sou · H8B355 · 2020-09-15 00:00:00 — Forskningsdata definieras i 1 kap. 5 § som digital information som samlats in eller framställts inom ramen för vetenskaplig forskningsverksamhet. Vidare framgår av 1 kap. 3 § andra stycket att lagen endast omfattar sådan forskningsdata som har gjorts tillgänglig genom ett institutionellt eller ämnesbaserat register och som har tagits fram med offentlig finansiering. 2 § En avgift får omfatta kostnader för att reproducera, tillhandahålla och sprida information enligt denna lag samt för att avidentifiera per- sonuppgifter och för att vidta åtgärder för att skydda konfidentiell affärs- information. En avgift som tas ut av ett offentligt företag, bibliotek, museum eller arkiv får, utöver vad som anges i första stycket, omfatta kostnader för att samla in, framställa och lagra information samt för att få en rimlig avkastning på investeringar. Detsamma gäller för en avgift som tas ut av en myndighet som upptas på den förteckning som anges i 5 §. I paragrafen genomförs artikel 6.1 andra stycket, 6.2, 6.4 och 6.5 i direktivet. Paragrafen behandlas i avsnitt 14.6.4 – 14.6.6. Av första stycket framgår att en avgift, om en myndighet eller ett offentligt företag har rätt att ta ut en sådan, får täcka marginalkost- naderna, dvs. avgifter får tas ut enligt marginalkostnadsprincipen. Det preciseras genom att det anges att avgifter får omfatta kostnader för reproduktion, tillhandahållande och spridning av information enligt lagen samt för avidentifiering av personuppgifter och åtgärder för att skydda konfidentiell affärsinformation. I princip handlar det om kost- nader för att ta fram och distribuera information. Det kan även vara fråga om kostnader för att formatera information så att den upp- fyller de krav på format som lagen ställer. Kostnader för att verifiera dynamiska data kan också ingå i underlaget. Så kallade overhead-kost- nader (OH-kostnader) ska som utgångspunkt inte medräknas i mar- ginalkostnaderna. Det kan dock finnas gränsfall, exempelvis kostna- der som direkt hänför sig till underhåll och drift av infrastrukturen av en databas, och som därför får anses ha en sådan direkt koppling till tillhandahållandet att den kan ingå i marginalkostnaden. Det kan även vara personalkostnader som utgör direkta kostnader för att han- tera beställningar. Frågan om vilka OH-kostnader som kan medräk- nas får bedömas i det enskilda fallet. Kostnader som inte ingår i marginalkostnaderna är sådana som är hänförliga till att samla in och framställa information och kostnader för olika former av utveckling – exempelvis för att ta fram särskild programvara som används internt vid insamlingen – som inte har samband med tillhandahållandet. I andra stycket anges att vissa aktörer har möjlighet att ta ut av- gifter i enlighet med vad som är att likställa med principen om full kostnadstäckning. Det gäller dels offentliga företag, bibliotek, museer och arkiv, dels sådana myndigheter som är skyldiga att generera in- täkter för att täcka en väsentlig del av kostnaderna för verksamheten. För de sistnämnda myndigheterna gäller att de ska upptas på den för- teckning som anges i 5 § för att få lov att ta ut avgifter till full kost- nadstäckning. De har således inte möjlighet att själva avgöra detta. Enligt bestämmelsen får en avgift, utöver vad som anges i första stycket, täcka kostnader för att samla in, framställa och lagra infor- mation och den får även täcka en rimlig avkastning på investeringar. OH-kostnader kopplade till insamling och framställning av infor- mation omfattas därmed i dessa fall. Det är nettokostnaderna som kan ligga till grund för avgiftsuttaget. Om exempelvis kostnaderna för att samla in viss information redan är helt täckta av skattemedel får de inte ingå i avgiftsunderlagen. Med begreppet ”rimlig avkastning på investeringar” avses en pro- centandel av den totala avgiften, utöver vad som krävs för att täcka de stödberättigande kostnaderna, som uppgår till högst fem procent- enheter över Europeiska fasta ränta, jfr artikel 2.16 i direktivet. 3 § En avgift för särskilda värdefulla datamängder som tillhandahålls av ett bibliotek, museum eller arkiv får beräknas enligt 2 §. Detsamma gäller för ett offentligt företag om det är särskilt föreskrivet i den rättsakt som har meddelats med stöd av artikel 14.1 i öppna data-direktivet. Paragrafen genomför artikel 14.3 och 14.4 i direktivet. Paragrafen behandlas i avsnitt 14.6.8 och 14.6.9. I paragrafen anges att avgifter får beräknas enligt 2 § för särskilda värdefulla datamängder som till- handahålls dels av ett bibliotek, museum eller arkiv, dels ett offent- ligt företag om det är särskilt föreskrivet i den rättsakt som har med- delats med stöd av artikel 14.1 i öppna data-direktivet. Utgångspunkten är att särskilda värdefulla datamängder ska till- handahållas avgiftsfritt, vilket framgår av 1 § andra stycket. Vissa aktö- rer har trots detta möjlighet att ta ut avgifter för särskilda värdefulla datamängder som motsvarar full kostnadstäckning enligt 2 §. Detta gäller dels för bibliotek, museer och arkiv, dels för offentliga företag för det fall det föreskrivits särskilt i en genomförandeakt från Euro- peiska kommissionen. Detta är alltså inte något som ett enskilt före- tag kan avgöra i det individuella fallet. 4 § Regeringen får besluta att en myndighet som upptas på den för- teckning som anges i 5 § får beräkna en avgift för särskilda värdefulla datamängder enligt 2 §. Ett sådant beslut får fattas endast om det skulle medföra betydande ekonomiska konsekvenser för myndigheten att till- handahålla datamängderna avgiftsfritt. Beslutet får gälla i högst från och med att en rättsakt som har meddelats med stöd av artikel 14.1 i öppna data-direktivet träder i kraft. Vad som föreskrivs om regeringen i första stycket ska för kommunala myndigheter i stället avse kommun- eller regionfullmäktige. Paragrafen genomför artikel 14.5 i direktivet. Paragrafen behandlas i avsnitt 14.6.10. Utgångspunkten är att särskilda värdefulla datamängder ska till- handahållas avgiftsfritt, vilket framgår av 1 § andra stycket. Regeringen ges dock genom första stycket en möjlighet att om högst besluta om att undanta sådana myndigheter som är skyldiga att generera intäkter för att täcka en väsentlig del av sina kostnader för verksamheten. Undantaget får dock bara tillämpas om det avgiftsfria tillhandahållandet skulle medföra betydande eko- nomiska konsekvenser för myndigheten. Perioden räknas från och med att en sådan genomförandeakt om särskilda värdefulla datamängder som avses i artikel 14.1 i direktivet träder i kraft. I ett beslut om att undanta en myndighet ska anges dels vilken myndighet som avses, dels den tidsperiod under vilken undantaget gäller samt vilken datamängd som undantaget avser. Av andra stycket framgår att för kommunala myndigheter är det, i stället för regeringen, kommun- eller regionfullmäktige som kan fatta sådana beslut om undantag. Kommunala myndigheter innefattar både kommuner och regioner. 5 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer ska föra och digitalt publicera en förteckning över de myndigheter som är skyldiga att generera intäkter för att täcka en väsentlig del av kostna- derna för verksamheten. Paragrafen, som genomför artikel 6.3 i direktivet, behandlas i av- snitt 14.6.11. Enligt bestämmelsen ska regeringen, eller den myndig- het som regeringen bestämmer, föra och digitalt publicera en för- teckning över de myndigheter som är skyldiga att generera intäkter för att täcka en väsentlig del av kostnaderna för verksamheten. Enligt 2 § andra stycket har vissa aktörer möjlighet att ta ut av- gifter i enlighet med principen om full kostnadstäckning. Detta gäller bl.a. sådana myndigheter som är skyldiga att generera intäkter för att täcka en väsentlig del av sina kostnader för verksamheten. Det är de myndigheter som finns med på förteckningen som avses i 2 § andra stycket och som därför har en utökad möjlighet att ta ut avgifter. Regeringen eller den ansvariga myndigheten ska inte göra en själv- ständig prövning av om en viss myndighet uppfyller förutsättning- arna för att tas upp på förteckningen utan denna bedömning görs i annan ordning. En kontroll av om en viss myndighet är korrekt upp- tagen på förteckningen kan i stället göras i det enskilda fallet genom den möjlighet till överprövning av avgifter som anges i lagen. 6 § Om en avgift är fastställd i förväg ska en myndighet eller ett offent- ligt företag digitalt publicera avgiftsbeloppet, grunden för hur avgiften har beräknats och andra villkor för vidareutnyttjandet. Paragrafen genomför artikel 7.1 i direktivet. Paragrafen behandlas i avsnitt 16.5.1. I bestämmelsen framgår en skyldighet för myndigheter och offent- liga företag att, om avgiften är bestämd i förväg, publicera såväl själva avgiftsbeloppet som grunden för hur avgiften har beräknats samt even- tuella andra villkor som gäller för informationen. De avgifter som av- ses omfattar samtliga sådana som belastar viss information, oavsett om de rör framställan, tillgängliggörandet eller tillhandahållandet. Bestämmelsen tar sikte på avgiftstaxor eller andra avgifter som är bestämda i förväg. Beräkningsgrunden i sig kan förutom i taxor ha stöd i t.ex. riktlinjer eller en bolagsordning. Det avgörande är att informa- tion lämnas så att en potentiell vidareutnyttjare kan informera sig om vilka avgifter och andra villkor som aktualiseras för tillhandahåll- andet. Vad gäller villkor som belastar viss information, t.ex. sådana som framgår av en licens, och som alltså också ska publiceras, ska bestämmelserna i kapitel 5 om villkors tillåtlighet beaktas. Upplysningarna ska publiceras digitalt, lämpligen på myndighetens eller det offentliga företagets webbplats. 7 § I andra fall än som avses i 6 § ska en myndighet eller ett offentligt företag kunna ange grunden för hur en avgift kommer att beräknas. På begäran ska en myndighet eller ett offentligt företag ange hur en avgift har beräknats i ett enskilt fall. Paragrafen, som genomför artikel 7.2 i direktivet, behandlas i av- snitt 16.5.2. I 6 § ställs krav om att information ska ges om sådana avgifter som är fastställda i förväg. Denna bestämmelsen avser de fall då ett faktiskt avgiftsbelopp inte är fastställt i förväg. Enligt första meningen ska en myndighet eller ett offentligt före- tag kunna upplysa om grunden för hur en avgift kommer att beräk- nas. För att uppfylla skyldigheten kan det i många fall vara tillräckligt att hänvisa till relevant bestämmelse i avgiftsförordningen eller andra på förhand bestämda riktlinjer som tillämpas vid beräkningen av en avgift. I andra meningen framgår ett krav på att en myndighet eller ett offentligt företag på en begäran ska ange hur en avgift har beräknats i det enskilda fallet. En sådan förfrågan om information om hur en avgift beräknats utmynnar inte i ett beslut som är överklagbart enligt lagen. Inte heller är det fråga om ett sådant beslut som kan över- klagas enligt avgiftsförordningen. Avtal om exklusiva rättigheter 1 § En myndighet eller ett offentligt företag får bevilja en exklusiv rättig- het att vidareutnyttja information endast om det följer av 2 eller 3 §. I paragrafen genomförs artikel 12.1 i direktivet. Paragrafen behand- las i avsnitt 15.5.3. Bestämmelsen anger att beviljande av en exklusiv rättighet att vidareutnyttja information endast är tillåtet i de undantagsfall som följer av 2 eller 3 §. Om inte något av undantagen som rör tjänst av allmänt intresse eller digitalisering av kulturresurser föreligger är det inte tillåtet att sluta ett avtal om en exklusiv rättighet att vidareut- nyttja information. Huvudregeln är alltså att det råder förbud mot denna typ av avtal. Avtal som tecknats före ändringsdirektivets (för myndigheter) respektive öppna data-direktivets (för offentliga före- tag) ikraftträdande är dock tillåtna fram till avtalens giltighetstid löper ut eller den tid som anges i 5 §. Begreppet ”beviljande av exklusiv rättighet” ska tolkas brett. Även i det fall ett avtal om en exklusiv rättighet benämns på annat sätt omfattas det av bestämmelsen om det i praktiken ger någon aktör en rätt att vidareutnyttja information som andra potentiella vidareut- nyttjare inte har eller kan få. 2 § En exklusiv rättighet att vidareutnyttja information får beviljas om det är nödvändigt för att tillhandahålla en tjänst av allmänt intresse. Ett avtal om en exklusiv rättighet ska publiceras digitalt minst två måna- der innan det träder i kraft och omprövas . I paragrafen genomförs artikel 12.2 i direktivet. Den behandlas i av- snitt 15.5.4. Paragrafen utgör en undantagsbestämmelse till 1 § och anger i första meningen att det finns en rätt att bevilja en exklusiv rättighet att vidareutnyttja information i de fall det är nödvändigt för att till- handahålla en tjänst av allmänt intresse. Kravet på nödvändighet under- stryker att det är i undantagsfall som den exklusiva rättigheten får beviljas. Vad som avses med ”tjänst av allmänt intresse” utvecklas i kommentaren till 1 kap. 4 § 12. Enligt andra meningen ska ett avtal om en exklusiv rättighet pub- liceras digitalt innan det träder i kraft och om- prövas . Det ska vara lätt att få insyn i ett avtal om en exklusiv rättighet och det ska därför göras tillgängligt för allmän- heten genom att det publiceras digitalt innan det träder i kraft. Med avtal avses i dessa sammanhang det eller de avtals- villkor som rör ett beviljande av en exklusiv rättighet. Om endast en del av ett avtal rör ett sådant beviljande är det alltså endast denna del och dessa villkor som behöver vara föremål för insyn enligt bestäm- melsen. I och med att publiceringen ska ske digitalt och att det ska vara tillgängligt för allmänheten bör publiceringen lämpligen ske on- line, på myndighetens eller det offentliga företagets webbplats. Ett avtal om att bevilja en exklusiv rättighet ska omprövas från att det trätt i kraft. Det är myndigheten eller det offent- liga företaget i fråga som ska företa omprövningen. Vid prövningen ska bedömas om förutsättningar för ett avtal om en exklusiv rättig- het fortfarande föreligger. Om premisserna är uppfyllda för att bevilja en exklusiv rättighet ska avtalet inte förlängas. Denna bestämmelse ska inte tillämpas på avtal om exklusiv rättig- het vid digitalisering av kulturresurser då i stället 3 § ska tillämpas. 3 § En exklusiv rättighet att vidareutnyttja information vid digitali- sering av kulturresurser får beviljas av bibliotek, museer och arkiv. Ett avtal om en exklusiv rättighet ska publiceras digitalt. Om giltighetstiden för avtalet överstiger ska det omprövas under det elfte året och därefter . Den som beviljat en exklusiv rättighet ska få en avgiftsfri kopia av de digitaliserade kulturresurserna. Kopian ska finnas tillgänglig för andra vidareutnyttjare när avtalet om exklusiv rättighet löpt ut. Paragrafen, som genomför artikel 12.3 i direktivet, behandlas i avsnitt 15.5.5. I första stycket första meningen görs ett undantag till förbudet i 1 § mot att bevilja en exklusiv rättighet. Det anges i bestämmelsen att en exklusiv rättighet får beviljas av bibliotek, museer och arkiv om den avser vidareutnyttjande av information vid digitalisering av kul- turresurser. I och med att information som innehas av andra kultur- institutioner än bibliotek, museer och arkiv undantas från lagens tillämpningsområde (1 kap. 4 § 4) är det endast dessa aktörer som kan inneha sådana kulturresurser som avses i bestämmelsen. Med kultur- resurser avses information som finns hos dessa aktörer och utgör grunden för deras verksamhet, t.ex. ett museums samlingar. Rent administrativ information, exempelvis intern information om perso- nal och organisationen i sig, kan inte utgöra kulturresurser. Av första stycket andra meningen framgår att ett avtal om en sådan exklusiv rättighet som avses i bestämmelsen ska publiceras digitalt. Eftersom avtalet ska göras tillgängligt för allmänheten på digital väg bör det publiceras online, lämpligen på myndighetens webbplats. Detta är myndighetens ansvar. Det finns inget tidskrav för när avtalet ska Med avtal avses i dessa sammanhang det eller de avtals- villkor som rör ett beviljande av en exklusiv rättighet. Om endast en del av ett avtal rör ett sådant beviljande är det alltså endast denna del och dessa villkor som behöver vara föremål för insyn enligt bestäm- melsen. I första stycket tredje meningen föreskrivs att om giltighetstiden för avtalet om en exklusiv rättighet överstiger ska det omprövas under det elfte året efter att det trätt i kraft och därefter . Ansvaret för detta ligger på den enskilda myndigheten, dvs. biblio- teket, museet eller arkivet. Av andra stycket framgår att den som har beviljats en exklusiv rättighet ska tillhandahålla myndigheten som har beviljat rättigheten en kopia av de digitaliserade kulturresurserna. Kopian ska vara av- giftsfri. Det är alltså den myndighet som innehar de kulturresurser som ska digitaliseras som ska erhålla en kopia av de digitaliserade kul- turresurserna med rätt att fritt utnyttja och distribuera den. Senast vid avtalets utgång ska kopian finnas tillgänglig för andra vidare- utnyttjare. 4 § Ett avtal som på annat sätt än genom en exklusiv rättighet begränsar möjligheten att vidareutnyttja information för andra än avtalsparterna, ska publiceras digitalt innan det träder i kraft. Av- talet ska omprövas . I paragrafen genomförs artikel 12.4 i direktivet. Paragrafen behand- las i avsnitt 15.5.6. Av bestämmelsens första mening framgår att ett avtal som på annat sätt än genom en exklusiv rättighet begränsar möjligheten att vidare- utnyttja information för andra än avtalsparterna, ska publiceras digi- talt innan det träder i kraft. Bestämmelsen tar sikte på avtal som inte betecknas som avtal om en exklusiv rättighet men som i praktiken kan riskera att leda till en försämrad rätt för andra vidareutnyttjare. Den typen av avtal ska vara föremål för öppen granskning och ska publiceras digitalt innan det träder i kraft. Publiceringen kan lämpligen ske online, t.ex. på myn- dighetens eller det offentliga företagets webbplats. Med avtal avses i dessa sammanhang det eller de avtalsvillkor som begränsar möjlig- heten att vidareutnyttja information för andra än avtalsparterna. endast en del av ett avtal rör en sådan begränsning är det alltså endast denna del som behöver vara föremål för insyn enligt bestämmelsen. Enligt andra meningen ska avtalet omprövas efter att det trätt i kraft. Det är myndighetens eller det offentliga före- tagets ansvar att företa omprövningen. 5 § Ett avtal om en exklusiv rättighet som ingåtts av en myndighet och som trätt i kraft får förlängas endast om det om- fattas av undantagen i 2 eller 3 §. Avtalet ska upphöra att gälla . Ett avtal om en exklusiv rättighet som ingåtts av ett offentligt företag och som trätt i kraft får förlängas endast om det omfattas av undantaget i 2 §. Avtalet ska upphöra att gälla . I paragrafen genomförs artikel 12.5 i direktivet. Paragrafen behand- las i avsnitt 15.5.7. Paragrafen behandlar vad som gäller för avtal om exklusiva rättigheter som ingåtts av myndigheter innan ändrings- direktivet trätt i kraft respektive av offentliga företag innan öppna data-direktivet trätt i kraft. Av första stycket framgår att ett befintligt avtal om en exklusiv rättighet som ingåtts av en myndighet och som trätt i kraft får förlängas endast om det omfattas av undantagen i 2 eller 3 §, dvs. om det är nödvändigt för att tillhandahålla en tjänst av allmänt intresse eller rör digitalisering av kulturresurser. I annat fall gäller ett sådant pågående avtal tills det löper ut. Under alla om- ständigheter ska sådana avtal upphöra att gälla . I andra stycket finns motsvarande bestämmelse avseende befint- liga avtal om en exklusiv rättighet som ingåtts av ett offentligt före- tag. Ett sådant avtal som trätt i kraft får för- längas endast om det omfattas av undantaget i 2 §, dvs. om det är nödvändigt för att tillhandahålla en tjänst av allmänt intresse. I annat fall gäller det tills det löper ut. Avtalet ska under alla omständigheter upphöra att gälla . 1 § Beslut enligt 3 kap. 3 § av en myndighet överklagas till allmän för- valtningsdomstol. Beslut av en förvaltningsrätt i ett ärende som har inletts där, liksom beslut av en tingsrätt eller hovrätt, överklagas dock till kam- marrätt. Beslut av en kammarrätt i ett ärende som har inletts där över- klagas till . Beslut av regeringen, , Högsta förvaltningsdom- stolen och ombudsmän får inte överklagas. Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätt. Detta gäller inte om ärendet har inletts hos en förvaltningsrätt, tingsrätt eller hovrätt. Paragrafen, som tillsammans med 2 § genomför artikel 4.4 i direk- tivet, behandlas i avsnitt 13.3.1. Av första stycket första meningen framgår att en myndighets beslut enligt 3 kap. 3 § om att avslå en begäran om vidareutnyttjande kan överklagas. Ett beslut som fattats av en myndighet prövas i samma ordning. Normativa beslut, t.ex. om avgiftstaxor, kan inte överklagas med stöd av bestämmelsen. Sådana kommunala beslut som är av normativ karaktär och som inte har samband med en enskild begäran om vidareutnyttjande, kan överklagas i den ordning som anges i 13 kap. kommunallagen. Ett beslut av ett offentligt företag kan däremot inte överklagas med stöd av bestämmelsen. Om ärendet rör ett överklagande av ett avslagsbeslut som har inletts i förvaltningsrätt, tingsrätt eller hovrätt överklagas det enligt första stycket andra meningen direkt till kammarrätt. Beslut av en kam- marrätt i ett ärende som har inletts där överklagas enligt första stycket tredje meningen till . Av andra stycket framgår att beslut av regeringen, Högsta dom- stolen, eller ombudsmän inte får överklagas. Enligt tredje stycket krävs prövningstillstånd vid överklagande till kammarrätt. Detta gäller dock inte om ärendet har inletts hos en för- valtningsrätt, tingsrätt eller hovrätt, som i dessa fall prövar ärendet som första instans. 2 § Om ett överklagande avser ett beslut av ett organ som i denna lag jämställs med en myndighet ska det handläggas i den ordning som följer av 2–5 §§ lagen (1986:1142) om överklagande av beslut av enskilda organ med offentliga förvaltningsuppgifter. Ett sådant organ ska vara klagandens motpart i domstol. I paragrafen genomförs liksom i 1 § artikel 4.4. Paragrafen behandlas i avsnitt 13.3.2 och 13.3.3. I första meningen framgår den särskilda överklagandeordning som gäller för sådana organ som i lagen jämställs med myndigheter. Det kan exempelvis vara fråga om kommunala bolag och andra liknande privaträttsliga organ. I de fall ett sådant organ fattar ett beslut enligt 3 kap. 3 § ska överklagandet handläggas i den ordning som följer av 2– 5§§ i lagen om överklagande av beslut av enskilda organ med offent- liga förvaltningsuppgifter (överklagandelagen). Ett överklagande ska enligt överklagandelagen, till skillnad från allmän förvaltningsrättslig process, lämnas in till överinstansen och inte till beslutsinstansen, och det är överinstansen som ska pröva om överklagandet har kom- mit in i rätt tid. I andra meningen anges att om ett beslut av ett organ som i lagen jämställs med myndighet överklagas, ska organet vara den enskildes motpart i domstolen. 1.Denna lag träder i kraft . 2.Genom lagen upphävs lagen (2010:566) om vidareutnyttjande av handlingar från den offentliga förvaltningen. 3.Den upphävda lagen gäller fortfarande för överklagande av beslut som har meddelats med stöd av den lagen. Punkten 1 föreskriver att lagen träder i kraft . Denna tidpunkt sammanfaller med det datum då öppna data-direktivet ska börja tillämpas. Av punkten 2 framgår att PSI-lagen upphävs genom lagen. Punkterna behandlas i avsnitt 19.1. Enligt punkten 3 gäller PSI-lagen fortfarande för överklagande av beslut som har meddelats med stöd av den lagen. Punkten behandlas i avsnitt 19.2. Bättre förutsättningar för tillgång till och vidareutnyttjande av öppna data och offentlig digital information Beslut vid regeringssammanträde .