sou · H8B363 · 2020-11-12 00:00:00 — I förhållande till gäller även och gentemot gäller II-förordningen. När konventionsbundna bestämmelser inte är tillämpliga gäller de allmänna svenska bestämmelserna på området. Dessa bestämmelser finns i lagen (1904:26 s. 1) om vissa internationella rättsförhållanden rörande äktenskap och förmynderskap. Lagen reglerar i vilka fall svensk domstol är behörig att ta upp äktenskapsmål och frågor om vårdnad m.m. som väcks i samband därmed. 53Det gäller inte i förhållande till . Artikel 11 – olovligt bortförande och kvarhållande av barn och Europarådskonventionen54 är inför- livade med svensk rätt genom verkställighetslagen. Verkställighets- lagen innehåller bestämmelser om bl.a. överflyttning av olovligt bort- förda eller kvarhållna barn. Lagen gäller inte barn som har fyllt (2 § verkställighetslagen). I förordningen (1989:177) om erkännande och verkställighet av utländska vårdnadsavgöranden m.m. och om överflyttning av barn (verkställighetsförordningen) finns komplet- terande bestämmelser till verkställighetslagen. Enligt verkställighetslagen ska barn, som olovligen har förts till eller som olovligen hålls kvar här, på ansökan överflyttas till den från vilken barnet undanhålls, om barnet före bort- förandet eller kvarhållandet hade hemvist i en stat som har tillträtt . Ett bortförande eller kvarhållande är olov- ligt om det strider mot den rätt att ta vård om barnet som dess vård- nadshavare eller någon annan har i den stat där barnet hade sitt hem- vist före bortförandet eller kvarhållandet. Det gäller under förutsättning att rätten utövades då barnet bortfördes eller kvarhölls eller skulle ha utövats om inte bortföran- det eller kvarhållandet hade ägt rum. (Se 11 § verkställighetslagen.) Överflyttning av ett barn får vägras, bl.a. om det när ansökan om överflyttning gjordes har förflutit från det olovliga bort- förandet eller kvarhållandet och barnet har funnit sig till rätta i sin nya miljö. Överflyttning får också vägras om det finns en allvarlig risk för att överflyttningen skadar barnets kroppsliga eller själsliga hälsa eller i övrigt försätter barnet i en situation som inte är godtagbar. Om barnet motsätter sig överflyttningen och barnet har nått en sådan ålder och mognad att dess vilja bör beaktas kan överflyttning också vägras. (Se 12 § verkställighetslagen.) Ett ärende om överflyttning ska handläggas skyndsamt. Har ett ärende inte avgjorts från ansökningen, är rätten på sökandens begäran skyldig att redogöra för orsaken till dröjsmålet (15 § verkställighetslagen). Rätten kan förordna exempelvis en tjänste- man inom att verka för att den som har hand om barnet frivilligt ska fullgöra vad som åligger honom eller henne, om ärendets behandling inte onödigt fördröjs. (Se 16 § verkställighetslagen.) Europarådkonvention om erkännande och verkställighet av avgöranden rörande vårdnad om barn samt om återställande av barn. Artikel 11 – olovligt bortförande och kvarhållande av barn ten ska inhämta barnets mening, om det inte är omöjligt med hänsyn till barnets ålder och mognad (17 § verkställighetslagen). Beslutar domstolen att en överflyttning av ett barn ska ske får dom- stolen även förelägga om vite (18 § verkställighetslagen). UD är centralmyndighet för konventionerna och II-förordningen , och II- förordningen föreskriver att konventionsstaterna respektive medlems- staterna ska utse en centralmyndighet att fullgöra vissa uppgifter en- ligt konventionerna. UD är centralmyndighet i enligt 1980 och Haagkonventioner, och (se 1 § verkställighetsförordningen, 2 § förordningen, 2012:826, med kompletterande bestämmelser till Haagkon- vention och 2 § förordningen med kompletterande bestämmelser till II-förordningen). I sin egenskap av centralmyndighet bistår UD även allmänheten med information om ärenden om bortföranden och kvarhållanden av barn i internationella förhållanden. Information om hur drabbade föräldrar ska gå till väga när ett barn förts bort eller kvarhålls i ett annat land finns bl.a. på regeringens webbplats.55 På webbplatsen finns också ansökningsformulär på olika språk och länkar till gällande regel- verk. I UD:s broschyr Olovligt bortförande och kvarhållande av barn finns information och praktisk vägledning för drabbade föräldrar. Artikel 11 innebär en skyldighet för att vidta åtgärder för att bekämpa olovliga bortföranden och kvarhållanden i utlandet. Av be- greppet bekämpa och artikelns formulering i övrigt framgår att bestäm- melsen främst avser bekämpandet av fenomenet som sådant, snarare än skydd i enskilda fall. Det stämmer också väl överens med artikelns andra punkt, som konkret anger att staterna ska främja ingåendet av internationella samarbeten för ändamålet. I de individuella fallen aktua- liseras främst artiklarna 9.1 och 19. En stat har således även en skyl- Artikel 11 – olovligt bortförande och kvarhållande av barn dighet i det individuella fallet att skydda ett barn som utsatts för eller riskerar att utsättas för ett olovligt bortförande eller kvarhållande. Artikel 11 ger ett stort utrymme för respektive stat att bestämma vilka åtgärder som ska vidtas för att bekämpa olovliga bortföranden och kvarhållanden. Vägledning kan emellertid fås av artikel 4, som hänvisar till bl.a. lagstiftningsåtgärder och administrativa åtgärder. Exempel på åtgärder som behöver vidtas finns, som nämnts, också i artikel 11.2. Artikeln stadgar inte en direkt skyldighet att ingå i inter- nationella samarbeten, utan föreskriver endast att konventionsstaterna ska främja att bilaterala och multilaterala överenskommelser ingås och att staten (och möjligen andra stater) ansluter sig till befintliga över- enskommelser. har vidtagit ett antal åtgärder för att bekämpa olovligt bort- förande och kvarhållande av barn i utlandet. Det finns ett straffrätts- ligt skydd genom bl.a. brottet egenmäktighet med barn. Vidare arbetar socialnämnderna och polisen med att skydda barn från att olovligen bortföras och vissa förebyggande informationsåtgärder har vidtagits. Vid bedömningen i mål och ärenden om vårdnad, boende och um- gänge ska risken för att ett barn olovligt bortförs särskilt beaktas. Bestämmelserna i passlagen kan också anses utgöra ett visst skydd mot obehöriga bortföranden. ingår i ett flertal internationella samarbeten i syfte att bl.a. underlätta återförandet av barn som olovligen bortförts eller hålls kvar i utlandet. Som exempel har anslutit sig till 1980 och Haagkonventioner. Även inom EU-samarbetet och det polisiära sam- arbetet berörs frågor om olovligt bortförda och kvarhållna barn. civilutskott påpekade i sin uppföljning att de restriktiva vägransgrunderna vid återförande av bortförda barn kan komma i konflikt med barnets bästa. Artikel 11 i innehåller visserligen inga materiella bestämmelser om återförande, men det kan noteras att artikel 9.1 föreskriver att det måste vara nödvändigt för barnets bästa att ett barn skiljs från sina föräldrar. Vidare ska en sådan bedömning göras av en behörig myndighet och i enlighet med lag och tillämpligt för- farande enligt samma artikel. Enligt ska således en förälder inte egenmäktigt kunna skilja sitt barn från den andra för- äldern annat än i nödfall. Bestämmelserna framstår därmed inte som oförenliga med . Dess- utom finns det möjlighet att väcka talan om vårdnad, boende och Artikel 11 – olovligt bortförande och kvarhållande av barn I sådana mål ska barnets bästa ges ett större utrymme. Se även kapitlet om artikel 9. Delar av skyddet mot olovliga bortföranden och kvarhållanden är begränsat till barn under en viss ålder, t.ex. vid egenmäktighet med barn och i verkställighetslagen. När det gäller äldre barn är barnets egen vilja av stor betydelse för bl.a. hos vilken förälder barnet ska bo eller vem som ska ha vårdnaden. Ett äldre barn har också ökade möjligheter att själv bestämma över sin vardag och sin nattvila. Som en följd av detta är det främst fall när barnet förs bort mot sin vilja som ett äldre barn behöver skyddas mot. I dessa situationer finns det ett straffrättsligt skydd genom annan brottslighet än egen- mäktighet med barn, t.ex. människorov och olaga frihetsberövande. Även skyddat boende och skyddade personuppgifter borde i dessa fall kunna utgöra relevanta skyddsåtgärder, beroende på omständig- heterna. Sammantaget bedömer vi att svensk lagstiftning och praxis stäm- mer överens med innebörden av artikel 11 i . Svensk lagstiftning och praxis överensstämmer med innebörden av artikel 11 i . 15Artikel 12 – uttrycka åsikter och få dem beaktade Utredningens bedömning: Svensk lagstiftning och praxis överens- stämmer med innebörden av artikel 12 i med följande undantag. •Bestämmelserna i 6 och 21 kap. säkerställer inte att ett barn i en familjerättslig tvist fritt får uttrycka sina åsik- ter på det sätt som avses i artikel 12.2. •I förfaranden som rör förordnande eller entledigande av en förmyndare säkerställs det inte i lagstiftningen att det barn som berörs av förfarandet ska beredas möjlighet att fritt uttrycka sina åsikter genom att höras på det sätt som avses i artikel 12.2. •Vid en överförmyndares handläggning av en fråga om sam- tycke till viktigare förvaltningsåtgärder säkerställs det inte i lag- stiftningen att det barn som berörs av förfarandet ska beredas möjlighet att fritt uttrycka sina åsikter genom att höras på det sätt som avses i artikel 12.2. 1.Konventionsstaterna ska tillförsäkra det barn som är i stånd att bilda egna åsikter rätten att fritt uttrycka dessa i alla frågor som rör barnet. Barnets åsikter ska tillmätas betydelse i förhållande till barnets ålder och mognad. Artikel 12 – uttrycka åsikter och få dem beaktade 2.För detta ändamål ska barnet, i alla domstolsförfaranden och admi- nistrativa förfaranden som rör barnet, särskilt beredas möjlighet att höras, antingen direkt eller genom en företrädare eller ett lämpligt organ och på ett sätt som är förenligt med nationella procedurregler. Enligt artikel 12.1 är en stat skyldig att tillförsäkra varje barn som är i stånd att bilda egna åsikter rätten att fritt uttrycka dessa åsikter i alla frågor som rör barnet. Åsikterna ska beaktas i förhållande till barnets ålder och mognad. I artikel 12.2 anges särskilt att barnet ska beredas möjlighet att höras (direkt eller indirekt) i alla domstolsför- faranden och administrativa förfaranden som rör honom eller henne, på ett sätt som är förenligt med nationella procedurregler. Någon liknande bestämmelse finns inte i det grundläggande ram- verket för mänskliga rättigheter (of Human Rights). Någon motsvarighet till artikel 12 finns inte heller Genèvedeklaration1 eller deklaration om barnets rättigheter2. menar att artikel 12 i är unik som bestämmelse i en konvention om mänskliga rättigheter, efter- som den behandlar den rättsliga och sociala ställningen för barn. Kom- mittén uttrycker att ett barn saknar en vuxens självständighet, men är bärare av rättigheter.3 I konventionen om rättigheter för personer med funktionsnedsättning4, som tillkom efter barnkonven- tionen, finns en motsvarande bestämmelse i artikel 7. ska ses som en helhet och artikel 4 ska beaktas i genomförandet av samtliga rättigheter i konventionen. lyfter fram några s.k. grundprinciper, artiklarna 2.1, 3.1, 6 och 12, som de anser har en särskild relevans för genomförandet av rättigheterna i konventionen.5 (Läs mer om dessa nedan.) Det inne- bär att artikel 12 särskilt ska beaktas vid tolkningen av övriga bestäm- melser i konventionen. Betydelsen av artikel 12 i förhållande till andra artiklar i konventionen beskriver vi närmre i kapitlen om respektive 1Geneva Declaration of the Rights of the Child of 1924, , League of Nations O.J. 21, at 43 (1924). 2Antagen av genom resolution 14/1386 . 3CRC/C/GC/12 p. Jämför (2019) s. 398 och 399. 5CRC/GC/2003/5 p. Jämför (2019) s. 113. Artikel 12 – uttrycka åsikter och få dem beaktade Artikel 12 i ska, i likhet med övriga bestäm- melser även tolkas i relation till konventionen i sin helhet. Rätten att uttrycka sina åsikter är nära förknippad med rätten till yttrandefrihet i artikel 13 i . Rätten till yttrande- frihet finns också uttryckt i artikel 19 i den allmänna förklaringen om de mänskliga rättigheterna6 och i artikel 19 i den internationella konven- tionen om medborgerliga och politiska rättigheter7. menar att artikel 13 lätt förväxlas med arti- kel 12. Yttrandefriheten enligt artikel 13 ålägger en konventionsstat en skyldighet att avstå från inblandning när ett barn söker, tar emot eller sprider information och tankar av alla slag, en så kallad negativ skyldighet. Artikel 12 handlar enligt kommittén mer specifikt om ett barns rätt att uttrycka sina åsikter i frågor som rör honom eller henne. Den gäller ett barns rätt att själv ha del i åtgärder och beslut som påverkar hans eller hennes liv. Vidare anser kommittén att arti- kel 12 innebär att en stat är skyldig att i lag införa de ramverk och mekanismer som behövs för att ett barn lättare ska kunna ha en aktiv roll i åtgärds- och beslutsprocesser. Sådana mekanismer ska också förenkla att åsikterna beaktas när de väl har uttryckts. Yttrandefri- heten i artikel 13 kräver, enligt kommittén, inte ett sådant engage- mang eller sådana åtgärder från en stat.8 Ett barns tillgång till information är enligt barnrättskommittén en förutsättning för att artikel 12 ska kunna genomföras effektivt. Av artiklarna 13 och 17 framgår vikten av att ett barn får tillgång till information. Enligt artikel 13 har ett barn rätt att söka, ta emot och sprida information och enligt artikel 17 är en stat skyldig att bl.a. säkerställa att barnet har tillgång till information från olika källor.9 Särskilt relevanta för uttolkningen av artikel 12 är även artik- larna 14, om rätten till tanke-, samvets- och religionsfrihet, och 15, om föreningsfrihet. Det finns också ett antal artiklar i konventionen som tar upp olika aspekter av barns deltagande och rätt att uttrycka sina åsikter. I artikel 9.2 stadgas ett barns rätt att beredas möjlighet att delta i och lägga fram sina synpunkter i förfaranden som rör att ett barn åtskiljs från sina föräldrar. I artikel 21 (a) tas informerat sam- tycke upp i samband med adoption och i artikel 37 nämns rätten till 6Antagen av genom resolution 3/217 . 8CRC/C/GC/12 p. Jämför även (2019) s. 401 och 402. 9CRC/C/GC/12 p. 80–83. Artikel 12 – uttrycka åsikter och få dem beaktade juridiskt biträde för ett barn som är frihetsberövat. I artikel 40 be- handlas rätten för ett barn som misstänks eller åtalas för ett brott att delta i processen.10 Nedan beskrivs i korthet hur de övriga grundläggande principerna i konventionen förhåller sig till artikel 12. Läs mer om dessa i kapitlen om respektive artikel. Rättigheterna i gäller alla barn inom en stats juris- diktion utan någon åtskillnad av något slag (artikel 2). Samma rättig- heter gäller oavsett t.ex. kön eller funktionsnedsättning. Artikel 2 innebär även att barn som inte är svenska medborgare, såsom ett barn med uppehållstillstånd, ett barn som söker asyl eller ett barn som befinner sig utan tillstånd i omfattas av rätten att fritt uttrycka sina åsikter i alla frågor som rör dem (artikel 12). betonar att en stat ska vidta åtgärder mot diskriminering, även diskriminering mot sårbara eller marginalise- rade grupper av barn, så att ett barn tillförsäkras sin rätt att bli hörd och kan delta i alla frågor som rör barnet, på lika villkor som alla andra barn. Enligt kommittén bör särskild uppmärksamhet ägnas åt barn med funktionsnedsättning samt flickors rätt att bli hörda och att få stöd att uttrycka sina åsikter.11 Genom artikel 6 garanteras ett barn den grundläggande rätten till liv som uttrycks som en universell mänsklig rättighet i den allmänna förklaringen om de mänskliga rättigheterna och den internationella konventionen om medborgerliga och politiska rättigheter. Vidare ska ett barns överlevnad och utveckling säkerställas till det yttersta av en stats förmåga. Eftersom ett barns existens är en förutsättning för att det ska kunna åtnjuta övriga rättigheter i konventionen får arti- kel 6 en naturlig prioritet och blir på så sätt grundläggande för hela genomförandet av konventionen. 10Jämför (2019) s. 401. 11CRC/C/GC/12 p. 75–78. Artikel 12 – uttrycka åsikter och få dem beaktade menar att rätten till överlevnad och utveck- ling endast kan genomföras genom ett helhetsperspektiv. Det sker enligt kommittén genom att alla de andra bestämmelserna i konven- tionen tillämpas och ses i relation till varandra.12 Kommittén förvän- tar sig att en stat tolkar ordet ”utveckling” i dess vidaste bemärkelse, som ett helhetsbegrepp som omfattar barnets fysiska, mentala, and- liga, moraliska, psykologiska och sociala utveckling.13 Barnrättskom- mittén betonar vikten av att främja möjligheter för ett barns rätt att bli hörd, eftersom ett barns deltagande även är ett verktyg för att stimulera en fullständig utveckling av barnets personlighet och fort- löpande utveckling av barnets förmågor i enlighet med artikel 6 och målen för utbildning i artikel 29.14 I är det en utgångspunkt att familjen är den grundläggande och naturliga enheten för ett barn, vilket bl.a. framgår av konventionens inledning (preambel). Föräldrar eller andra vårdnads- havare har i första hand ansvaret för ett barns överlevnad och ut- veckling (artiklarna 5 och 18). I föräldrarnas ansvar ligger bl.a. att se till barnets bästa och att på ett sätt som står i överensstämmelse med den fortlöpande utvecklingen av barnets förmåga ge barnet råd och ledning då det utövar sina rättigheter. har staten det yttersta ansvaret för ett barns överlevnad och utveckling samt för att barnet ges det skydd och stöd som det behöver (jämför bl.a. artiklarna 3.2, 6, 9, 19, 20, 23, 26, 27, 32–36, 38 och 39). Enligt artikel 4 ska en stat vidta alla lämpliga lagstiftningsåtgär- der, administrativa åtgärder och andra åtgärder för att genomföra de rättigheter som erkänns i konventionen. I fråga om ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter ska en stat till fullo utnyttja sina tillgängliga resurser för att vidta sådana åtgärder. Vid behov ska sådana åtgärder vidtas inom ramen för det internationella samarbetet. Vid alla åtgärder som rör barn, vare sig de vidtas av offentliga eller privata sociala välfärdsinstitutioner, domstolar, administrativa myn- digheter eller lagstiftande organ, ska i första hand beaktas vad som bedöms vara barnets bästa (artikel 3.1). 12CRC/C/GC/7 p. 13CRC/GC/2003/5 p. 14CRC/C/GC/12 p. Jämför (2019) s. 399 och 400. Artikel 12 – uttrycka åsikter och få dem beaktade Syftet med begreppet barnets bästa är enligt barnrättskommittén att säkerställa att barn både fullt och faktiskt kan åtnjuta alla de rättig- heter som erkänns i konventionen. Kommittén understryker att en vuxen persons personliga bedömning av ett (eller flera) barns bästa inte får ha företräde framför rättigheterna enligt konventionen; ingen rättighet ska kunna inskränkas av en skönsmässig tolkning av barnets bästa. Vidare framhåller kommittén att barnets bästa är ett dynamiskt koncept, som kräver att man gör bedömningar anpassade till det specifika sammanhanget.15 Av förarbetena till konventionen framgår bl.a. att artikel 12 om ett barns rätt att få uttrycka sin åsikt i frågor som rör det diskute- rades i relation till artikel 3.1.16 understryker den nära kopplingen mellan artiklarna och att artiklarna kompletterar varandra. Den ena handlar om att förverkliga barnets bästa, den andra anger tillvägagångssättet för att lyssna till barnets eller barnens åsik- ter och beakta dem i alla frågor som rör barnet, inklusive bedöm- ningen av barnets bästa. Det går, enligt kommittén, inte att tillämpa artikel 3.1 korrekt om kraven i artikel 12 inte uppfylls. Kommittén anser att artikel 3.1 stärker funktionaliteten i artikel 12 genom att främja barns grundläggande roll i alla beslut som påverkar deras liv.17 Enligt barnrättskommittén har ett barn även rätt att avstå från att utöva sin rättighet; att uttrycka sina åsikter är för barnet ett val, inte en skyldighet.18 I en bedömning och prövning av barnets bästa ingår att ta hänsyn till samtliga grundläggande principer och konventionen i sin helhet. Artikel 3.1. omfattar även lagstiftande organ. Principen om barnets bästa ska därmed beaktas vid den lagreglering som krävs för att säker- ställa rättigheterna som stadgas i artikel 12. Övriga rättigheter enligt ska också beaktas i bedömningen av barnets bästa. Sådana bedömningar bör till viss del även bygga på barns egna upp- levelser och åsikter i enlighet med artikel 12. 15CRC/C/GC/14 p. 1 och 4. 16HR/PUB/07/1, artikel 3, E 2 p.127–129. HR/PUB/07/1, artikel 12, C 4 p. 17CRC/C/GC/14 p. 18CRC/C/GC/12 p. Artikel 12 – uttrycka åsikter och få dem beaktade I sin allmänna kommentar om barnets bästa lyfter barnrättskom- mittén särskilt fram den roll som lagstiftande organ har. Kommittén betonar att artikel 3.1 både gäller barn i allmänhet och barn som in- divider. Det innebär, enligt kommittén, att varje gång en lag eller en bestämmelse antas eller en internationell överenskommelse ingås, som rör ett barn, bör beslutet styras av hänsyn till barnets bästa.19 Kommittén uppmanar staterna att ta fram lagstiftning som gör det nödvändigt för beslutsfattare i domstolsförfaranden och administra- tiva förfaranden att förklara vilken hänsyn som tas till barnets åsikter och till konsekvenserna för barnet.20 har också uttalat att artikel 12 rör både en- skilda barn och barn i grupp samt att barns åsikter kan tillföra relevanta perspektiv och erfarenheter och ska beaktas vid beslutsfattande, ut- formande av politik och utarbetande av lagar och/eller åtgärder som rör barn samt vid utvärdering av desamma. Kommittén betonar dock att det av förarbetena till konventionen framgår att artikel 12 inte avsåg ett allmänt politiskt mandat.21 Enligt artikel 3.1 ska det vid varje åtgärd som rör ett barn i första hand beaktas vad som bedöms vara barnets bästa, oavsett om åtgär- den vidtas av t.ex. domstolar eller administrativa myndigheter. I en bedömning av barnets bästa ska hänsyn tas till alla de rättigheter som ett barn har enligt och som är relevanta i samman- hanget. Ett barn ska också ges möjlighet att uttrycka sin åsikt inför att ett beslut eller en åtgärd vidtas (jämför artikel 12). Enligt artikel 12 ska staten tillförsäkra det barn som är i stånd att bilda egna åsikter rätten att fritt uttrycka dessa i alla frågor som rör barnet. Barnets åsikter ska också tillmätas betydelse i förhållande till ålder och mognad. Ett barn ska särskilt beredas möjlighet att höras, antingen direkt eller genom företrädare eller ett lämpligt organ, i alla domstolsförfaranden och administrativa förfaranden. understryker att en bedömning av ett barns bästa ska ske med utgångspunkt i barnets specifika omständigheter. 19CRC/C/GC/14 p. 31, se även CRC/C/GC/12 p. 20CRC/C/GC/12 p. 21CRC/C/GC/12 p. 9, 12, 27 och 87. Artikel 12 – uttrycka åsikter och få dem beaktade Fokus måste enligt kommittén ligga på att identifiera möjliga lös- ningar, som ser till barnets bästa med full respekt för rättigheterna i konventionen och dess fakultativa protokoll.22 Vidare är det enligt kommittén av vikt att följa upp åtgärder och beslut,23 dvs. ta reda på hur barnet upplevt insatserna och om de varit till barnets bästa. Som tidigare nämnts är artiklarna 3 och 12 intimt förknippade, där rätten för ett barn att uttrycka sina åsikter blir en del av ett tillväga- gångssätt för att bedöma och fastställa barnets bästa. (Läs mer om barnets bästa som ett tillvägagångssätt i kapitlet om artikel 3.) Vid alla åtgärder som rör barn, vare sig de vidtas av offentliga eller privata sociala välfärdsinstitutioner, domstolar, administrativa myn- digheter eller lagstiftande organ, ska i första hand beaktas vad som bedöms vara barnets bästa (artikel 3.1). En åtgärd omfattar även själva förfarandet.