sou · H8B363 · 2020-11-12 00:00:00 — I sammanhanget kan också nämnas den sekretess som finns inom kriminalvården till skydd för den enskilde. Sekretess gäller för upp- gift om en enskilds personliga förhållanden, om det kan antas att den enskilde lider men. Sekretess gäller även om det finns fara för att någon utsätts för våld eller lider annat allvarligt men om uppgiften röjs. Sådan sekretess gäller inte för beslut, såvida det inte finns sär- skild anledning att anta att någon utsätts för våld eller lider allvarligt men om uppgiften röjs. (Se 35 kap. 15 § OSL.) Av ett beslut kan det framgå var den frihetsberövade befinner sig. har i sina rekommendationer till framfört oro över att närhetsprincipen endast utgör en faktor bland andra som beaktas vid placering av en intagen. Kommittén menar att det kan innebära att ett barn får resa långt för att besöka sin för- älder.53 I fängelselagen (2 kap.) nämns inte uttryckligen närhet som en faktor som ska beaktas vid placering av en intagen. Däremot ska hänsyn tas till lämplig frigivningsplanering, vilket ofta innebär en pla- cering nära bostaden, i vart fall mot slutet av anstaltsvistelsen. I för- arbetena framhålls emellertid att frigivning också kan 52NJA II 1943 s. 330. Jämför underrättelseskyldigheten enligt 5 § LUL. 53CRC/CSWE/CO/5 p. Artikel 9 – skiljas från sina föräldrar förberedas vid en anstalt som inte ligger nära hemorten. Uppräk- ningen som finns i fängelselagen är inte avsedd att vara uttömmande; det finns möjligheter att beakta även andra omständigheter.54 Den som verkställer en sluten ungdomsvård ska göra det på ett sär- skilt ungdomshem (1 § lagen, 1998:603, om verkställighet av sluten ungdomsvård). Den dömde har rätt att använda elektroniska kommunikations- tjänster och ta emot besök i den utsträckning det är lämpligt. Denna rätt får dock vägras eller begränsas om det behövs med hänsyn till ordningen eller säkerheten vid hemmet. Den kan också vägras eller begränsas om det kan motverka den dömdes anpassning i samhället eller annars vara till skada för någon. Ett beslut om inskränkning i rätten till kommunikation tas av och kan överklagas till domstol. (Se 16, 22 och 23 §§ samma lag.) Bestämmelserna om psykiatrisk tvångsvård är beskrivna ovan. Samma bestämmelser om besök gäller för rättspsykiatrisk vård (1 § lagen, 1996:981, om besöksinskränkningar vid viss tvångsvård). Polisens underrättelseskyldighet till närstående gäller även om- händertagande som görs enligt lagen om psykiatrisk tvångsvård (17 a § polislagen, jämför 47 § LPT). Bestämmelser om uppehållstillstånd m.m. som avser familjeåterför- ening redovisas under kapitlet om artikel 10. Det ska redan här näm- nas att det under vissa förutsättningar kan uppehållstillstånd beviljas till en förälder som ska utöva umgänge med ett barn som är bosatt i (5 kap. 3 a § första stycket 4 utlänningslagen). När det gäller förvar får ett barn inte skiljas från båda sina vård- nadshavare genom att barnet eller vårdnadshavaren tas i förvar (10 kap. 2009/10:135 s. 134. Artikel 9 – skiljas från sina föräldrar 3 § utlänningslagen). En utlänning som hålls i förvar ska som huvud- regel ges möjlighet att ha kontakt med personer utanför inrättningen, bl.a. genom att ta emot besök och på annat sätt ha kontakt med personer utanför lokalen (11 kap. 2 och 4 §§ utlänningslagen). Om en polisman omhändertar en utlänning i avvaktan på ett beslut om förvar gäller underrättelseskyldigheten enligt 17 a § polis- lagen (se även 10 kap. 17 § utlänningslagen och 11 § polislagen). Någon lagstadgad skyldighet att informera närstående om ett utvisningsbeslut eller var en utvisad person befinner sig finns inte. Ett sådant beslut kommuniceras emellertid med den utvisade innan utvisningen verkställs. I ett beslut om avvisning eller utvisning som meddelas av , en migrationsdomstol eller Migrations- överdomstolen ska det anges vilket land som utlänningen ska avvisas eller utvisas till. Om det finns särskilda skäl får mer än ett land anges i beslutet. När någon utvisas på grund av brott eller avvisas av Polis- myndigheten ska personen sändas till sitt hemland eller, om möjligt, landet som personen kom ifrån. Om verkställighet inte kan genom- föras till något av länderna kan utlänningen sändas till ett annat land, som han eller hon har anknytning till. Utlänningen kan också sändas till ett land som personen själv visar att mottagande kan ske i. (Se 8 kap. 20 § och 12 kap. 4 § utlänningslagen.) är det den enskilde själv som i första hand ska verkställa beslutet genom att frivilligt avresa inom en viss tidsfrist. Annars är det , eller Säkerhetspolisen som verkställer beslutet, beroende på ärendet. och Säkerhetspolisen har i vissa fall en skyldighet att underrätta Migra- tionsverket om att ett beslut om avvisning eller utvisning har verk- ställts. (Se 8 kap. 21 § samt 12 kap. 14 och 15 §§ utlänningslagen och 7 kap. 3 och 8 a §§ utlänningsförordningen, 2006:97.) Beslut i utvis- ningsärenden är offentliga och slutet kan normalt inte skyddas av sekretess (jämför t.ex. 21 kap. 1 § andra stycket, 37 kap. 1 § tredje stycket OSL). Om en person avlider ska dödsbevis utfärdas av en läkare (4 kap. 2 § begravningslagen, 1990:1144). Verksamhetschefen på vårdenheten ansvarar för att någon närstående underrättas när en patient Artikel 9 – skiljas från sina föräldrar avlider (4 kap. 3 § HSF). Det finns också en skyldighet att särskilt beakta ett barns behov av information om barnets förälder eller någon annan vuxen som barnet varaktigt bor tillsammans med oväntat avlider (5 kap. 7 § HSL). Enligt allmänna råd bör närstående, om de så önskar, även få besked om dödsorsaken, under förutsättning att det inte finns hinder enligt offentlighets- och sekretesslagen eller på grund av tystnadsplikt.55 Artikel 9 i består av två delar. Den första (punk- terna 1 och 2) rör en stats ansvar för att ett barn inte skiljs från sina föräldrar, förutom när det är till barnets bästa. Det föreskrivs också vad som ska gälla när det allmänna bedömt att det är till ett barns bästa att bli åtskild från en förälder. Den andra delen (punkterna 3 och 4) är i princip fristående från den första och beskriver en stats skyldigheter när ett barn blivit separerat från en förälder. Det gäller även vid andra förhållanden än dem som omfattas av artikelns första punkt, dvs. oavsett om barnets bästa varit grund för separationen eller inte. 12.3.1Åtskillnad på grund av barnets bästa (artikel 9.1) Av artikelns första punkt framgår att en stat är skyldig att säkerställa att ett barn inte skiljs från sina föräldrar, förutom när det genom ett formellt beslut bedömts vara barnets bästa. Av artikelns ordalydelse framstår det som att en stat endast kan skilja ett barn från sina för- äldrar med barnets bästa som grund. Läser man hela artikeln och andra artiklar i konventionen framgår det emellertid att en stat även i andra fall kan skilja ett barn från dess föräldrar. Det gäller t.ex. när ett barn eller en förälder häktas, sätts i fängelse, utvisas eller rekry- teras till militären (jämför bl.a. artiklarna 9.4, 37, 38.3 och 40.4). De två första punkterna i artikeln fokuserar i stället på att åtskiljandet från en förälder ska ske på ett ordnat vis, med lagstöd och i enlighet med ett förutbestämt förfarande, vid vilka alla berörda parter ska få möjlighet att delta. Ett åtskiljande ska med andra ord vara förutse- 55HSLF-FS 2015:15, allmänna råd till 8 §. Artikel 9 – skiljas från sina föräldrar bart, rättssäkert och inte följden av t.ex. en tjänstemans skönsmäs- siga bedömning. Det märks också av att en separation inte bara ska vara lämplig utan nödvändig för barnets bästa. När det gäller en stats skyldighet att skydda en familj från att bli separerad på grund av åtgärder som enskilda vidtar tas det främst upp i andra artiklar, t.ex. artiklarna 11, 16 och 35. Utlänningars möjlig- heter att få vistas i landet och frågor om familjeåterförening tas upp i artiklarna 10 och 22. Läs mer i kapitlen om dessa artiklar. När det gäller adoption kan det i vissa fall utgöra en sådan åtgärd som träffas av artikelns första del. Förutsättningarna för adoption regleras mer detaljerat i artikel 21. I den delen hänvisar vi därför till det kapitlet. För att en stat ska kunna skilja ett barn från en förälder med bar- nets bästa som grund krävs, enligt artikel 9.1, att det är nödvändigt för barnets bästa. Denna formulering skiljer sig från den i artikel 3.1, om att barnets bästa ska beaktas i första hand i alla beslut som rör barn. Formuleringen i artikel 9.1 indikerar att ett åtskiljande bör vara en sista utväg och att andra åtgärder först bör övervägas. Formu- leringen tydliggör att i en bedömning av barnets bästa måste också barnets behov av sina föräldrar beaktas och vägas mot övriga förhål- landen (jämför även artikel 7). Det måste vara nödvändigt för barnets bästa för att ett åtskiljande ska beslutas, dvs. inga mindre ingripande åtgärder ska vara tillräckliga. Detta indikerar att det bör finnas en stark presumtion för att ett barn ska ha tillgång till båda sina föräldrar, eller i vart fall inte ska skiljas från någon av dem. Det blir också tydligt när artikeln läses tillsammans med artiklarna 5 och 18, som handlar om föräldrarnas gemensamma ansvar för barnet. Ytterligare stöd för en sådan tolkning finns i inledning (preambel), där det anges att familjen är den grundläggande enheten i samhället och den naturliga miljön för alla dess medlemmar. I svensk rätt finns inget uttryckligt stadgande om att det allmänna inte får göra ingrepp i familjelivet utan stöd i lag, eller liknande regler- ing. Däremot framgår det av olika lagar vad som krävs för t.ex. vård enligt LVU eller för att skilja ett barn från sin förälder genom ett av- görande om vårdnad, boende och umgänge. Indirekt kan därför ut- läsas att det inte är tillåtet att omhänderta ett barn på andra sätt och grunder än vad som följer av dessa lagar. Det finns också ett allmänt stadgande i regeringsformen om att det allmänna ska värna om den enskildes privat- och familjeliv. Därtill följer av Europakonventio- nen, som utgör svensk lag, att en offentlig myndighet inte får göra Artikel 9 – skiljas från sina föräldrar ingrepp i privat- och familjelivet, förutom när det finns stöd för det i lag och när det är nödvändigt med hänsyn till vissa intressen. Alla slags beslut som innebär att ett barn skiljs från sina föräldrar tas av behöriga myndigheter, i de flesta fall en domstol. Besluten är överklagbara och myndigheterna står under tillsyn, bl.a. av JO. Läs mer om tillsyn m.m. i kapitlet om artikel 3.3. 12.3.2Omhändertagande enligt LVU (artikel 9.1–9.4) Ett sätt för det allmänna att skilja ett barn från sina föräldrar är genom att omhänderta det enligt LVU. Av lagtext, förarbeten och praxis framgår sammantaget att det måste finnas tungt vägande skäl för ett omhändertagande enligt lagen samt att mindre ingripande åtgärder inte ska vara tillräckliga. Kraven för ett omhändertagande kan enligt vår mening jämställas med det nödvändighetskrav som anges i artikel 9.1 i . Förutsättningarna för ett omhänder- tagande är angivna i lag och det är en domstol som beslutar om vård ska beredas eller inte. Beslutet är överklagbart och ska löpande om- prövas. Förfarandet som ska föregå ett beslut om omhändertagande är också beskrivet i lag. Genom bestämmelserna om muntlig förhandling (vid vilken ett barns vårdnadshavare och ibland barnet själv agerar som part) och att ett barn ska ges möjlighet att framföra sina synpunkter säkerställs de krav som anges i artikel 9.2. Av praxis framgår att ett barns berättelse ska väga tungt vid ett beslut om vård enligt LVU. Ett barns möjlighet att uttrycka sina åsikter stärks av att det normalt ska förordnas ett biträde för barnet. i en kommun har ett ansvar för att umgänge och kontakt mellan ett omhändertaget barn och dess föräldrar upprätt- hålls. Begränsningar av kontakten måste vara nödvändiga för vården och får endast undantagsvis införas, enligt svensk rätt. Detsamma gäller för att hemlighålla barnets vistelseort för en förälder eller vård- nadshavare. Förutsättningarna för detta är angivna i lag. Begräns- ningar ska formaliseras i ett beslut, som går att överklaga till dom- stol. Beslutade begräsningar ska löpande omprövas. Det enda skäl som finns för att begränsa kontakt mellan ett omhändertaget barn och dess föräldrar är att det är nödvändigt för ändamålet med vården. Ett sådant krav är enligt vår mening förenligt med stadgandena i Artikel 9 – skiljas från sina föräldrar artikel 9.3 och 9.4 i . ska framhållas att ett fullständigt åtskiljande måste vara nödvändigt, enligt barnkon- ventionen. Det bör därför övervägas om socialnämnderna bör ges ytter- ligare verktyg, som är mindre ingripande än att begränsa umgänget mellan barn och förälder. Av JO:s beslut (se ovan) framgår att ett sådant behov kan finnas. Denna fråga ses till viss del över inom Regeringskansliet.56 Vår bedömning är att regleringen kring beredande av vård enligt LVU stämmer överens med innebörden av artikel 9 i barnkonven- tionen. 12.3.3Beslut om vårdnad, boende och umgänge (artikel 9.1–9.4) I kan en domstol besluta att en förälder inte ska ha vårdnaden om sitt barn och att ett barn inte ska få bo hos eller ens umgås med sin förälder. Detta sker genom ett särskilt domstolsförfarande där för- äldrarna (och ibland socialnämnden) är parter. Det är normalt föräldrarna som driver målet. Rätten har emelle- rtid en utredningsskyldighet och socialnämnden i kommunen där barnet bor ska ges möjlighet att lämna upplysningar. tillgång till upplysningar som kan vara av betydelse för frågans be- dömning är nämnden skyldig att lämna sådana upplysningar. Ett barns möjlighet att framföra sina synpunkter I de flesta fall föregås ett beslut i ett mål om vårdnad, boende och/ eller umgänge av en större utredning. Om det inte är olämpligt ska bar- nets inställning klarläggas, som en del av utredningen. I normalfallet ska ett barn inte höras inför rätten, utan i stället framföra sina syn- punkter genom samtal med en familjerättssekreterare, dvs. genom ett mer barnanpassat förfarande. Även om det i de flesta fall finns en utredning i vilken barnets åsikter framförts, kan det diskuteras om regleringen är helt förenlig med artikel 9.2 i . Enligt artikeln ska alla berörda 56Regeringens beslut S2020/03820/. I utredningsuppdraget ingår bl.a. att utreda om det ska införas en möjlighet för en socialnämnd att besluta om att en vård- nadshavare eller förälder ska visa resultat från t.ex. drogtest inför och i samband med umgänge med ett omhändertaget barn. Se även SOU 2020:47. Artikel 9 – skiljas från sina föräldrar parter (inklusive det barn som målet rör) beredas möjlighet att delta i förfarandet och lägga fram sina synpunkter. Detta innebär, enligt vår mening, visserligen inte en rätt för ett barn att vara med under rättegången, men däremot en rätt att få delta i förfarandet i någon form, t.ex. i en utredning, som tillsammans med annan bevisning läggs till grund för rättens avgörande. Det finns också en rätt för bar- net enligt artikel 9.2 att, oavsett ålder och mognad, få lägga fram sina synpunkter. Med reglering säkerställs inte att ett barn blir delaktigt i processen på detta sätt. För det första krävs det att rätten förordnar om en vårdnadsutredning, vilket bara ska göras om det behövs. För det andra finns det ett utrymme för familjerätts- sekreteraren att göra en lämplighetsbedömning i fråga om huruvida barnets inställning ska klarläggas eller inte. Lämplighetsbedömningen gäller alltså inte endast om det ska föras samtal med barnen, utan om barnets inställning alls ska klarläggas. För det tredje finns det i för- äldrabalken inte heller någon rätt för ett barn att lämna sina åsikter eller andra upplysningar för det fall barnet inte hörs av familjerätts- sekreteraren. (Det bör noteras att det inte är samma sak som att barnets inställning klarläggs.) Barnet kan visserligen på eget initiativ ta kontakt med rätten eller ge in sina synpunkter skriftligen till dom- stolen, men den möjligheten kan enligt vår mening inte anses innebära att barnet har getts möjlighet att framföra sina synpunkter på det sätt som avses i artikel 9.2. Det framstår inte heller som ett särskilt lämp- ligt sätt att låta ett barn framföra sina synpunkter. En liknande reglering och problematik gäller vid interimistiska beslut om vårdnad, boende och umgänge. Det kan tilläggas att vår kart- läggning av hur bestämmelser om barnets rätt att uttrycka sin åsikt tolkas i praktiken indikerar att mindre barns åsikter inte alltid utreds (läs vidare i den delen av betänkandet). Vår bedömning är att regleringen kring ett barns möjlighet att delta i förfarandet och framföra sina synpunkter inte stämmer över- ens med innebörden av artikel 9.2. Det ska emellertid framhållas att vårdnadsutredning föreslagit att lagen ska ändras i denna del. Utredningens förslag skulle enligt vår bedömning ligga mer i linje med innebörden av artikel 9.2 och artikel 12 än nuvarande lagstiftning. Förslaget innebär förenklat att ett barn ska få relevant information och ges möjlighet att framföra sina åsikter eller sin inställning i frågor om vårdnad, boende eller umgänge. Om barnet inte framför sina syn- punkter, ska barnets åsikter eller inställning så långt det är möjligt klar- Artikel 9 – skiljas från sina föräldrar läggas på annat sätt. Enligt förslaget ska ett barn ha rätt att uttrycka sina åsikter vid samtal med t.ex. en familjerättssekreterare. Utred- ningen konstaterade även att bestämmelserna om verkställighet i 21 kap. FB var behov av en översyn i denna del.57 Se även kapitlet om artikel 12. Barnets bästa i mål om vårdnad, boende och umgänge Barnets bästa ska vara avgörande för alla beslut som rör vårdnad, bo- ende och umgänge. Såsom bestämmelsen om barnets bästa är utfor- mad i är det emellertid tveksamt om den fullt ut över- ensstämmer med . I bestämmelsen anges nämligen att det ska fästas avseende särskilt vid vissa omständigheter. Bland dem finns barnets behov av en nära och god kontakt med båda föräld- rarna. En sådan reglering ligger visserligen i linje med presumtionen om att ett barn ska ha rätt till båda sina föräldrar, som framgår av bl.a. artiklarna 5 och 9.1 i . Likväl riskerar den att begränsa bedömningen av vad som utgör ett barns bästa, som bl.a. bör innefatta alla rättigheter i konventionen med relevans för det aktuella ärendet. Även de andra omständigheterna som särskilt ska beaktas, bl.a. risken för att ett barn bortförs eller far illa, är viktiga omständigheter att ta hänsyn till (jämför artiklarna 11 och 19), men riskerar att begränsa bedömningen om barnets bästa. Detsamma gäller föräldrarnas förmåga att samarbeta, som rätten vid bedömningen om vårdnad ska fästa avseende särskilt vid. Utöver de omständigheter som nämns i 6 kap. 2 a § FB finns det en rad andra omständigheter som kan behöva beaktas vid en bedöm- ning av barnets bästa, t.ex. möjligheterna att få sin rätt till utbildning, hälsa, social trygghet och en god levnadsstandard uppfylld (jämför artiklarna 24–28). Ett barns egna åsikter och upplevelser (dvs. inte bara dess vilja) spelar också roll, liksom barnets känsla av trygghet. Genom att ange i bestämmelsen att avseende ska fästas särskilt vid vissa omständigheter finns det en risk att beslutsfattaren gör en dis- proportionerlig viktning av intressena, på ett sätt som inte överens- stämmer med principen om barnets bästa enligt . Av förarbetena framgår visserligen att även andra intressen ska vägas in i bedömningen, men också att vissa intressen ska väga tungt. 57SOU 2017:6, särskilt kapitel 11. Artikel 9 – skiljas från sina föräldrar bedömning är därför att regleringen i vart fall riskerar att bidra till bedömningar och avgöranden som inte stämmer överens med barn- konventionen. vårdnadsutredning har föreslagit att 6 kap. 2 a § FB ska ändras. Vi är emellertid tveksamma till om det förslaget fullt ut skulle läka den problematik vi beskrivit. I finns det en presumtion för att vårdnaden av ett barn ska vara gemensam för föräldrarna (se ovan). Även om detta främst uttrycks i artikel 18.1 får det relevans också vid sådana beslut om åtskiljande som artikel 9.1 omfattar. Beslut om ett barns boende, när föräldrarna separerat, nämns i artikel 9.1 som ett exempel på åt- skiljande som kan vara nödvändigt. I ett mål om vårdnad finns det enligt inte någon presumtion för gemensam vårdnad. Detta framgår uttryckligen av förarbetena. anges det att gemensam vårdnad ofta bör an- ses vara det bästa alternativet, om det är bäst för barnet. Enskild vård- nad innebär ett visst åtskiljande mellan förälder och barn, i synnerhet om ett sådant beslut inte kombineras med ett beslut om umgänge med den andre föräldern. En upplösning av den gemensamma vård- naden ska i dessa fall vara nödvändig för barnets bästa för att vara förenlig med artikel 9.1. Även i fall där avgörandet i sin helhet inte kan anses innebära ett åtskiljande på det sätt som avses i artikel 9.1, bör det enligt artikel 18 i finnas en presumtion för att vårdnaden ska vara gemensam. Enligt vår mening kan det ifråga- sättas om bestämmelserna om vårdnad i fullt ut har- monierar med innebörden av artiklarna 9.1 och 18. En närliggande fråga rör situationen att båda föräldrarna i en vård- nadstvist motsätter sig gemensam vårdnad. En domstol får då inte besluta att vårdnaden barnet ska vara gemensam. Läs mer om detta i kapitlet om artikel 18. Om ett barn skiljts från en förälder på så sätt att barnet ska bo hos den andre föräldern (eller en särskild vårdnadshavare) ska barnet en- ligt artikel 9.3 ha rätt att regelbundet upprätthålla ett personligt för- Artikel 9 – skiljas från sina föräldrar hållande till och direkta kontakter med den andra föräldern, utom då detta strider mot barnets bästa. Av 6 kap. 15 § FB framgår att ett barn ska ha rätt till umgänge med en förälder som det inte bor till- sammans med. Bestämmelsen lägger också ett ansvar på båda föräld- rarna att försöka tillgodose umgänget. Detsamma gäller för en särskild vårdnadshavare. Trots bestämmelsens ordalydelse är det möjligt för rätten att för- ordna att det inte ska vara något umgänge mellan barnet och den förälder som barnet inte bor tillsammans med. Det framgår bl.a. av bestämmelsens förarbeten. Därtill ska barnets bästa beaktas enligt 6 kap. 2 a §. Det framhålls också i förarbetena att det är en rätt och inte en plikt för barnet att umgås med den andra föräldern. Enligt vår bedömning stämmer bestämmelserna om umgänge överens med artikel 9.3. Vid verkställighet av ett avgörande om vårdnad, boende eller umgänge görs endast en begränsad prövning av de bakomliggande förhållan- dena, eftersom frågan om vad som är bäst för barnet redan varit före- mål för prövning. Huvudregeln i svensk rätt är att t.ex. ett beslutat umgänge ska komma till stånd och det är bara barnets egen vilja eller ett barns bästa som kan förhindra det. Enligt vår mening framstår en sådan reglering som förenlig i sig med innebörden av artikel 9. Av särskilt intresse är bestämmelserna kring vad som gäller när ett barn motsätter sig verkställighet. Har barnet nått en sådan ålder och mognad att dess vilja bör beaktas, får verkställighet inte ske mot barnets vilja utom då rätten finner det nödvändigt av hänsyn till bar- nets bästa. Formuleringen är olycklig eftersom ett barns vilja i prin- cip alltid ska beaktas, i enlighet med artikel 9.1. Därtill ska ett barns övriga synpunkter beaktas, i förhållande till barnets ålder och mog- nad (artikel 9.2 och 12). Av förarbetena till bestämmelserna om verk- ställighet framgår att ett barns vilja ska behandlas på ett liknande sätt som vid ett avgörande av en fråga om vårdnad, boende eller umgänge. Ett yngre barns vilja ska beaktas och ett äldre (och mer moget) barns vilja ska i vissa fall vara avgörande. Mot bakgrund av uttalandena i förarbetena är vår bedömning att bestämmelserna om verkställighet i denna del sammantaget är förenliga med innebörden av artikel 9. Artikel 9 – skiljas från sina föräldrar Enligt svensk rätt är det barnet som ska ges rätt till umgänge med sin förälder.