sou · H8B357 · 2020-10-08 00:00:00 — I vissa fall skulle tröskeleffekten kunna medföra att påföljden blir dagsböter eller ett kortare fängelsestraff om gärningarna rubriceras som enskilda brott men fängelse om de rubriceras som fridskränkningsbrott. En sådan ordning är svår att förena med de straff- rättsliga principerna om proportion och ekvivalens. Ett fridskränkningsbrott kan se mycket olika ut och variera avsevärt i svårhetsgrad. Således kan det röra sig om allt från fall med några olaga hot, ringa misshandel eller ofredande till fall med systematiska, återkommande och allvarliga övergrepp som pågått . I fridskränkningsbrottens konstruktion ligger en- ligt vår mening att det måste finnas ett mycket stort utrymme för att beakta de betydande variationerna i svårhetsgrad. Vid praxisgenomgången har utredningen konstaterat att det endast i liten utsträckning förekommer att ansvar för fridskränkningsbrott döms ut avseende enbart gärningar med böter i straffskalan […]. Det kan inte bortses från att en höjning av straffminimum skulle kunna medföra en återhållsamhet från domstolar att bedöma gärningar som fridskränk- 11SOU 2011:85 s. 130–134. Straffskalor och straffprocessuella frågor ningsbrott när det inte förekommer några mer allvarliga gärningar såsom misshandel av normalgraden. [Det] är […] de enskilda gärning- arnas karaktär och allvar som är av betydelse för hur många gärningar som krävs för att kränkningen ska anses ha varit upprepad; ju allvarligare gärningarna är, desto färre gärningar krävs för att kränkningen ska anses som upprepad (prop. 1997/98:55 s. 133). I enlighet med principerna om proportionalitet och ekvivalens skulle en straffrättslig reaktion mot- svarande fängelse kunna uppfattas som relativt sett alltför sträng i de fall det inte förekommit mer allvarliga gärningar. En höjning av straff- minimum skulle därmed riskera att i viss mån motverka det ursprungliga syftet med införandet av fridskränkningsbrotten, dvs. att åstadkomma en generell uppgradering av straffvärdet för upprepade, var för sig rela- tivt lindriga gärningar (se även , SOU 2008:85 s. 295 f.). Mot bakgrund av de skäl som redovisats ovan bedömer vi att straff- skalan för fridskränkningsbrotten är väl avvägd. Det finns inte anledning att höja straffminimum eller att i övrigt göra någon ändring av straff- skalan för dessa brott. De flesta av remissinstanserna, däribland domstolar, hade därefter instämt i bedömning eller lämnat den utan erinran. Bl.a. hade pekat särskilt på ”att en höjning av minimistraffet skulle riskera att medföra en återhållsam- het från domstolar att bedöma gärningar som fridskränkningsbrott när det inte förekommer några mer allvarliga gärningar, såsom miss- handel av normalgraden, vilket i sin tur skulle innebära att det ursprung- liga syftet med lagstiftningen motverkas”.12 pekade alltså på att införandet av de s.k. fridskränkningsbrotten, som vihar nämnt tidigare, hade syftat till att ge domstolarna ett utrymme för att döma ut strängare straff vid flerfaldiga brott som vart och ett ansågs ha ett lågt straffvärde men som begicks med viss systematik mot en och samma målsägande. Regeringen delade emellertid inte utredningens och de flesta av remissinstansernas uppfattning att straffskalan för de s.k. fridskränk- ningsbrotten skulle behållas oförändrad utan föreslog i stället, i sin proposition till , att straffminimum skulle höjas från fäng- else till fängelse . I den delen uttalade regeringen bl.a. följande:13 2012/13 :108 s. 16. 2012/13:108 s. 18 f. Straffskalor och straffprocessuella frågor Regeringen kan för sin del inte fullt ut ställa sig bakom utredningens slutsatser. Visserligen står det klart att brotten grov fridskränkning och grov kvinnofridskränkning i första hand tar sikte på gärningar som var för sig kan sägas vara relativt lindriga, även om de också kan innefatta allvarligare gärningar. En alltför stor skillnad i bedömningen av brotts- lighetens samlade straffvärde när gärningarna bedöms som fridskränk- ningsbrott i förhållande till om det i stället skulle ha dömts för vart och ett av dem vore inte acceptabel. Den tillämpliga straffskalan måste följ- aktligen medge en adekvat straffvärdebedömning både för fall bestående av t.ex. en lång rad allvarliga misshandelsbrott, och situationer där de brottsliga gärningarna utgörs av ett mindre antal förhållandevis lindriga brott såsom hemfridsbrott och ofredanden. Grövre brott, såsom våld- täkt och grov misshandel, omfattas däremot inte eftersom deras straff- skalor är strängare än fridskränkningsbrottens. kan det enligt regeringen ifrågasättas om nuvarande straffminimum på sex månaders fängelse, ens med hänsyn till vad som sagts, på en lägsta nivå åter- speglar straffvärdet för en serie brottsliga gärningar som är så kvalifice- rade att de kan anses vara ägnade att allvarligt skada offrets självkänsla. Även i de fall fridskränkningsbrottet utgörs av gärningar som var för sig framstår som förhållandevis lindriga är det, när det gäller gärningar som ingår i ett mönster som sammantaget leder till att den kränkta personen bryts ner, tveksamt om brottet verkligen kan anses vara påtagligt mindre allvarligt än ett enstaka fall av t.ex. grov misshandel. Detta talar för en höjning av straffminimum. Grov fridskränkning och grov kvinnofridskränkning utgör i praktiken en slags konkurrensreglering, där det i stället för att döma för de olika brottsliga gärningarna enligt respektive lagrum ska dömas för fridskränk- ningsbrottet. Det är också bl.a. med hänsyn till detta som utredningen och flertalet remissinstanser inte förespråkat ett höjt minimistraff efter- som det skulle leda till stor skillnad i straffmätningen beroende på om det skulle dömas för ett fridskränkningsbrott eller för de enskilda brotten var för sig. Vid fastställande av straffskalorna för ett brott har enbart vissa särskilda straffminimum använts, nämligen förutom fängelseminimum även fängelse , , , , och . Med hänsyn till fridskränkningsbrottens särskilda karaktär av konkurrens- reglering finns det dock skäl som talar för att straffminimum inte nöd- vändigtvis måste bestämmas i enlighet med de minimistraff som gällt för enskilda brottsliga gärningar. Det främsta skälet är att det alltid krävs att flera brottsliga gärningar – normalt minst tre – föreligger för att det ska dömas för ett fridskränkningsbrott. De måste dessutom ha kvalificerats genom att var och en av gärningarna utgjort led i en upp- repad kränkning av den utsatta personens integritet och att gärningarna varit ägnade att allvarligt skada personens självkänsla. När det gäller vil- ket straffminimum som i ett sådant fall bör väljas framstår fängelse som lämpligt när fängelse inte tillräckligt åter- speglar brottslighetens straffvärde på en lägsta nivå som en höjning till inte bör göras. En höjning av minimistraffet till nio Straffskalor och straffprocessuella frågor månaders fängelse för grov fridskränkning och grov kvinnofridskränk- ning skulle innebära att straffet bättre skulle återspegla den samlade brottslighetens straffvärde på en lägsta nivå och därutöver leda till en generell höjning av straffnivån för brottstypen, vilket enligt regeringen bör eftersträvas. skulle straffskalan fortfarande ge ett tillräck- ligt utrymme för en adekvat straffvärdebedömning för de minst allvar- liga fallen, där fridskränkningsbrottet består av en serie förhållandevis lindriga gärningar. Därmed skulle skillnaden i straffmätningen inte bli oacceptabelt stor beroende på om det döms för de enskilda gärningarna eller för frids-kränkningsbrottet. är det angeläget att ett höjt straffminimum också får ett genomslag i praktiken. Utredningen har befarat att en höjning av straff- minimum skulle kunna medföra en återhållsamhet från domstolar att bedöma gärningar som fridskränkningsbrott när det inte förekommer några mer allvarliga gärningar, såsom misshandel av normalgraden. Också har, liksom Lagrådet, särskilt framhållit den risken och påpekat att det ursprungliga syftet med lagstiftningen därmed riske- rar att motverkas. Några ändringar i de grundläggande förutsättningarna för fridskränkningsbrotten föreslås dock inte. Med en höjning från sex till nio månaders fängelse, vilket enligt regeringen motsvarar brottslig- hetens straffvärde på en lägsta nivå, finns det inte anledning att tro annat än att domstolarna kommer att tillämpa lagstiftningen på avsett vis. [---] Straffminimum bör därför höjas till nio månaders fängelse. Förhållandet mellan den nuvarande straffskalan för de s.k. frids- kränkningsbrotten (fängelse i lägst och högst ) och straffskalorna för några av de vanligaste enskilda brottstyper som kan ingå i ett s.k. fridskränkningsbrott framgår av följande diagram, där straffskalorna har uttryckts i antal månaders fängelse (och böter har räknats som 0). Återigen kan poängteras att syftet med införan- det av de s.k. fridskränkningsbrotten var att ge utrymme för strängare straff för flerfaldig brottslighet som begås med viss systematik mot samma målsägande men där vart och ett av brotten, sedda isolerade, har ett relativt begränsat straffvärde samt att domstolarna med stöd av allmänna straffrättsliga konkurrensregler dömer särskilt för grövre brott, som exempelvis grov misshandel eller våldtäkt, och alltså inte låter dem ingå i ett fridskränkningsbrott. Av denna anledning är inte sådana grövre brott med i jämförelsen. Straffskalor och straffprocessuella frågor Figur 9.1 Förhållandet mellan straffskalan för grov fridskränkning och straffskalor för vissa andra brottstyper Av diagrammet framgår att nuvarande straffskala för de s.k. frids- kränkningsbrotten ger ett betydande utrymme för att döma ut betyd- ligt strängare straff än vad som ryms inom straffskalorna för de brotts- typer som ofta ingår som led i ett s.k. fridskränkningsbrott. Det skulle i fråga om diagrammet kunna invändas att det brukar anses krävas i vart fall tre, var och en för sig brottsliga, gärningar för att en domstol ska kunna döma för ett s.k. fridskränkningsbrott. Det skulle därmed kunna hävdas att det inte är rättvisande att jämföra straffskalan för ett konstituerande brott (exempelvis ett fall av miss- Straffskalor och straffprocessuella frågor handel av normalgraden) med straffskalan för grov fridskränkning och grov kvinnofridskränkning. Med beaktande av hur domstolarna enligt rättspraxis bedömer straffvärdet för flerfaldig brottslighet (det som ibland litet slarvigt kallas ”mängdrabatten”) kan emellertid kon- stateras att de straffnivåer som i praktiken kan förekomma för exem- pelvis tre fall av misshandel av normalgraden börjar strax över straff- nivån för ett fall av misshandel av normalgraden. Diagrammet kan därför i vart fall ses som en grov skiss för skillnaden i straffnivåer. 9.2.2Vad kan utgöra rationella skäl för en höjning? Vi har som en av våra utgångspunkter för en reform pekat på vikten av att rationell argumentation ligger till grund för utformningen av straffrätten (se avsnitt 7.2). När det kommer till påföljdernas utform- ning och påföljdsbestämning innebär detta bl.a. att påföljdens sträng- het ska spegla brottets svårhet eller allvar (den tilltalades förtjänst; se avsnitt 7.4.1 och 7.4.2). Utanför förtjänstbegreppet faller inte bara allmänpreventiva argument (som har att göra med möjligheten att avskräcka allmänheten från att begå brott) och individualpreventiva argument (som har att göra med potentialen att avhålla den tilltalade från fortsatt brottslighet) utan också straffprocessuella argument (se avsnitt 7.4.3). Ett brott blir ju inte mer allvarligt – och den tilltalade gör sig därmed inte förtjänt av ett strängare straff – exempelvis för att det är svårt för och att ut- reda den aktuella brottstypen. En annan sak är att det går att fråga sig om den straffprocessuella regleringen är utformad på lämpligt sätt. Med hänvisning till den mer utförliga redogörelsen i avsnitt 7.4 kan vi konstatera att det som kan utgöra ett rationellt skäl för en höjning av straffminimum för de s.k. fridskränkningsbrotten är om dessa brottstyper innefattar mer allvarliga brott än vad nuvarande straffskala ger uttryck för i termer av fängelsestraff. Enligt hemställan till finns det två anledningar till att straffminimum borde höjas: dels för att ge polis och åklagare bättre verktyg för att kunna samla in nöd- vändig stödbevisning i form av läkarjournaler och rättsintyg i de fall målsäganden inte ger sitt samtycke till detta, dels för att ett höjt straff- minimum bättre skulle avspegla brottets allvarliga karaktär (se av- snitt 9.1). Vi kan redan inledningsvis konstatera att den första angivna Straffskalor och straffprocessuella frågor anledningen inte kan motivera en höjning av straffminimum i ett straffsystem som det svenska, i vilket straffet (både det s.k. abstrakta straffvärdet, dvs. straffskalan, och det s.k. konkreta straffvärdet, dvs. straffet i det enskilda fallet) ska bestämmas utifrån gärningspersonens förtjänst. Analysen är i stället begränsad till frågan om en höjning är motiverad av den andra angivna anledningen, dvs. att ett höjt straff- minimum bättre skulle avspegla brottets allvarliga karaktär. 9.2.3Kan brottslighetens allvar motivera en höjning? Redan inledningsvis står det klart att det finns många fall av grov fridskränkning och grov kvinnofridskränkning där gärningspersonen förtjänar ett fängelsestraff . Med tanke på att de båda brottstyperna kan avse olika typer av brottsliga gärningar – som i och för sig är av olika grader av allvar – bör det finnas utrymme för nyanserade straffvärdebedömningar. Vi kan konstatera att den nuvar- ande straffskalan sträcker sig upp till fängelse . Om gärnings- personen har begått fler än ett s.k. fridskränkningsbrott finns det dessutom förutsättningar för att döma ut upp till fängelse (se 26 kap. 2 § andra stycket 2 ). Det finns inget hinder mot att domstolarna använder också den övre delen av den nuvarande straffskalan i svåra fall av grov fridskränkning eller grov kvinnofrids- kränkning. I linje med den skärpta synen på vissa allvarliga vålds- brott är det rimligt att utgå från att lagstiftaren har en skärpt syn även på de s.k. fridskränkningsbrotten.14 Det skulle visserligen kunna tala för att straffminimum för dessa brottstyper borde höjas. Mot- svarande skulle i så fall gälla även det föreslagna nya hedersbrottet. Den huvudsakliga frågan i denna del är om det – av förtjänstskäl – finns ett behov av att ibland kunna döma ut påföljder motsvarande fängelse i nio, tio eller eller om den brottslighet som vi diskuterar alltid är så allvarlig att straffminimum bör höjas till . Diskussionen i denna del kan med fördel föras utifrån exempel. Ett realistiskt exempel på grov fridskränkning eller grov kvinno- fridskränkning är att en man har utsatt sin fru eller ett barn för två fall av misshandel av normalgraden, två fall av 14Se t.ex. prop. 2016/17:108. Straffskalor och straffprocessuella frågor ringa misshandel, flera fall av olaga hot av normalgraden och flera fall av ofredande. Om det inte rör sig om våld med tillhyggen eller våld som har gett upphov till allvarliga skador, så kan det förutsättas att straffvärdet för vart och ett av misshandelsbrotten av normalgraden ligger på fängelse i någon månad eller några månader. miss- handel, olaga hot och ofredande är som utgångspunkt bötesbrott. Ett annat tänkbart exempel på grov fridskränkning eller grov kvinnofridskränkning är att en man har utsatt sin fru eller ett barn för något fall av olaga tvång av normalgraden, ett par fall av olaga hot av normalgraden, och ett fall av ofredande. Straffvärdet för det olaga tvånget skulle då kunna ligga på bötesnivå eller i vart fall nära fängelseminimum. Straffvärdena för de övriga brotten skulle sannolikt bedömas ligga på bötesnivå. Straffvärdebedömning av flerfaldig brottslighet Enligt allmänna straffrättsliga principer för straffvärdebedömning av flerfaldig brottslighet adderas inte straffvärdena för vart och ett av brotten. Vid bedömningen utgås i stället från det i det konkreta fallet svåraste eller allvarligaste brottet. Därefter görs tillägg med avtagande andelar av de – i fallande straffvärdeordning sorterade – följande brotten. I den allmänna debatten kallas detta ibland litet slarvigt för ”mängdrabatt”. Förfarandet har dock sin rationella förklaring i att det ska finnas utrymme, inom ramen för straffsystemet, för att reagera kraftigare mot den som har begått exempelvis en våldtäkt än mot den som har begått exempelvis 200 butikssnatterier (ringa stöld). Det kan sägas att systemet gör det möjligt att värdera inte bara brottslighe- tens kvantitativa aspekter utan också de kvalitativa faktorerna. Om vart och ett av de två fallen av misshandel av normalgraden i vårt första exempel skulle antas ha ett straffvärde på fängelse och övriga brott ligga på bötesnivå, så skulle straffvärdet för den sammantagna brottsligheten med stor sannolikhet fastställas till fängelse i tre eller . Även om det visserligen skulle finnas starka skäl för fängelse på grund av brottslighetens art så skulle på- följden kunna stanna vid exempelvis villkorlig dom eller skyddstill- syn i förening med samhällstjänst. Straffvärdet för den sammantagna brottsligheten i vårt andra exem- pel skulle med motsvarande resonemang stanna vid ett högt antal Straffskalor och straffprocessuella frågor dagsböter eller nära fängelseminimum, framför allt beroende på hur klandervärt det olaga tvånget anses vara. En jämförelse med nuvarande straffminimum för de s.k. fridskränkningsbrotten Om brottsligheten i det första exemplet ovan i stället skulle rubriceras som grov fridskränkning eller grov kvinnofridskränkning, så skulle straffvärdet – med beaktande av nuvarande straffminimum – vara åtminstone fängelse . Påföljden skulle då med stor san- nolikhet bestämmas till fängelse i enlighet med straffvärdet, även om det i enstaka fall skulle kunna finnas utrymme för en icke frihets- berövande påföljd i kombination med exempelvis samhällstjänst eller s.k. kontraktsvård. Det rör sig alltså om i vart fall ett dubbelt så högt straffvärde (och en betydligt högre sannolikhet för att påföljden be- stäms till fängelse i stället för en icke frihetsberövande påföljd). För- klaringen till denna fördubbling är inte den skada, kränkning eller fara som de enskilda brotten i sig medfört (det skulle ju i så fall ha speglats av straffvärdebedömningen för de enskilda brotten), utan i stället den kontext i vilka brotten begåtts, närmare bestämt närstå- endeaspekten och att var och en av gärningarna utgjort led i en upp- repad kränkning av personens integritet och gärningarna varit ägnade att allvarligt skada personens självkänsla. Skulle brottsligheten i vårt andra exempel ovan bedömas som grov fridskränkning eller grov kvinnofridskränkning, så skulle straffvärdet även då vara lägst fängelse . Om vi utgår från att brotts- ligheten, betraktad som enskilda brott, skulle anses ha ett straffvärde på en månads fängelse, så rör det sig alltså om en niodubbling av straff- värdet, om brottsligheten i stället skulle betraktas som ett s.k. frids- kränkningsbrott. I sammanhanget kan också nämnas att det teoretiskt sett skulle kunna räcka med tre brott som vart och ett för sig ligger på bötesnivå för att konstruera ett s.k. fridskränkningsbrott (även om det normalt sett krävs mer enligt rättspraxis). Skulle domstolen döma för dessa tre bötesbrott, så skulle den sammantagna påföljden sannolikt be- stämmas till böter. Här måste beaktas att syftet med införandet av de s.k. fridskränkningsbrotten var just att fånga upp brott som sedda för sig är mindre allvarliga och möjliggöra en straffskärpning om brotten begåtts i en nära relation. Vid en jämförelse mellan ett bötes- Straffskalor och straffprocessuella frågor straff och nuvarande straffminimum, fängelse , fram- står redan den nuvarande skillnaden som stor. En straffskärpning skulle kunna leda till svårförklarliga skillnader jämfört med motsvarande brottslighet mot annan än närstående Vid en bedömning av om straffskalan för de s.k. fridskränknings- brotten ska skärpas eller inte måste beaktas hur den straffskalan för- håller sig till straffskalorna för de brott som kan ingå i ett sådant brott. En höjning av straffminimum för grov fridskränkning och grov kvinnofridskränkning utan höjning för övriga brottstyper kan vara problematisk. I sammanhanget gäller den grundläggande utgångspunk- ten att lika brott ska bestraffas lika. Rättviseskäl måste beaktas, inte minst i fråga om den skillnad som kan uppstå i förhållande till mot- svarande brottslighet som begås mot en person som inte är närstå- ende till gärningspersonen. Det framstår som svårmotiverat att straff- värdet för viss brottslighet mot närstående skulle vara fängelse men bara tre–om samma brottslighet skulle begås mot en person som inte betraktas som närstående i lagens mening men som ändå kan ha en nära relation till gärningspersonen (t.ex. någon som gärningspersonen bor tillsammans med , en kollega på arbetsplatsen eller en granne). Förutom dessa aspekter bör också beaktas tröskeleffekter som kan uppstå i gränsfall, exem- pelvis om det är oklart om det finns en närståenderelation mellan gärningsperson och brottsoffer eller inte. Redan det nu sagda talar med styrka mot en höjning av straff- minimum för de s.k. fridskränkningsbrotten. Risken för att de s.k. fridskränkningsbrotten skulle tillämpas mer sällan Ett annat skäl mot en höjning av straffminimum – som har en kopp- ling till det som vi behandlat i närmast föregående delavsnitt – rör till- lämpningen. Som vi har angett i avsnitt 7.4.2 är det – redan generellt sett – möjligt att en skärpning av en straffskala inte leder till den effekt som lagstiftaren önskat eftersom en domstol – inom ramen för befintliga Straffskalor och straffprocessuella frågor brottstyper med tillhörande straffskalor – kan anse att en viss brotts- lig gärning inte har blivit mer straffvärd genom skärpningen av straff- skalan. Den speciella utformningen av de s.k. fridskränkningsbrotten, grov fridskränkning och grov kvinnofridskränkning (4 kap. 4 a § brotts- balken), och det s.k. stalkningsbrottet, olaga förföljelse (4 kap. 4 b § ), innebär att domstolen först ska avgöra om vissa typer av – i och för sig – brottsliga gärningar är begångna. Därefter ska dom- stolen bedöma ”om var och en av gärningarna utgjort led i en upp- repad kränkning av personens integritet och gärningarna varit ägnade att allvarligt skada personens självkänsla” (4 a §) respektive ” om var och en av gärningarna har utgjort led i en upprepad kränkning av per- sonens integritet” (4 b §) och mot bakgrund av den bedömningen av- göra om den – i förhållande till straffskalorna för de enskilda brottsliga gärningarna – ofta strängare straffskalan i 4 a § respektive 4 b § är tillämplig. Mot bakgrund av vad som har sagts i avsnitt 7.4.2, om att straff- skalan kan betraktas som begränsande snarare än bestämmande för straffvärdet i det konkreta fallet, kan konstateras att det skulle kunna vara svårt att få genomslag med en höjning av straffskalan för ett sådant brott. Det kan i stället leda till att domstolarna finner att färre situationer än tidigare når upp till sådana nivåer av ”upprepad kränk- ning” och ”skada [på] självkänslan[n]” (4 a §) respektive ”upprepad kränkning” (4 b §) att den strängare straffskalan ska vara tillämplig. Tankegången är då att en viss konkret gärning – som har en viss skad- lighet och farlighet och som innebär en viss grad av kränkning av ett brottsoffer och där gärningspersonen har en viss nivå av uppsåt – logiskt sett inte kan bli mer skadlig, farlig eller kränkande (relativt andra tänkbara konkreta brott inom ramen för samma brottstyp och andra brottstyper) genom en förändring av straffskalan. Frågan kan till stor del sägas gälla om straffvärdebedömningen handlar om att mäta hur skadligt ett brott är (relativt andra brott), utifrån kriterierna i 29 kap. 1 § andra stycket , eller om den handlar om att bestämma hur skadligt ett brott ska anses vara.