sou · H8B331d2 · 2020-06-02 00:00:00 — I enlighet med direktivets systematik, defi- nieras nämligen ”leverans av varor” och ”tillhandahållande av tjänster” i NML oberoende av vem som är skyldig att betala skatten till staten, se vidare avsnitt 6. Bestämmelsen omfattar även sådana inköp som görs i samband med ett unionsinternt förvärv av varor eller en sådan överföring som likställs med ett unionsinternt förvärv av varor mot ersättning som avses i 5 kap. 23 §. Som exempel kan nämnas att en beskattningsbar person som vid ett unionsinternt förvärv av varor eller vid en överföring köper en transporttjänst för transporten av varorna. Vilket underlag som krävs för att styrka avdraget vid själva förvärvsbeskattningen av ett unionsinternt förvärv framgår i stället av andra punkten. Vad som avses med överföringar som likställs med unionsinterna förvärv av varor mot ersättning framgår av 5 kap. 23 §. I andra punkten, som motsvarar artikel 178 c i direktivet, anges att faktura krävs för att styrka yrkat avdrag vid ett unionsinternt förvärv av varor. Sådana överföringar som enligt 5 kap. 23 § likställs med unionsinterna förvärv av varor omfattas däremot inte. Det beror på att sådana överföringar görs inom ramen för den beskatt- ningsbara personens egen verksamhet, vilket innebär att varken äganderättsövergång eller betalning sker, se vidare 5 kap. 23 §. Paragrafen, som delvis motsvarar 8 kap. 17 § andra stycket ML, motsvaras närmast av artiklarna 178 f och 181 i mervärdesskatte- direktivet. Paragrafen ska läsas tillsammans med 32 §. Bestämmelsen kan i likhet med ML:s bestämmelse sägas innehålla en ”ventil” från fakturakravet. I 8 kap. 17 § andra stycket ML syftar uttrycket ”förvärvaren är skattskyldig” på uttrycket i första stycket ”förvärvaren är skattskyldig enligt 1 kap. 2 § första stycket 2–5”. I bestämmelsen byts ”förvärvaren är skattskyldig” ut mot ”unionsinterna förvärv av varor” och ”sådana leveranser av varor eller tillhandahållanden av tjänster för vilka för- värvaren är skyldig att betala mervärdesskatten enligt 16 kap. 5 § eller någon av 7–13 §§. Det sistnämnda avser alltså situationer där förvärvaren betalar skatten, s.k. omvänd betalningsskyldighet. Ändring- arna utgör led i den systematiska anpassningen till mervärdesskatte- direktivet, se avsnitt 4. I övrigt görs vissa redaktionella och språkliga ändringar. Någon ändring i sak är inte avsedd. I första och andra punkterna framgår att fakturakravet kan frångås under villkor att det finns särskilda skäl och att avdraget kan styrkas genom annan dokumentation (prop. 2007/08:25 s. 221). Villkoren är liksom tidigare kumulativa. Tredje punkten, som närmast motsvarar artikel 178 f och arti- kel 181 i direktivet, anger det tredje villkoret. Den ingående skatten ska hänföra sig till förvärvsbeskattningen av ett unionsinternt förvärv eller en leverans av varor respektive ett tillhandahållande av tjänster för vilka förvärvaren, inte säljaren, är skyldig att betala den utgående skatten, s.k. omvänd betalningsskyldighet. Paragrafen motsvarar delvis 8 kap. 17 § andra stycket ML. Den mot- svaras närmast av artikel 178 d i mervärdesskattedirektivet. Uttrycket ”förvärvaren är skattskyldig” i 8 kap. 17 § andra styck- et ML syftar på det i första stycket i samma lagrum angivna ”för- värvaren är skattskyldig enligt 1 kap. 2 § första stycket 2–5”. Punkten 5 avser unionsinterna förvärv av varor. Med unionsinterna förvärv av varor förstås även vissa överföringar av varor från ett annat EU-land till som en beskattningsbar person gör inom ramen för den egna rörelsen (2 a kap. 2 § 4 ML). Av direktivets motsva- rande bestämmelse följer att varor som försänts eller transporterats av den beskattningsbara personen inom ramen för sin rörelse från en annan medlemsstat, ska likställas med ett gemenskapsinternt förvärv av varor mot ersättning (artikel 21). ML om avdragsrätt och hur denna ska styrkas, regleras inte överföringar i egna bestämmel- ser, utan ingår tillsammans med unionsinterna förvärv av varor i uttrycket ”förvärvaren är skattskyldig”. I direktivet (kapitel 1–5 i avdelning X) regleras dock överföringar i egna bestämmelser, skilda från de unionsinterna förvärven. Det innebär att i fråga om be- stämmelserna om utövande av avdragsrätten, finns reglerna för över- föringar i artikel 178 d, medan reglerna för unionsinterna förvärv av varor finns i artikel 178 c. På motsvarande sätt som i direktivet, regleras i den här bestämmelsen särskilt överföringar. utgör ett led i den systematiska anpassningen till mervärdesskatte- direktivet. Definitionen av överföringar av varor finns i 5 kap. 23 §. I likhet med ML uppställs krav på att avdrag ska styrkas genom någon form av dokumentation. Däremot ställs inte något krav på ”särskilda skäl” för att frångå fakturakravet. Eftersom överföringen görs inom ramen för den beskattningsbara personens egen verksam- het, sker varken någon äganderättsövergång eller betalas någon ersättning. Det finns därmed ingen skyldighet att utfärda faktura i mervärdesskattehänseende. Enligt vår bedömning innebär ändringen endast en mindre materiell skillnad jämfört med ML:s bestämmelse. Bestämmelsen avser förvärvsbeskattningen av själva överföringen av varorna. Olika inköp i samband med överföringen, t.ex. en trans- porttjänst för att utföra överföringen omfattas i stället av 32 § 1. I bestämmelsen ersätts ”förvärvaren är skattskyldig” av ”över- föringar som likställs med unionsinterna förvärv av varor mot ersätt- ning enligt 5 kap. 23 §”. Genom ändringarna uppnås en förbättrad formell överensstämmelse med motsvarande bestämmelse i arti- kel 178 d i direktivet. I övrigt görs vissa smärre språkliga ändringar. Någon ändring i sak är inte avsedd. Paragrafen, som saknar en direkt motsvarighet i ML, motsvaras närmast av 8 kap. 5 § ML. Paragrafen motsvarar delvis artikel 178 e i mervärdesskattedirektivet. Även om det i ML saknas en uttrycklig bestämmelse som preci- serar hur avdrag vid import ska styrkas, framgår av 8 kap. 5 § ML att rätt till avdrag för ingående skatt finns endast om den kan styrkas. Av första stycket framgår att avdraget ska styrkas genom import- dokument. Med importdokument avses även elektroniska versioner av sådana dokument (artikel 52 i genomförandeförordningen). Importdokumentet ska ange eller medge beräkning av mervärdes- skatten som har eller ska betalas med anledning av importen. Som exempel på importdokument kan nämnas en av upprättad tullräkning eller tullkvitto. När är beskattningsmyndig- het för importen framgår inte mervärdesskatten av tullräkningen. Däremot anges tullvärdet för den importerade varan, vilket ska läggas till grund för beräkning av mervärdesskatten. I andra stycket anges att det av importdokumentet eller av en annan handling dessutom ska framgå att den beskattningsbara person som yrkar avdraget är importör eller mottagare av de im- porterade varorna. Om den beskattningsbara personen själv dekla- rerar importen framgår namnet av importhandlingen. En beskatt- ningsbar person kan också anlita ett ombud för att genomföra importen, t.ex. ett indirekt ombud som handlar i eget namn men för den beskattningsbara personens räkning. I sådana fall framgår inte alltid den beskattningsbara personens namn av importdokumentet. För att styrka avdraget i ett sådant fall krävs någon annan handling, t.ex. en fullmakt utställd till ombudet, där det framgår att den beskattningsbara personen är mottagare av de importerade varorna. Även vid andra typer av ombudskap kan det förekomma att den beskattningsbara personens namn inte framgår av importdokumentet, trots att det är den beskattningsbara personen som är skyldig att betala mervärdesskatten vid importen. För att styrka avdraget krävs även i dessa fall någon annan handling än ett importdokument där det framgår att den beskattningsbara personen är importör eller mottagare av de importerade varorna. Detsamma gäller när 8 § 3 är tillämplig. Med mottagare avses att den beskattningsbara personen mottar de importerade varorna för användning i sin verksamhet. Däremot behöver varorna inte rent fysiskt avlämnas vid den plats den beskattningsbara personen bedriver sin verksamhet. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 11. Vissa förvärv av fastighet, hyresrätt eller bostadsrätt till lägenhet Paragrafen, som motsvarar 8 kap. 19 § första, andra och fjärde stycket ML, anger hur avdraget ska styrkas vid sådant förvärv av en fastighet, hyresrätt eller bostadsrätt som avses i 8 § 4 (8 kap. 4 § 4 ML). De delar av ML:s paragraf (8 kap. 19 § första, tredje och fjärde stycket) som avser det fallet att en ny ägare yrkar avdrag för den skatt som den tidigare ägaren betalat vid ny-, till- eller ombyggnad av en fastighet men inte dragit av (9 kap. 8 § andra stycket 2 ML), flyttas till 12 kap. 26 § om frivillig beskattning för vissa fastighets- I jämförelse med ML ändras bestämmelsen i redaktio- nellt hänseende, bl.a. till följd av att den delas upp i flera paragrafer. I första stycket görs vissa språkliga ändringar för att lydelsen när- mare ska ansluta till lydelsen i 8 § 4. Vidare slopas ”i pappersform eller elektronisk form” såsom obehövligt. I andra stycket, som motsvarar 8 kap. 19 § andra och fjärde styck- ena ML, görs vissa språkliga ändringar. I femte punkten byts ”skatt- skyldigheten” ut mot ”skyldigheten att betala mervärdesskatt” till följd av den systematiska anpassningen till direktivet, se avsnitt 4. Tredje stycket motsvarar sista meningen i 8 kap. 19 § första stycket ML. Någon ändring i sak är inte avsedd. Återbetalning av ingående skatt Kapitlet innehåller de allmänna bestämmelserna om rätten till åter- betalning av ingående skatt och förfarandet för detta. Begrepp som definieras i 13 kap. om avdrag för ingående skatt har samma bety- delse i reglerna om återbetalning av ingående skatt. Det gäller exem- pelvis begreppet ingående skatt som definieras i 13 kap. 4 och 5 §§. Som ett led i den systematiska och terminologiska anpassningen till mervärdesskattedirektivet som genomgående görs i NLM, byts ML:s begrepp skattskyldig och omsättning ut mot direktivets ”beskatt- ningsbar person” respektive ”leverans av varor” och ”tillhandahåll- ande av tjänster”, se avsnitt 4. I ML finns regler om återbetalning i 10 kap. och 19 kap. Detta kapitlet ersätter både 10 kap. ML om rätten till återbetalning och 19 kap. ML om förfarandet för återbetal- ning. I enlighet med mervärdesskattedirektivets systematik, föreslår viatt såväl reglerna om avdrag för som återbetalning av ingående skatt placeras i de särskilda ordningarna (se 18–22 kap.). Ytterligare bestämmelser om återbetalning finns i NMF. Därutöver kan Skatte- verket meddela verkställighetsföreskrifter om återbetalning. Enligt vår mening bör om återbetalning av ingå- ende skatt anpassas till mervärdesskattedirektivet. Därigenom anpassas reglerna om återbetalning i NML även till de direktiv som reglerar förfarandet för återbetalning till beskattningsbara personer i andra EU-länder och till beskattningsbara personer som inte är etablerade Reglerna om återbetalning till beskattningsbara personer i andra EU-länder finns i EU-återbetalningsdirektivet och reglerna om återbetalning till beskattningsbara personer som inte är etablerade i något EU-land finns i trettonde direktivet. Direktivens fullständiga namn framgår av inledningen till författningskommen- tarerna. Den anpassningen medför bl.a. följande förändringar. De materiella reglerna i 10 kap. ML om återbetalning till beskattnings- bara personer som inte är etablerade i är kopplade till begreppet utländsk beskattningsbar person (definierat i 1 kap. 15 § ML). Det begreppet saknar direkt motsvarighet i mervärdesskatte- direktivet (jfr dom i de förenade målen C-318/11 och C-319/11 och Widex). Begreppet förekommer inte heller i EU-återbetalningsdirektivet eller i det trettonde direktivet. I avsnitt 4 föreslås därför att begreppet utländsk beskattningsbar per- son slopas i NML. Det innebär bl.a. att rätten till återbetalning och förfarandet för detta kopplas till den beskattningsbara personen och dennes anknytning till , eller snarare dennes avsaknad av avknytning hit. Begreppet etablerad i mervärdesskattedirektivet är centralt inte bara när det gäller platsen för beskattning (6 kap.) utan även när det gäller återbetalning av ingående skatt. För att omfattas av t.ex. EU-återbetalningsdirektivet får den sökanden under åter- betalningsperioden inom den återbetalande medlemsstatens territo- rium varken haft sätet för sin ekonomiska verksamhet eller ett fast etableringsställe från vilket affärstransaktioner genomförts, eller i avsaknad av ett sådant säte eller fast etableringsställe, inte heller har varit bosatt eller stadigvarande vistats där. Att den beskattningsbara personen saknar dessa typer av anknytning till under åter- betalningsperioden är en förutsättning för återbetalning. I ett åter- betalningssammanhang används alltså begreppet etablerad för att ange vilka slags anknytningar som den beskattningsbara personen inte får ha till (artikel 3 a i EU-återbetalningsdirektivet och artikel 1.1 i trettonde direktivet). Bestämmelserna i 19 kap. ML är delvis anpassade till detta (prop. 2009/10:15). Där används uttrycket ”beskattningsbar person som är etablerad i ett annat EU-land” som beteckning för en person vars rätt till återbetalning följer av EU- återbetalningsdirektivet. Däremot används ML:s begrepp utländsk beskattningsbar person för beskattningsbara personer som inte är etablerade i något EU-land (19 kap. 34 § andra stycket ML). De materiella reglerna för återbetalning av ingående skatt i 10 kap. ML är också kopplade till begreppet export (definierat i 1 kap. 10 § ML). Mervärdesskattedirektivet innehåller inte någon definition av Termen används utan närmare förklaring i t.ex. arti- kel 146.1 c och även i rubriken ovanför artikel 146. Eftersom mer- värdesskattedirektivet saknar en uttrycklig definition och som en anpassning till direktivet, föreslås i avsnitt 4 att NML inte bör inne- hålla en uttrycklig definition av termen export. Härigenom bör till- räcklig flexibilitet skapas för att reglerna ska kunna följa med i den rättsutveckling som skapas genom rättspraxis. Förslagen gällande avdrag för och återbetalning av ingående skatt finns i avsnitt 11. I paragrafen, som saknar motsvarighet i ML, anges kapitlets innehåll. Syftet med bestämmelsen är att göra kapitlets struktur och innehåll mer överskådligt. Bestämmelser om återbetalning i andra kapitel Paragrafen motsvarar delvis 10 kap. 2 § tredje stycket ML. I para- grafen lämnas en upplysning om att ytterligare bestämmelser som rör återbetalning av ingående skatt finns i 19 kap. som innehåller den särskilda ordningen för resebyråer och i 22 kap. som innehåller de särskilda ordningarna för distansförsäljning av varor och vissa tillhanda- hållanden av tjänster. Till 22 kap. flyttas bl.a. bestämmelserna i 10 kap. 4 a §, 19 kap. 30 § och 31 a § ML. Syftet med bestämmelsen är att göra det lättare att hitta var i lagen det finns bestämmelser om återbetalning av ingående skatt. Återbetalning till beskattningsbara personer i andra EU-länder Vem som kan ansöka om återbetalning Paragrafen motsvarar delvis 19 kap. 1 § första stycket ML. Paragra- fen motsvaras av artikel 3 a och inledningen till artikel 3 b i EU- återbetalningsdirektivet. Bestämmelsen anger de grundläggande villkor som måste vara uppfyllda för att en beskattningsbar person som är etablerad i ett annat EU-land ska vara berättigad att ansöka om återbetalning i . Om dessa villkor inte är uppfyllda omfattas den beskattningsbara personen i princip inte av EU-återbetalningsdirektivet och inte heller av återbetalningsreglerna i det här kapitlet. I jämförelse med ML:s bestämmelse slopas hänvisningarna, vilket beror på att reglerna om återbetalning anpassas systematiskt till EU-återbetalningsdirektivet, se avsnitt 11. I övrigt görs vissa mindre språkliga ändringar. I andra punkten lämnas en upplysning om att det i 4–6 §§ finns undantag från villkoret att den beskattningsbara personen inte får ha levererat några varor eller tillhandahållit några tjänster i . Vidare byts ”omsättning” ut mot ”leve- rans av varor” och ”tillhandahållande av tjänster” som en följd av den systematiska anpassningen till mervärdesskattedirektivet (se avsnitt 4) och även till EU-återbetalningsdirektivet. Någon ändring i sak är inte avsedd. Paragrafen motsvarar 19 kap. 1 § andra stycket 1 ML och artikel 3 b i i EU-återbetalningsdirektivet. Av bestämmelsen framgår att en beskattningsbar person som är etablerad i ett annat EU-land kan ansöka om återbetalning av ingå- ende skatt, även om denne inom landet har tillhandahållit transport- tjänster och stödtjänster till dessa , s.k. tillåtna tjänster (se även 5 och 6 §§). I jämförelse med ML, byts begreppet omsättning ut mot ”leve- rans av varor” och ”tillhandahållande av tjänster” som en konsekvens av den systematiska anpassningen till mervärdesskattedirektivet (se avsnitt 4) och EU-återbetalningsdirektivet. I övrigt görs några mindre språkliga ändringar på grund av att bestämmelsen bryts ut till en egen paragraf. Någon ändring i sak är inte avsedd. I bestämmelsen slopas hänvisningen till 3 kap. 30 e § ML om från skatteplikt undantagen omsättning av varutransporttjänster till eller från eller eller mellan dessa öar. Det beror på att det undantaget motsvaras av artikel 142 i mervärdesskattedirektivet och till den artikeln hänvisar inte artikel 3 b i i EU-återbetalnings- direktivet. Återbetalningsreglerna är alltså inte tillämpliga vid sådana varutransporttjänster. Förändringen, som är en anpassning till EU- återbetalningsdirektivet, innebär en mindre materiell ändring. Som ytterligare en anpassning till EU-återbetalningsdirektivet, tillkom- mer jämfört med ML en hänvisning till 10 kap. 78 § (3 kap. 22 § ML) om undantag från skatteplikt för mäklar- och andra förmedlings- tjänster avseende fartyg och luftfartyg med viss användning. Undan- taget motsvaras av artikel 153 i mervärdesskattedirektivet. Av arti- kel 3 b i i EU-återbetalningsdirektivet framgår att tillhandahållan- den av transporttjänster och stödtjänster till dessa som är undan- tagna i enlighet med artikel 153, inte utesluter återbetalning av ingå- ende skatt. I den utsträckning en mäklar- och förmedlingstjänst även inbegriper t.ex. en transporttjänst, innebär förändringen en mindre materiell ändring. Båda nu nämnda materiella ändringar bedöms så marginella att de inte behandlas i konsekvensanalysen, avsnitt 17. Slutligen preciseras hänvisningarna till enbart sådana lagrum som omfattar tillhandahållanden av transporttjänster och stödtjänster till dessa. Hänvisningarna i artikel 3 b i i EU-återbetalningsdirektivet är i vissa fall något för ”vida” eftersom de hänvisar till artiklar som, förutom tillhandahållanden av transporttjänster och stödtjänster till dessa, även omfattar annat, t.ex. leveranser av varor. Det gäller exem- pelvis hänvisningen till artikel 146 i mervärdesskattedirektivet. Arti- kel 146.1 a och b avser leveranser av varor. Detsamma gäller hänvis- ningen i ML till 9 c kap. 1 § ML som enbart bör hänvisa till första stycket 2–4 i det lagrummet. Paragrafen motsvarar 19 kap. 1 § andra stycket 2 ML och arti- kel 3 b ii i EU-återbetalningsdirektivet. Av bestämmelsen framgår att en beskattningsbar person som är etablerad i ett annat EU-land kan ansöka om återbetalning av ingå- ende skatt, även om denne inom landet utfört sådana leveranser av varor och tillhandahållanden av tjänster där förvärvaren är skyldig att betala skatten enligt de i bestämmelsen angivna lagrummen (omvänd betalningsskyldighet). Bestämmelse anger alltså s.k. tillåtna leveranser och tillhandahållanden (se även 4 och 6 §§). I jämförelse med ML tillkommer omvänd betalningsskyldighet vid handel med skrot och avfall enligt 16 kap. 12 § (1 kap. 2 § första stycket 4 e ML). Det är en systematisk anpassning till EU-återbetal- ningsdirektivet som beror på att den omvända betalningsskyldig- heten vid handel med avfall och skrot grundas på artikel 199.1 d i mervärdesskattedirektivet. Enligt artikel 3 b ii i EU-återbetalnings- direktivet är omvänd betalningsskyldighet enligt artikel 199 en sådan s.k. tillåten transaktion som inte fråntar den beskattningsbara per- sonen rätten att ansöka om återbetalning. Anpassningen innebär dock inte någon materiell skillnad. Av nuvarande regler följer att en utländsk beskattningsbar person har rätt till återbetalning vid om- vänd skattskyldighet vid handel med skrot och avfall inom landet. Det gäller oavsett om den utländske beskattningsbara personen är registrerad för mervärdesskatt eller inte. Registreringen har bara betydelse för formen för återbetalningen. Om den beskattningsbara personen inte är registrerad för mervärdesskatt sker återbetalningen via den elektroniska portalen. Rätten till återbetalning följer av 10 kap. 1 § andra stycket ML som hänvisar till 1 kap. 2 § första stycket 4 c ML. Att återbetalning sker via den elektroniska portalen framgår av 19 kap. 1 § andra och tredje styckena ML. I andra stycket finns en hänvisning till 1 kap. 2 § första stycket 4 c ML som anger att omvänd skattskyldighet gäller vid en utländsk beskattningsbar persons om- sättning av varor inom landet. Även avfall och skrot utgör varor i mervärdesskatterättslig mening. Något krav på att säljaren, dvs. den utländske beskattningsbara personen, ska vara registrerad för mer- värdesskatt uppställs inte för att omvänd skattskyldighet ska vara tillämplig. Däremot uppställs ett sådant krav i bestämmelsen om omvänd skattskyldighet vid handel med avfall och skrot (1 kap. 2 § första stycket 4 e ML). Det innebär att då den utländske beskatt- ningsbara personen är registrerad för mervärdesskatt kan omvänd skattskyldighet föreligga enligt både 1 kap. 2 § första stycket 4 c och 4 e ML. Om den beskattningsbara personen är registrerad för mer- värdesskatt så sker dock återbetalningen inte via den elektroniska portalen utan via skattedeklarationen. Även om inget sägs om den saken i förarbetena, är det enligt vår bedömning en trolig orsak till att det i 10 kap. 1 § andra stycket ML bara hänvisas till 1 kap. 2 § första stycket 4 c ML. För att få tillämpa omvänd betalningsskyldighet vid handel med skrot och avfall krävs enligt 16 kap. 12 §, precis som enligt ML, att både leverantören och förvärvaren är eller ska vara registrerade för mervärdesskatt. Den som är registrerad ska lämna skattedeklaration (26 kap. 2 § 3 SFL). I jämförelse med ML:s bestämmelse byts begreppet skattskyldig ut, varvid uttrycket ”varor eller tjänster som köparen är skattskyldig för” ersätts med ”leveranser av varor och tillhandahållande av tjänster för vilka förvärvaren är skyldig att betala mervärdesskatten”. I övrigt görs några mindre språkliga ändringar på grund av att bestämmelsen bryts ut till en egen paragraf. Någon ändring i sak är inte avsedd. Paragrafen motsvarar 19 kap. 1 § andra stycket 3 ML i dess lydelse enligt prop. 2019/20:122. Av bestämmelsen framgår att en beskatt- ningsbar person som är etablerad i ett annat EU-land kan ansöka om återbetalning av ingående skatt, även om denne inom landet levererat varor eller tillhandahållit tjänster , s.k. tillåtna varor och tjänster (se även 4 och 5 §§). Det innebär att en beskattningsbar person som redovisar mervärdesskatt i enlighet med unionsordningen i artiklarna 369a–369k eller importordningen i artik- larna 369l–369x i mervärdesskattedirektivet (jämför 22 kap.) även omfattas av återbetalningsreglerna i detta kapitel. Hänvisningen till mervärdesskattedirektivet avser den version av direktivet som gäller när lagen träder i kraft, vilket framgår av 2 kap. 2 §, dvs. utgör en s.k. statisk hänvisning. Våra överväganden avseende hänvisningsteknik finns i avsnitt 4. I övrigt görs några mindre språkliga ändringar på grund av att bestämmelsen bryts ut till en egen paragraf. Någon ändring i sak är inte avsedd. Paragrafen motsvaras närmast av 10 kap. 1 §, 2 § första och andra stycket, 3 §, 11 § första–tredje stycket och 12 § första stycket ML.