sou · H8B37 · 2020-02-11 00:00:00 — Djurskyddsbrott betraktas i samhället som alltmer allvarliga och för- kastliga, inte minst genom att synen på djur har blivit mer utvecklad och nyanserad. Dessa brott framstår ofta som mycket stötande och strider mot de grundläggande värderingar om en hög djurskyddsnivå som har en lång tradition i . Djur som omfattas av djurskyddslagens tillämpningsområde befinner sig typiskt sett alltid i en skyddslös ställning och är beroende av att djurhållaren tar sitt ansvar enligt djurskydds- bestämmelserna. Till detta ska även läggas att , exempelvis genom artikel 55 kontrollförordningen, ställer krav på att sanktioner vid överträdelser av lagstiftning om bl.a. djurskydd och djurhälsa ska vara effektiva, proportionella och avskräckande. Utredaren konstaterade att den då gällande djurskyddslagens straff- bestämmelser var uppdelade på en tregradig skala: brott av normal- graden (36 § första stycket punkten 1 och 36 a § första stycket, vilka motsvaras av 10 kap. 1 § första stycket och 10 kap. 3 § första stycket i den nu gällande djurskyddslagen) grövre brott (36 § andra stycket och 36 a § andra stycket, motsvaras av 10 kap. 1 § andra stycket och 10 kap. 3 § andra stycket i den nu gällande lagen), och ringa (straffria) brott (36 § tredje stycket och 36 a § tredje stycket, motsvaras av 10 kap. 6 § i den nu gällande lagen). Utredaren menade att tillsam- mans med det överordnade djurplågeribrottet i finns det i praktiken en gradindelning av djurskyddsbrott i fyra grader.30 Utredaren anförde att det var av vikt att anlägga en allmänt skärpt syn på grova brott mot djurskyddslagen. För att markera att de brott som avses i 36 § andra stycket och 36 a § andra stycket, i den då gällande djurskyddslagen, var att se som grova och allmänt borde behandlas strängare i rättspraxis än som var fallet ansåg utredaren att ett grovt brott uttryckligen borde införas i djurskyddslagen. Utred- aren anförde vidare att tillräckligt avskräckande straff är av avgör- ande betydelse för respekten för djurskyddsbestämmelserna och för att efterlevnaden av regelverket kan upprätthållas. En höjning av straffskalan för grova brott skulle enligt utredaren vara i överens- stämmelse med den höga djurskyddsnivå som eftersträvas och det fokus på djurhållarens ansvar som bör prägla djurskyddsbestämmel- serna. Det föreslogs därför en höjning av straffskalan för de grova brotten mot djurskyddslagen i ovan angivna bestämmelser; från ett straffmaximum om två års fängelse till fängelse. Eftersom det inte föreslogs något särskilt minimistraff skulle allmänna fängelse- minimum på 14 dagars fängelse gälla även fortsättningsvis enligt 30SOU 2011:75 s. 835. Djurplågeribrottet – straffteoretiska utgångspunkter... Utredaren ansåg att straffskalan böter eller fängelse för brott av normalgraden skulle bibehållas.31 Utredarens förslag innebar således ett tydliggörande av de grova brotten som enligt utredaren redan fanns i djurskyddslagen (dvs. de fall av uppsåtliga brott där det endast är fängelse i straffskalan) och en höjning av den befintliga straffskalan för dessa brott. En konse- kvens av förslaget var därmed att endast uppsåtliga brott kunde anses som grova brott. Enligt utredarens mening borde det i straffbestämmelsen för grovt brott mot djurskyddslagen ges exempel på vad som särskilt bör beaktas för att ett brott skulle anses vara grovt. Enligt utredaren borde sådana brott som medfört eller kunnat medföra omfattande djurlidande betraktas som grova brott. Vidare ansåg utredaren att brott som hade medfört eller kunnat medföra betydande ekonomisk för gärningsmannen också skulle kunna hänföras till denna kategori. Enligt utredaren kan riskerna för djurlidande vara större i verksamheter som drivs i vinstsyfte. Sådan verksamhet bedrivs enligt utredaren ofta i större omfattning och vinstsyftet kan i vissa fall motivera ett ökat risktagande. Utredaren menade att särskilt i verk- samhet som drivs med s.k. bidragsoptimering som huvudsyfte kan risken vara stor att djurskyddsintresset eftersätts. Vidare anförde utredaren att gärningar som har utförts organiserat, systematiskt eller med förslagenhet (dvs. på ett utstuderat sätt) borde bedömas som grova brott mot djurskyddslagen. Enligt utredaren borde också brott som i övrigt avsett en förpliktelse som är av väsentlig betydelse från djurskyddssynpunkt kunna bedömas som grova.32 Utredarens lagförslag i fråga om grovt brott mot djurskyddslagen var utformat enligt följande.33 2 § Har brott som avses i 1 § begåtts med uppsåt och är det att anse som grovt, döms för grovt brott till fängelse i högst . Vid bedöm- ningen om brottet är grovt ska särskilt beaktas om det 1.medfört eller kunnat medföra omfattande djurlidande, 2.medfört eller kunnat medföra betydande ekonomisk för djur- hållaren, 3.utförts organiserat, systematiskt eller med förslagenhet, eller 31SOU 2011:75 s. 836 f. 32SOU 2011:75 s. 836. 33SOU 2011:75 s. 64 f. Djurplågeribrottet – straffteoretiska utgångspunkter... 4.annars avsett en förpliktelse som är av väsentlig betydelse från djur- skyddssynpunkt. Det låg utanför utredningens uppdrag att göra en översyn av och lämna några förslag i fråga om bestämmelse om djur- plågeri. Utredaren ansåg dock att det fanns ett behov av en allmän översyn även av djurplågeribestämmelsen. Inom ramen för en över- syn av djurplågeribrottet ansåg utredaren att det kunde övervägas om det skulle vara mer fördelaktigt att överföra bestämmelsen om djurplågeri till djurskyddslagen i syfte att samla straffbestämmelserna till samma specialstraffrättsliga lag. Vidare ansåg utredaren att – för det fall djurplågeribestämmelsen inte skulle utmönstras ur brotts- balken – att en höjning av straffskalan för djurplågeribrottet samt en indelning mellan grova brott och brott av normalgraden borde över- vägas. Vidare anförde utredaren att det borde övervägas om djur- skyddsbrott i fortsättningen ska bedömas som artbrott, dvs. att sådana brott ska föranleda fängelse även vid förhållandevis lågt straff- värde.34 Regeringen konstaterade i propositionen Ny djurskyddslag (prop. 2017/18:147) att om ett grovt brott införs i djurskyddslagen med en strängare straffskala än djurplågeribestämmelsen i , skulle denna tillämpas före djurplågeribestämmelsen medan övriga brott mot djurskyddslagen skulle vara subsidiära i förhållande till . Regeringen instämde med de remissinstanser som an- såg att svårigheter kunde uppstå vid bedömningen av om en gärning skulle utgöra grovt brott mot djurskyddslagen, djurplågeri eller ett annat brott mot djurskyddslagen. Mot den bakgrunden bedömde regeringen att utredarens förslag inte borde genomföras. Regeringen konstaterade också att djurplågeribrottet i är förbehållet de mest allvarliga brotten mot djur och att denna särställning är väl inarbetad i det allmänna rättsmedvetan- det. Däremot instämde regeringen i utredarens bedömning att en över- syn av djurplågeribestämmelsen i samt av förhållandet mellan denna och brotten mot djurskyddslagen bör göras.35 34SOU 2011:75 s. 837 f. 2017/18:147 s. 255. Djurplågeribrottet – straffteoretiska utgångspunkter... 5.4Praxis i fråga om djurplågeribrottet I detta avsnitt behandlas den praxis som berör djurplågeribrottets straff- eller artvärde. Inledningsvis kan noteras att det av praxis följer att påföljden för majoriteten av djurplågeribrottsfallen är dagsböter, och om straffvärdet har bedömts överstiga bötesnivån är villkorlig dom – ofta i förening med dagsböter – den vanligaste påföljden. Det är endast undantagsvis som påföljden bestäms till fängelse. behandlade i rättsfallet NJA 2006 s. 339 frågan om betydelsen av brottets art när det gäller djurplågeribrottet. I målet dömdes N.G.S. för djurplågeri i enlighet med följande beskrivning. hade haft 44 stycken nöt- kreatur som han uppsåtligen genom vanvård otillbörligen utsatt för lidande. –underlåtit att ombesörja utgödsling ur ladugården innebärande att djuren tvingats leva i en gödselsörja med följd att djuren inte velat lägga sig ned utan förblivit stående vilket varit mycket ansträngande för klövar, leder, musku- latur och ben. –underlåtit att ge djuren tillräckligt med foder och vatten, –underlåtit att tillkalla veterinär när något djur blivit sjukt med följd att 11 stycken djur fått självdö. Av de döda djuren hade sju stycken lämnats kvar inne i ladugården liggande i gödselsörjan och i de levande djurens omedelbara närhet. uttalade bl.a. följande i sina domskäl. Brottsligheten avser alltså ett stort antal djur som utsatts för ett betydande lidande. som åtalet omfattar har 11 av djuren självdött och 28 har nödslaktats i anslutning till inspektionen hos N.G.S. Det är med hänsyn härtill klart att brottsligheten under alla förhållanden måste anses ha ett jämförelsevis högt straffvärde. Vid bedömningen av straffvärdet skall emellertid inte endast sådana faktorer som brottslighetens omfattning och effekter beaktas utan också, som framgår av 29 kap. 1 § andra stycket BrB, sådana subjektiva faktorer som de avsikter och motiv som gärningsmannen haft. Även om de objektiva Djurplågeribrottet – straffteoretiska utgångspunkter... omständigheterna i allmänhet bildar den naturliga utgångspunkten för straffvärdebedömningen, är inte sällan de subjektiva omständigheterna av större betydelse för bedömningen (jfr m.fl., s. 29:21). [---] De akuta problemen med djuren började med att delar av utgödsel- anordningen rostade sönder och slutade fungera. [N.G.S.] trodde att han själv skulle kunna laga anordningen och lyckades också men anordningen slutade snart att fungera igen. –gick den definitivt sönder. Han fortsatte att ge djuren vatten och föda men orkade, fastän han insåg konsekvenserna, inte längre göra något åt utgödslingen. Han kände en fruktansvärd ångest men den övermäktiga arbetsbördan gjorde att han drabbades av handlingsförlam- ning och han kunde inte förmå sig till att begära hjälp. Det saknas anledning att ifrågasätta N.G.S:s uppgifter om bakgrunden till vanvården. Även om N.G.S. varit medveten om de effekter som hans underlåtenheter medfört har det alltså inte varit fråga om ett avsiktligt tillfogande av lidande och inte heller någon likgiltighet inför detta. Han har inte heller haft några egna intressen som motiv för sitt handlande. Vanvården har tvärtom medfört en betydande ekonomisk belastning för honom. Fråga synes närmast vara om oförmåga att i vad som framstår som en personlig krissituation hantera de uppkomna problemen. Vid bedömningen av straffvärdet skall detta beaktas även om omständig- heterna inte kan sägas ha varit sådana att den särskilda strafflindrings- grunden i 29 kap. 3 § första stycket 2 BrB är direkt tillämplig. Några sådana försvårande omständigheter som avses i 29 kap. 2 § BrB före- ligger inte. Vid en sammanfattande bedömning finner HD att straffvärdet av brotts- ligheten, med beaktande av det omfattande lidande som djuren utsatts för, får anses motsvara fängelse . Frågan är då vilken på- följd som N.G.S. skall dömas till. Straffvärdet är inte så högt att detta i sig motiverar ett fängelsestraff. har inte heller tidigare gjort sig skyldig till brott på sätt som kan utgöra skäl för ett fängelsestraff. En förutsättning för att N.G.S. i enlighet med riksåklagarens yrkande skall dömas till fängelse är därför att brottsligheten kan anses vara av en sådan art att denna, i förening med straffvärdet, utgör tillräckliga skäl för ett fängelsestraff. Av förarbetena till bestämmelsen i 30 kap. 4 § BrB, enligt vilken brotts- lighetens art kan utgöra ett skäl för att döma till fängelse, framgår att med uttrycket brottslighetens art främst avsetts sådana brottstyper som enligt då gällande praxis ansetts motivera fängelse trots att de inte har ett särskilt högt straffvärde (prop. 1987/88:120 s. 100). I de fall då någon sådan fast praxis inte finns kan bedömningen basera sig på uttalanden som lagstiftaren gjort i samband med ny lagstiftning (jfr t.ex. NJA 1995 s. 80). I viss utsträckning torde det emellertid vara ofrånkomligt att Djurplågeribrottet – straffteoretiska utgångspunkter... domstolarna tar ställning till frågan om brottslighetens art oberoende av om lagstiftaren uttalat sig i frågan. Något stöd för att det skulle finnas någon fast praxis enligt vilken djur- plågeri i allmänhet skulle vara ett sådant brott som skall föranleda fängelse även när det inte har ett särskilt högt straffvärde (s.k. artbrott) finns inte. Av allmänt tillgänglig statistik framgår tvärtom att villkorlig dom och skyddstillsyn är klart vanligare som påföljd än fängelse. Några uttalanden från lagstiftaren som ändå kan ge anledning att mer generellt bedöma djurplågeri som artbrott finns inte heller. Det har inte heller framkommit att djurplågeri skulle ha ökat i sådan omfattning, eller att några andra förhållanden inträtt, att detta skulle kunna ge anledning till en sådan bedömning. Vad som sagts utesluter inte att djurplågeri ändå under vissa omständigheter kan vara att anse som ett artbrott. Så skulle kunna tänkas vara fallet om det förelegat några sådana särskilda försvårande omständigheter som avses i 29 kap. 2 § BrB, som exempel- vis särskild hänsynslöshet, även om dessa inte gör att straffvärdet blir så högt att detta i sig motiverar ett fängelsestraff (se bl.a. m.fl., a.a. s. 30:21). Att gärningsmannen för att tillgodose egna intressen eftersatt intresset att motverka lidande hos djur på ett sätt som visar en uppenbar likgiltighet för det senare intresset kan också tala för att brottsligheten varit av en sådan art att ett fängelsestraff bör utdömas. Några sådana omständigheter har emellertid inte framkommit i detta fall. skall därför dömas till en inte frihetsberövande påföljd och anledning saknas att överväga om en sådan bör förenas med en föreskrift att fullgöra samhällstjänst. lever under ordnade förhållanden och det saknas anledning att befara att han kommer göra sig skyldig till fort- satt brottslighet. Påföljden skall därför bestämmas till villkorlig dom som i enlighet med huvudregeln skall förenas med ett bötesstraff. bestämde påföljden till villkorlig dom och 100 dagsböter. I rättsfallet anger alltså att brottets art skulle kunna tala för fängelse om det förelegat några sådana särskilda försvårande omständigheter som avses i 29 kap. 2 § brotts- balken, som t.ex. särskild hänsynslöshet, även om dessa inte medför att straffvärdet blir så högt att detta i sig motiverar ett fängelsestraff. Vidare kan också den omständigheten att gärningsmannen för att tillgodose egna intressen eftersatt intresset att motverka lidande hos djur på ett sätt som visar en uppenbar likgiltighet för det senare intresset enligt tala för att brottsligheten varit av en sådan art att ett fängelsestraff bör utdömas. I doktrinen har det framförts att detta uttalande stämmer mindre väl med föreskriften i 30 kap. 4 § som anger brottets straffvärde och dess art som två olika faktorer som kan medföra presumtion för fängelse. Djurplågeribrottet – straffteoretiska utgångspunkter... Det har vidare framförts att en möjlig tolkning av uttalandet kan vara att brottets art i viss, dock liten, utsträckning ibland kan medföra presumtion för fängelse vid djurplågeri och ”att det krävs en hel del i fråga om straffvärdet för att slutresultatet ska bli att det finns skäl för fängelse”.36 5.4.2Refererade rättsfall från hovrätterna och andra hovrättsavgöranden av intresse I rättsfallsamlingen Rättsfall från hovrätterna (RH) refererades fem hovrättsdomar i fråga om bl.a. påföljdsbestämning vid djur- plågeri. Domarna meddelades alltså före Högsta domstolens ovan refererade dom, men kan ändå ge viss ledning i fråga om domstol- arnas syn på straffvärde och påföljdsval för djurplågeribrottet. I rättsfallet RH 2005:76 dömdes en man för djurplågeri enligt följande beskrivning. S.O hade under i vart fall en månad av grov oaktsamhet genom vanvård utsatt minst sex till sju mellan- kalvar för lidande (och brutit mot bestämmelser i djurskyddslagen och föreskrifter) genom att inte ha gett kalvarna tillräckligt med foder och vatten, inte gett kalvarna tillräck- lig tillsyn och inte hållit och skött dem i en god djurmiljö, inte sett till att kalvarna haft tillgång till tillräckligt skydd mot väder och vind och till torra och rena liggplatser samt inte gett sjuka och skadade djur nödvändig vård och inte avlivat svårt sjuka eller skadade djur. Tingsrätten, som konstaterade att straffvärdet för brottet var högt, bestämde, med hänsyn bl.a. till den tid som förflutit sedan brottet hade begåtts, påföljden till villkorlig dom och 100 dagsböter. Hov- rätten fastställde tingsrättens dom. I fallet RH 2005:77 dömdes C.M. som ägare och M.S. som drift- ansvarig för djurplågeri för att de till av grov oaktsamhet genom vanvård otillbörligen hade utsatt nötkreatur för vanvård. Vanvården hade bestått i att ca 200 djur underutfodrats, att det foder som använts inte varit full- värdigt eller att djuren utsatts för upprepade foderbyten och inte gruppindelats på lämpligt sätt, vilket fått till följd att ett stort antal djur varit undernärda och att tre djur avlidit. 36Borgeke M. m.fl., Påföljdspraxis, sjätte upplagan, 2018, s. 909. Djurplågeribrottet – straffteoretiska utgångspunkter... påföljden för envar av de tilltalade till villkorlig dom och 40 dags- böter. Hovrätten fastställde tingsrättens dom. I RH 2005:78 dömdes A.G. för djurplågeri för att –uppsåtligen eller av grov oaktsamhet genom vanvård otillbörligen ha utsatt ett flertal hundar för lidande. Vanvården och lidandet hade bestått i att A.G. dels hållit hundarna i undermåliga rastgårdar och som inte hållits rena från hundträck, vilket hade lett till skador på tassarna, dels underlåtit att se till att hundarna fått tillräckligt med foder och vatten, vilket med- fört avmagring och uttorkning, dels underlåtit att se till att hundar- nas förvaringsutrymmen varit tillräckligt vindskyddade, ventilerade och isolerade. I påföljdsfrågan uttalade tingsrätten att djurplågeri är ett artbrott med en presumtion för fängelse och bestämde påföljden till fängelse en månad. Även hovrätten ansåg att fråga var om ett brott av sådan art att fängelse normalt borde väljas som påföljd men fann, med hänsyn till att hundarna utsatts för lidande under en relativt begränsad tid och då en i förhållande till brottets art ovanligt förflutit sedan gärningen begicks, att påföljden kunde stanna vid villkorlig dom och 100 dagsböter. I sammanhanget bör det noteras att i det ovan refererade rättsfallet uttalade att djurplågeri inte är ett brott där det vanligen finns skäl att beakta brottets art vid val av påföljd. I RH 2005:79 dömdes S.J. för djurplågeri för att han av grov oaktsamhet genom vanvård bestående i bristande utfodring, tillsyn och rengöring otillbörligen hade utsatt fyra kor för lidande. Tingsrätten dömde S.J. för djurplågeri till villkorlig dom och Hovrätten fastställde tingsrättens dom. I RH 2005:80 dömdes G för djurplågeri för att han uppsåtligen genom vanvård otillbörligen hade utsatt djur för lidande genom bristande vård och tillsyn av en tjur med brutet ben som nödslaktats, och en kvigkalv som var blockhalt. Han hade också av grov oakt- samhet brustit i vård och tillsyn av två större köttdjursbesättningar som resulterade bl.a. i att djuren inte haft torra och rena ligg- och vistelseytor utan varit hänvisade till utrymmen med sörja, att kalvar förlösts i djup dynga med risk för deras liv och hälsa samt att det funnits kor med förvuxna klövar och kor med hälta. Djurplågeribrottet – straffteoretiska utgångspunkter... I påföljdsfrågan anförde tingsrätten att p.g.a. mängden djur och att det varit fråga om en näringsverksamhet i större skala var straff- värdet för brottsligheten sådant att böter inte var tillräckligt och fann med hänsyn till den tid som förflutit sedan brotten begicks att påföljden dock kunde stanna vid villkorlig dom och böter. Hov- rätten bestämde påföljden till villkorlig dom och åttio dagsböter. I ett senare fall från hovrätterna, RH 2011:19, dömdes fyra per- soner för bl.a. djurplågeri enligt följande beskrivningar. 1.Djurplågeri – K.S., D.S., E.S., och S.S. hade tillsammans och i samförstånd eller i ett skogsparti otillbörligen utsatt en kanin för lidanden genom att tejpa ihop djurets bakben, hälla brännbar vätska över dess kropp och slutligen tända eld på det. Därefter hade gärnings- männen – medan djuret med begränsad rörelseförmåga försökt undkomma smärta och skada till följd av den i pälsen anlagda branden – i olika omgångar hällt brännbar vätska över den brinn- ande kaninen. Djuret hade till följd av gärningsmännens hand- lande dött under mycket plågsamma former. 2.Djurplågeri (K.S., D.S., E.S. och S.S.) (ej refererad gärningsbe- skrivning). 3.Djurplågeri – D.S., E.S. hade tillsammans och i samför- stånd eller i en källare otillbörligen utsatt en kanin för lidande genom att hålla den högt och släppa den i golvet, kasta den längs med golvet samt sparka och trampa på den. De hade vidare otillbörligen utsatt kaninen för lidande genom att hetsa en hund mot den, samt ge- nom att tillsammans med hunden utöva dragkamp om kaninens kropp. Djuret hade till följd av gärningsmännens handlande dött under mycket plågsamma former. 4.Djurplågeri alternativt brott mot djurskyddslagen (S.S., D.S. och E.S.) (ej refererad gärningsbeskrivning). Åklagaren väckte därutöver talan mot S.S. för viss annan brottslighet. När det gäller djurplågeribrotten fann tingsrätten att gärningarna i åtalspunkt 1 och 3 var de i straffvärdeshänseende klart allvarligaste. Tingsrätten uttalade bl.a. följande i fråga om brottslighetens straff- värde. Djurplågeribrottet – straffteoretiska utgångspunkter... Utifrån lagtextens utformning är det naturligt att vid straffvärdesbedöm- ningen beakta om gärningen begåtts uppsåtligen eller av oaktsamhet, vilken slags gärning det är fråga om – dvs. misshandel, överansträngning, vanvård eller annan åtgärd – och hur stort lidande djuret utsatts för. I det sistnämnda ligger att rätten måste beakta dels det faktiska fysiska och/eller psykiska lidandet, dels hur djuret lidit. Enligt 29 kap. 1 § andra stycket ska vid bedömningen av straffvärdet särskilt beaktas den skada, kränkning eller fara som gärningen inneburit, vad den tilltalade insett eller borde ha insett om detta samt de avsikter eller motiv som han haft. I 29 kap. 2 § anges vidare vissa omständigheter som, vid sidan av vad som gäller för varje brotts- typ, ska beaktas såsom försvårande vid bedömningen av straffvärdet. Om den tilltalade visat särskild hänsynslöshet ska det enligt paragrafens punkt 2 beaktas såsom en försvårande omständighet. När det gäller djurplågeribrottet i åtalspunkt 1 beaktar tingsrätten följ- ande. Brottet riktas mot ett djur, en kanin. Som framgått ovan har de tilltalade först begränsat kaninens rörelseförmåga och därefter tänt eld på den. Kaninen har sedan – med begränsad rörelseförmåga – försökt ta sig från platsen med brinnande päls och slutligen blivit liggande livlös. Av den åberopade filmsekvensen har tydligt framgått att kaninen – innan djuret slutligen avlidit – utsatts för ett avsevärt fysiskt och psykiskt lidande. Till dessa objektiva omständigheter kommer att de tilltalade, som filmat brottet, uppenbarligen utsatt djuret för lidande i direkt syfte att plåga det till döds. Tillvägagångssättet är av sådant slag att de till- talade visat särskild hänsynslöshet på det sätt som avses i 29 kap. 2 § 2 . Utifrån det som sagts är det uppenbart att brottets straffvärde ligger på fängelsenivå. Efter en samlad bedömning av samt- liga omständigheter finner tingsrätten att straffvärdet uppgår till omkring fyra månaders fängelse. Även brottet i åtalspunkt 3 avser en kanin. I denna punkt har kaninen släppts ned i ett källargolv. Den har vidare kastats samt sparkats och trampats på. Slutligen har en hund hetsats mot den. Allt detta har lett till att kaninen dött under plågsamma former. Även här har – vilket framgår av filmsekvensen – de tilltalades avsikt varit att plåga djuret till döds. Också i denna punkt har de tilltalade visat sådan hänsynslöshet som avses i 29 kap. 2 § 2 .