sou · H8B37 · 2020-02-11 00:00:00 — För att en regelöverträdelse ska leda till en snabb reaktion krävs att avgiften ska kunna påföras utan någon närmare utredning. En av- giftsskyldighet som bygger på strikt ansvar bidrar därför till en för- enkling och effektivisering av sanktionssystemet. Det är lättare och mer ändamålsenligt i ett system som ofta kommer att handla om att påföra juridiska personer en sanktion. Myndigheten ska i ett sådant fall endast kontrollera att en överträdelse har ägt rum objektivt och bestämma avgiften enligt en fastställd beräkningsgrund. Bedömnings- inslaget blir betydligt mer begränsat än om det skulle krävas en ut- redning av om det förelegat uppsåt eller oaktsamhet hos den avgifts- skyldige. För att inte effektivitetsfördelen ska gå förlorad bör det föreslagna systemet med sanktionsavgifter därför bygga på strikt ansvar. För att en konstruktion med strikt ansvar ska vara försvarbar utifrån rättssäkerhets- och rimlighetssynpunkt bör det finnas ett starkt stöd för en presumtion att överträdelser på området inte kan ske på annat sätt än som en följd av uppsåt eller oaktsamhet (jfr regleringens riktlinjer för att använda sanktionsavgift, se avsnitt 7.2.4). I fråga om djurskydd är det ofta djurhållare som bedriver närings- Sanktionsväxling – överväganden och förslag verksamhet som skulle kunna bli avgiftsskyldiga vid konstaterade regelöverträdelser. Dessa aktörer har särskild anledning att väl känna till och följa det regelverk som omgärdar det djurslag som omfattas av djurhållningen. I de allra flesta fall torde det kunna betraktas som i vart fall oaktsamt att en näringsidkare inte sätter sig in i de regler som gäller på det område där han eller hon verkar. Vi bedömer att de överträdelser som enligt vårt förslag ska omfattas av ett sanktions- avgiftssystem till sin karaktär är sådana att det är svårt att se att sådana överträdelser i normalfallet kan bero på annat än uppsåt eller oaktsamhet. Vi bedömer därför att denna förutsättning är uppfylld ifråga om de överträdelser som föreslås föras över från det straff- rättsliga systemet. Enligt artikel 6.2 Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna () ska var och en som blivit anklagad för brott betraktas som oskyldig till dess hans skuld lagligen fast- ställts (den s.k. oskuldspresumtionen, se även avsnitt 7.2.4). Presum- tionen innebär att en sanktionsavgift inte får utkrävas automatiskt när de objektiva rekvisiten är uppfyllda, utan den som avgiften riktar sig mot ska ha en möjlighet till någon form av försvar som grundas på subjektiva förhållanden. För att inte stå i strid med oskulds- presumtionen i föreslår vi att systemet med sanktionsavgifter innehåller en möjlighet till avgiftsbefrielse (se av- snitt 9.7 nedan). Ett system baserat på strikt ansvar strider således inte mot konventionens bestämmelser.8 Mot bakgrund av det sagda ska det föreslagna systemet med sanktionsavgifter på djurskyddsområdet utgå från strikt ansvar vid prövning av avgiftsskyldighet. Lagrådet har uttalat att skrivningar om att avgiftsskyldigheten bygger på strikt ansvar inte bör tas med i författningstext. I motsats till vad som gäller för straffbestämmelser finns det nämligen inte något formellt krav på uppsåt eller oaktsamhet för att besluta om sanktionsavgift (se avsnitt 7.2.4). Vi ser därför inget skäl att uttryck- ligen i djurskyddslagen föreskriva att ansvaret ska vara strikt. Strikt ansvar innebär som konstaterats att det varken krävs upp- såt eller oaktsamhet hos den ansvarige djurhållaren för att sanktions- avgift ska kunna tas ut. Strikt ansvar innebär emellertid inte att sank- 8Se även regeringens bedömning i andra lagstiftningsärenden, t.ex. prop. 2017/18:165 s. 62 och avgörandet RÅ 2002 ref 66. Sanktionsväxling – överväganden och förslag tionsavgift måste tas ut vid varje överträdelse som sker. En viktig fråga är därför om det ska vara obligatoriskt att ta ut sanktionsavgift när en viss bestämmelse har överträtts. Bestämmelser om sanktions- avgift i andra lagstiftningar är oftast obligatoriska, dvs. utformade så att sanktionsavgift ska tas ut när förutsättningarna för det är upp- fyllda. Med hänsyn till behovet av likabehandling, objektivitet och proportionalitet bör kontrollmyndighetens möjligheter till mer sköns- mässiga bedömningar som utgångspunkt vara mycket begränsade. Behovet av att säkerställa likabehandling är särskilt starkt när det gäller sanktionsavgifter enligt djurskyddslagen eftersom utgångspunkten är att flera olika kontrollmyndigheter ska tillämpa bestämmelserna. Bestämmelserna om sanktionsavgift bör därför formuleras på så sätt att sanktionsavgift ska tas ut om förutsättningarna för det är upp- fyllda. föreslås dock ha möjlighet att i vissa fall efterge sanktionsavgiften (se avsnitt 9.7 nedan). Förslag: En sanktionsavgift ska inte tas ut om det är oskäligt att ta ut avgiften. Vid denna prövning ska särskilt beaktas 1.om överträdelsen berott på sjukdom som medfört att den av- giftsskyldige inte förmått att på egen hand göra det som han eller hon varit skyldig att göra och inte heller förmått att ge någon annan i uppdrag att göra det, 2.om överträdelsen annars berott på en omständighet som den avgiftsskyldige varken kunnat eller borde ha förutsett och inte heller kunnat påverka, 3.vad den avgiftsskyldige gjort för att undvika att överträdelsen skulle inträffa, eller 4.om överträdelsen är utan påfallande betydelse med hänsyn till det intresse som bestämmelsen är avsedd att skydda. Bedömning: Det bör inte införas en möjlighet till jämkning av sanktionsavgiften. Sanktionsväxling – överväganden och förslag Ett sanktionsavgiftsavgiftssystem som utgår från strikt ansvar får som konstaterats ovan inte strida mot oskuldspresumtionen i Europa- konventionen. Enligt praxis från ska presumtioner av straffrättslig karaktär hållas inom rimliga gränser och det ska enligt domstolen göras en nyanserad och inte alltför restriktiv pröv- ning av befrielsegrunderna i varje enskilt fall. Detta är en förutsätt- ning för att kravet på rättssäkerhet som oskuldspresumtionen ger uttryck för ska anses uppfyllt. Det måste därför finnas möjlighet för kontrollmyndigheterna att befria någon från sanktionsavgift, när det framstår som oskäligt att ta ut avgift. Regler om befrielse från avgift kan utformas antingen så att undantagen klart preciseras, med vägledande exempel eller genom allmänt hållna regler. Klart preciserade regler är svårare att utforma, eftersom det inte är möjligt att förutse alla situationer där avgifts- befrielse bör kunna komma i fråga. regler om miljösanktionsavgift anger, som beskrivits i avsnitt 7.3.2, att flera omständigheter kan föranleda befrielse från miljösanktionsavgift (30 kap. 2 § andra stycket). Liknande bestäm- melser finns i fiskelagen, livsmedelslagen (2006:804) och lagen (2006:805) om foder och animaliska biprodukter. En bestämmelse om avgiftsfrihet i djurskyddslagen bör – för att systemen med sank- tionsavgift ska vara så enhetliga som möjligt – utformas på liknande sätt som i dessa lagar. En liknande reglering på olika områden där sanktionsavgifter förekommer kan underlätta en mer enhetlig praxis- bildning, inte minst hos förvaltningsdomstolarna som överinstans. Det bör alltså vara möjligt att underlåta att ta ut avgift när det är oskäligt att besluta om det med hänsyn till en allvarlig sjukdom som gjort det omöjligt att uppfylla det som ålegat den avgiftsskyldige, omständigheter som inte kunnat eller borde ha förutsetts eller som den avgiftsskyldige inte kunnat påverka eller till vad den avgifts- skyldige gjort för att undvika att en överträdelse skulle inträffa. Bestämmelsen om avgiftsfrihet avser undantagssituationer och utrymmet för att underlåta att påföra avgift ska vara begränsat på samma sätt som är fallet för liknande bestämmelser i andra regelverk gällande sanktionsavgifter. För att den avgiftsskyldige inte ska anses ha haft möjlighet att ens uppdra åt någon annan att fullgöra en skyldighet bör det vara fråga om allvarlig sjukdom. Utrymmet för att beakta sådana omständig- heter annat än för fysiska personer, eller för mycket små företag – i Sanktionsväxling – överväganden och förslag första hand enmansföretag – där det inte finns möjlighet att överföra ansvaret på någon annan bör vara mycket litet. Om den avgifts- skyldige har vidtagit en i och för sig korrekt åtgärd för att undvika överträdelse men inte lyckats fullt ut skulle det kunna framstå som oskäligt att kräva betalning av sanktionsavgift. Även detta bör främst kunna bli aktuellt när det gäller fysiska personer eller för mycket små företag. Vidare bör det vara möjligt att befria från avgift i de fall där den avgiftsskyldige har laga förfall för sin underlåtenhet att fullgöra sina skyldigheter. Här bör regler om laga förfall användas som en utgångspunkt för bedömningen av påståenden om att det inte varit möjligt att uppfylla krav på en viss prestation.9 Det bör emellertid inte anses oskäligt att ta ut avgift när över- trädelsen t.ex. beror på att den avgiftsskyldige inte känt till de regler som gäller, att en uppdragstagare som anlitats begått ett misstag eller att en verksamhet är nystartad. Det bör inte heller anses oskäligt att ta ut avgift om den avgiftsskyldige har ekonomiska problem eller om avgiften annars ter sig hög i förhållande till den avgiftsskyldiges ekonomiska förhållanden.10 Enligt 10 kap. 6 § djurskyddslagen ska det inte dömas till ansvar för gärningar som avses i 1, 3, 4 eller 5 § om de är att anse som ringa. En gärning är enligt bestämmelsen att anse som ringa om den fram- står som obetydlig med hänsyn till det intresse som straffbestäm- melsen är avsedd att skydda. Frågan är om det i bestämmelsen om avgiftsfrihet ska införas ett undantag för överträdelser som kan be- traktas som ringa. Om det inte görs kommer vid en sanktionsväxling gärningar som tidigare kan ha bedömts som ringa brott och alltså straffria kunna bli föremål för sanktionsavgift. Regeringen har övervägt denna fråga i andra lagstiftningsärenden, bl.a. i fråga om fiskelagen och livsmedelslagen. I nuvarande bestäm- melsen i 50 b § fiskelagen anges – utöver ovan behandlade befrielse- grunder – att det vid prövningen av om det är oskäligt att ta ut avgift även ska beaktas om en viss enstaka överträdelse saknar betydelse i kontrollhänseende. Denna befrielsegrund lades till i bland exemplen i lagtexten 2014. I förarbetena till bestämmelsen diskuterades att in- föra en befrielsegrund för ringa överträdelser, varvid följande anfördes. 9Se t.ex. prop. 2005/06:182 s. 51 f. och prop. 2017/18:165 s. 69. 10Se t.ex. prop. 2005/06:182 s. 52 och prop. 2017/18:165 s. 69. Sanktionsväxling – överväganden och förslag […]I förarbetena till bestämmelserna om sanktionsavgift angavs att ringa överträdelser i syfte att undvika alltför stora inslag av skönsmässiga bedömningar inte borde undantas från det avgiftsbelagda området (prop. 2007/08:107 s. 23). Regeringen anser fortfarande att det inte bör finnas alltför stora inslag av skönsmässiga bedömningar i systemet. Det är därför inte lämpligt att införa en punkt i bestämmelsen om befrielse där det i alla ringa fall anses vara oskäligt att ta ut en sanktionsavgift. Bedömningen av om det kan anses vara oskäligt att ta ut en avgift bör i stället kopplas till om en enstaka överträdelse saknar betydelse i kon- trollhänseende eller om den är obetydlig med hänsyn till syftet med den bestämmelse som har överträtts. En sådan precisering innefattar de exempel som har angett i sin rapport och är fortfarande flexibel som det klargörs att det ska röra sig om enstaka fall där det trots det strikta ansvaret är oskäligt att ta ut en avgift eftersom det som brustit har saknat betydelse i kontrollhänseende eller inte har någon betydelse för syftet med bestämmelsen. Enligt regeringens mening innebär detta klargörande och den praxis som kommer att utvecklas genom Havs- och vattenmyndighetens och domstolarnas beslut att den skönsmässiga bedömningen blir begränsad.11 Regeringen beaktade i denna bedömning att fiskelagstiftningen kräver att yrkesfiskarna ska lämna ett stort antal uppgifter vid ett stort antal tillfällen och att den dåvarande tillämpningen av bestämmelsen om avgiftsfrihet hade blivit så restriktiv att sanktionsavgiftssystemet upp- levdes som stelt och orättvist.12 Frågan om att införa en motsvarande bestämmelse i livsmedels- lagen väcktes även i förarbetena till den lagens nuvarande regelverk om sanktionsavgifter. Regeringen konstaterade att ringa överträdel- ser är undantagna från det straffbara området i livsmedelslagen och lagen om foder och animaliska biprodukter. Regeringen menade att då syftet med att införa administrativa sanktionsavgifter är att åstad- komma ett system där överträdelser beivras snabbt och effektivt mot- verkar alltför stora inslag av skönsmässiga bedömningar detta syfte. Huvudregeln bör enligt regeringen därför vara att objektivt konsta- terade överträdelser ska kunna leda till att en sanktionsavgift tas ut. Regeringen ansåg därför att ringa överträdelser inte skulle undantas från det avgiftsbelagda området.13 Regeringen ansåg vidare att det inte fanns samma behov på livs- medels- respektive foderområdet som på fiskeområdet av att införa en sådan befrielsegrund när det gäller beslut om sanktionsavgift 2013/14:184 s. 85 f. 2013/14:184 s. 85. 2017/18:165 s. 62 f. Sanktionsväxling – överväganden och förslag enligt livsmedelslagen eller lagen om foder och animaliska bipro- dukter. Regeringen menade vidare att bedömningen såsom att om en enstaka överträdelse saknar betydelse i kontrollhänseende ryms inom ramen för prövningen av om det är oskäligt att ta ut en sanktions- avgift.14 Tanken med en sanktionsväxling på djurskyddsområdet är enligt vårt förslag inte att regelöverträdelser som tidigare ansågs som ringa och därför inte föranledde straffansvar nu ska beivras med sank- tionsavgift utan att det ska ske en växling över från straffansvar till sanktionsavgift. Som vi har utvecklat i föregående avsnitt begränsas möjligheterna till sanktionsväxling på djurskyddsområdet på ett ganska omfattande sätt av att det i många fall skulle bli betydande gränsdragnings- problem om gärningar enligt 10 kap. 5 § djurskyddslagen skulle bli föremål för sanktionsavgift i stället för straffansvar (se avsnitt 9.4). Olika gärningar som ur djurskyddssynpunkt är att anse som lika all- varliga kommer genom vårt förslag att finnas både i systemet med sanktionsavgift och i ordningen med straffansvar. Det talar för att området som undantas från en repressiv sanktion bör vara ungefär lika stort oavsett om sanktionen är administrativ eller straffrättslig. Det är sammantaget viktigt att ett sanktionssystem upplevs som rättvist och rimligt. Överträdelser som skulle bedömts som ringa i straffrättslig mening och således inte skulle ha aktualiserat påföljd bör därför enligt vår bedömning inte leda till att sanktionsavgift påförs. Det bör – som påtalats i de ovan behandlade förarbetsuttal- anden – inte förekomma alltför stora inslag av skönsmässiga bedöm- ningar i ett system med sanktionsavgifter, då ett sådant inslag kan äventyra effektiviteten i systemet. görs dock sådana be- dömningar om huruvida en överträdelse av djurskyddsreglerna är att se som ringa och således inte vara straffbar. Enligt 10 kap. 6 § andra meningen djurskyddslagen är en gärning anse som ringa om den framstår som obetydlig med hänsyn till det intresse som straffbestämmelsen är avsedd att skydda. I avsnitt 9.15 föreslår vi emellertid en utvidgning av tillämpningsområdet för det ringa brottet på så sätt att en gärning är att anse som ringa om den är utan påfallande betydelse med hänsyn till det intresse som straff- bestämmelsen är avsedd att skydda. Bestämmelsen om avgiftsfrihet för ringa överträdelser bör formuleras på motsvarande sätt för att 2017/18:165 s. 68. Sanktionsväxling – överväganden och förslag säkerställa att sanktionssystemet i sin helhet framstår som konse- kvent. Vid bedömningen om det är oskäligt att ta ut avgift ska således även särskilt beaktas om överträdelsen är utan påfallande betydelse med hänsyn till det intresse som bestämmelsen är avsedd att skydda. Eftersom bestämmelsen om avgiftsfrihet är utformad på så sätt att den exemplifierar i vilka fall avgift inte ska påföras, kan avgifts- befrielse som nämnts ovan även medges om det i andra fall kan anses vara oskäligt att påföra avgift. I detta sammanhang bör påpekas att det ska röra sig om undantagssituationer och att utrymmet för att inte påföra avgift bör vara begränsat. En fråga är om det finns skäl att – utöver möjligheten att efterge sanktionsavgift – införa en möjlighet för kontrollmyndigheterna att jämka sanktionsavgiften. En sådan möjlighet riskerar enligt vår mening att äventyra framväxten av en enhetlig rättstillämpning på området, särskilt med beaktande av att det är flera olika kontrollmyndigheter som kommer att fatta beslut om sanktionsavgifter. Eftersom sank- tionsavgifter kommer att kunna påföras med relativt låga belopp framstår en möjlighet till jämkning inte heller som påkallad.15 Förslag: Sanktionsavgiftens storlek ska framgå av regeringens före- skrifter. Avgiften ska uppgå till och högst . Storleken ska bestämmas med hänsyn till över- trädelsens allvar och betydelsen av den bestämmelse som över- trädelsen avser. För att ett sanktionsavgiftssystem ska vara effektivt krävs att avgift kan påföras i nära anslutning till att överträdelsen ägt rum och utan att några mer ingående bedömningar måste göras. För att grund- läggande rättssäkerhetskrav ska vara uppfyllda är det också nödvän- digt att systemet är förutsägbart för den som riskerar att påföras avgift. Mot denna bakgrund bör systemet vara konstruerat på så sätt att det är relativt enkelt att avgöra vilket belopp som gäller för den 15Se även regeringens bedömning i fråga om möjlighet till jämkning av sanktionsavgifter på livsmedels- respektive foderområdet, prop. 2017/18:165 s. 68. Sanktionsväxling – överväganden och förslag Avgiftsbeloppen måste därför fastställas med en viss grad av schablonmässighet, dvs. enligt en på förhand fast- ställd taxa, vilket är vanligt förekommande i olika sanktionsavgifts- system. Taxan anges då ofta i förordning. Vid bestämmandet av vilka beloppsintervall som bör gälla finns det skäl att beröra hur avgiftsintervallerna ser ut i andra sanktions- avgiftssystem. Enligt är det lägsta belopp som kan be- slutas vid en överträdelse och det högsta beloppet 1 mil- jon kronor. På livsmedelsområdet är det lägsta beloppet 1 000 kro- nor och det högsta beloppet uppgår till . Samma intervall gäller på området foder och animaliska biprodukter. Enligt fiskelagen sträcker sig intervallet från till 500 000 kro- nor. I andra regelverk, t.ex. på det finansiella området, uppgår den högsta möjliga avgiften till betydligt högre belopp, och bestäms exempelvis utifrån det högsta beloppet av ett visst fast belopp och två gånger den vinst som har gjorts till följd av regelöverträdelsen. I vissa fall ingår även en procentandel av ett företags nettoomsätt- ning på koncernivå i denna bedömning (se även avsnitt 7.2.4). De regelöverträdelser på djurskyddsområdet som föreslås vara aktuella för sanktionsväxling är av mindre allvarlig art och renderar i det nuvarande straffrättsliga systemet en bötespåföljd, eventuellt i kombination med företagsbot. Avsikten med sanktionsavgifter i stället för straffrättslig påföljd för dessa överträdelser är inte heller att de ska beivras strängare än vad som är fallet. Detta för att vi inte funnit att någon sådan påtaglig repressionsökning är påkallad. Efter- som sanktionsavgiftssystemet endast är avsett att omfatta mindre all- varliga överträdelser framstår en högsta beloppsgräns om 100 000 kro- nor och en lägsta gräns om som rimliga. Vid bedömningen av vilka avgiftsbelopp som bör fastställas i för- ordning bör de vara för det första överträdelsens allvar och för det andra betydelsen av den bestämmelse som över- trädelsen avser. Samma kriterier gäller för flera andra områden där sanktionsavgifter införts, t.ex. på miljö- och fiskeområdet. Med ”överträdelsens allvar” bör på djurskyddsområdet avse de objektiva omständigheterna som hur som överträdelsen har pågått, överträdelsens omfattning, t.ex. hur många djur som har drabbats av regelöverträdelsen och vilken inverkan överträdelsen har haft på djurets välfärd. Uttrycket ”betydelsen av den bestämmelse som överträdel- sen avser” syftar på betydelsen av bestämmelsen som sådan och Sanktionsväxling – överväganden och förslag intresset av det den är avsedd att reglera, dvs. bestämmelsens skydds- intresse. I fråga om djurskyddsbestämmelser är skyddsintresset djurets välfärd och dess intresse av att inte orsakas lidande. Olika djur- skyddsregler tar till vara detta intresse i olika grad och således bör en bestämmelse som mer direkt avser att skydda djuret från lidande och säkerställa dess välfärd anses som mer betydelsefull ur djurskydds- synpunkt än bestämmelser av mer administrativ natur, som t.ex. jour- nalföring (se också avsnitt 7.2.4 där dessa kriteriers innebörd i miljö- balkens mening redogörs för). Bedömning: Sanktionsavgifterna bör differentieras, dvs. vara olika stora beroende på vem som åläggs avgift. Grunderna för differen- tieringen bör anges i regeringens föreskrifter. Årsomsättning fram- står som en lämplig differentieringsgrund för djurhållare som be- driver näringsverksamhet. För djurhållare som är privatpersoner bör dock fasta avgifter användas. Hur avgiften bestäms för enskild överträdelse skiljer sig åt mellan de olika sanktionsavgiftssystem som finns i svensk rätt. I förord- ningen (2012:259) om miljösanktionsavgifter regleras vilka över- trädelser som kan leda till miljösanktionsavgift. För merparten av överträdelserna är avgiften bestämd till ett fast belopp, som dock kan skilja sig åt i storlek om den avgiftsskyldige är en fysisk person eller ideell förening respektive en juridisk person (se t.ex. 4 kap. 1 § nämnda förordning, som avser krav på anmälan för viss verksamhet). För andra överträdelser bestäms avgiften inom ett angivet beloppsspann, som t.ex. och högst , utifrån en viss angiven parameter, såsom hektar, t.ex. per helt hektar (se t.ex. 5 kap. 2 § nämnda förordning om krav på höst- eller vinter- bevuxen mark). Andra sådana parametrar kan vara motorers effekt i kilowatt i fråga om överträdelser av utsläppsregler (se t.ex. 7 kap. 17 §) eller antalet flaskor och burkar i fråga om överträdelser av regler om pantsystem (se t.ex. 11 kap. 12 §). På livsmedelsområdet finns reglerna om sanktionsavgifternas stor- lek i livsmedelsförordningen (2006:813), där det anges vilka regelöver- trädelser som kan resultera i sanktionsavgift. Sanktionsväxling – överväganden och förslag till ett belopp som motsvarar viss del av den avgiftsskyldiges årsom- sättning, vanligen en procent av denna omsättning, med ett lägsta och högsta belopp, t.ex. som lägst och högst 75 000 kro- nor (se t.ex. 39 c § andra stycket nämnda förordning, om oregistrerade verksamhet). För stat, kommun och landsting har sanktionsavgifterna i stället angetts till ett fast belopp om t.ex. (se t.ex. 39 c § tredje stycket). Med årsomsättning avses i livsmedelsförordningen den totala omsättningen närmast föregående räkenskapsår. Årsom- sättningen får under vissa omständigheter i stället uppskattas bl.a. om överträdelsen har skett under näringsidkarens första verksamhetsår eller om tillräckliga uppgifter saknas om omsättningens storlek (39 b §). Livsmedelslagen omfattar endast näringsidkare och således berörs inte privatpersoner av bestämmelserna om sanktionsavgift. Bestämmel- ser om sanktionsavgift med motsvarande innehåll som de nu nämnda finns på foderområdet i förordningen (2006:814) om foder och ani- maliska biprodukter. På fiskeområdet finns bestämmelser om sanktionsavgifter med- delade med stöd av regleringen i fiskelagen i bilaga 1 till förord- ningen (1994:1716) om fisket, vattenbruket och fiskerinäringen.