkställighetshinder enligt 12 kap. 1–3 a §§ utlänningsla- gen (2005:716). Paragrafen behandlar ny prövning av utvisningsbeslut i de fall där inhibition har beslutats. Den motsvarar 10 § andra stycket i den nu- varande lagen. Paragrafen behandlas i avsnitt 7.3.4. Av paragrafen framgår att den myndighet som har beslutat om inhibition enligt 12 § ska pröva utvisningsbeslutet och inhibitions- beslutet på nytt när det finns skäl för det. beslut prövas alltså på nytt av verket och regeringsbeslut prövas på nytt av regeringen. Säkerhetspolisen ska anmäla till den beslutande myndig- heten om det finns behov av att pröva utvisningsbeslutet på nytt. Om Säkerhetspolisen anser att det finns behov av att pröva ett ut- visningsbeslut på nytt ska det anges. Skälen för varför Säkerhetspo- lisen anser att det finns behov av förnyad prövning bör framgå av anmälan. Anser Säkerhetspolisen att det inte har kommit fram något som gör att det finns anledning att pröva ett utvisningsbeslut igen ska i stället det anges. Säkerhetspolisen ska följaktligen redovisa alla inhiberade utvisningsbeslut och ange i vilka fall myndigheten anser att det finns skäl att pröva utvisningsbeslutet på nytt och i vilka fall det inte finns det. Det bör kunna göras genom att Säkerhetspolisen lämnar en sammanställning till regeringen över alla av rege- ringen inhiberade utvisningsbeslut och för vart och ett av besluten anger behovet av ny prövning av utvisningsfrågan. Om Migrations- verket är den myndighet som beslutat i utvisningsfrågan ska anmälan i stället göras dit. Anmälan ska göras före utgången av oktober månad , med början året då beslutet om utvisning meddelades. Om beslutet meddelades behöver någon anmälan om ny prövning inte göras månaden efter utan först innan oktober månads slut året därpå. I paragrafen föreskrivs att regeringen i visst fall ska inhämta yttrande från Migrationsöverdomstolen i frågan om det finns verkställighets- hinder. Paragrafen motsvarar 10 § fjärde stycket i den nuvarande la- gen och behandlas i avsnitt 7.3.4.