sou · H8B344 · 2020-08-20 00:00:00 — I domen slår fast att är skyldigt att tillgodose de grundläggande fri- och rättigheterna och de mänskliga rättigheterna effektivt på det nationella planet, vilket för- utsätter att kränkningar av dem ersätts, oberoende av om finsk lag- stiftning föreskriver ersättning för den aktuella överträdelsen eller Rättsläget i andra länder Rätten att få ett käromål angående oskäligt dröjsmål prövat av domstol och rätten att erhålla ersättning om myndighetsåtgärder kan anses oskäligt fördröjda kan enligt baseras på grundlagen (21 och 22 §§) och (artiklarna 6, 13 och 41). I rättsfallet HD 2013:52 hade en senare frikänd person suttit anhållen, men under en så att ersättning inte kunde utgå enligt en särskild lag om ersättning av statens medel vid felaktiga fri- fhetsberövanden. Den skadelidande yrkade därför ersättning med åberopande av . anför följ- ande i domskälen: 14.Enligt 7 § 3 mom. grundlagen får den personliga integriteten inte kränkas och ingen får berövas sin frihet godtyckligt eller utan laglig grund. Bestämmelsen ger uttryck för vikten av skydd mot olagligt och godtyck- ligt frihetsberövande. Friheten är på det sätt som beskrivs i punkt 11 även tryggad i människorättskonventionen, enligt vars 13 artikel envar vars rättigheter och friheter enligt denna konvention har kränkts ska ha till- gång till effektiva rättsmedel inför nationella myndigheter. Rättsmedlen bestäms således enligt den nationella rättsordningen, men de måste vara effektiva såväl i praktiken som rättsligt. Grundlagens 22 § förutsätter att man i rättstillämpningen tolkar lagen på ett sätt som främjar ett förverk- ligande av de grundläggande och mänskliga rättigheterna. Den skadelidande erhöll i skadestånd. För en analys av rätts- fallet, se , Konstitutionell skadeståndsrätt – Framtids- vision eller demokratisk återvändsgränd?, Juridisk 2018–19 s. 23. I en senare dom, som inte avser skadeståndsansvar, behandlar genomslag i finsk rätt (HD 2015:14). Domstolen påpekar att syftet med att inkorporera i finsk rätt var att utveckla skyddet för de grundläggande fri- och rättigheterna genom att utvidga och precisera de i grundlagen tryggade rättigheterna på det sätt som anges i de inter- nationella konventionerna om mänskliga rättigheter samt genom att öka möjligheten att direkt tillämpa de grundläggande fri- och rättig- heterna i domstolarna och hos andra myndigheter (punkt 21). I ett annat rättsfall dömde ut skadestånd med anledning av en överträdelse av en persons grundläggande mänskliga rättigheter, trots att yrkandet föll under taleförbudet (HD 2016:20). I målet hade en förvaltningsdomstol fastställt polisens beslut att avslå en ansökan om uppehållstillstånd, utan att ta del av vissa hemliga Rättsläget i andra länder uppgifter som polisens beslut byggde på. Hovrätten tillerkände med stöd av skadeståndslagen personen ideellt skadestånd. ansåg å sin sida att den skadelidandes talan enligt skadeståndslagen på grund av taleförbudet inte kunde prövas. dömde ändå ut ersättning med anledning av att den skade- lidandes grundläggande och mänskliga rättigheter hade överträtts. Skadeståndet, avseende bl.a. ideell skada, bestämdes till . (Domstolens minoritet ansåg att den skadelidande fick anses vara till- räckligt gottgjord redan genom själva konstaterandet av att det hade skett en överträdelse.) I det sistnämnda målet bygger sin argument- ation framför allt på att det hade skett en överträdelse av Europakon- ventionen. anges att även de i grundlagen skyddade rättig- heterna hade överträtts. För en analys av rättsfallet, se Sisula-Tulokas, Skadeståndslagens taleförbud, grundlagen och europarätten – och HD 2016:20, Tid- skrift utgiven av i , 6/2016 s. 595. Sisula- Tulokas anmärker att i rättsfallet inte närmare analyserar grundlagens självständiga betydelse. Enligt Sisula-Tulokas bör en domstol, om den kan döma ut skadestånd vid överträdelser av de av skyddade rättigheterna, kunna göra det också vid överträdelser av klara grundlagsrättigheter (s. 609). I ett mål som inte rörde skadestånd tillerkände utan direkt lagstöd ett bolag ersättning för den skada som det hade lidit vid en felaktig tillämpning av byggnadsskyddslagen. Den lagen saknade bestämmelser om ersättning avseende den aktuella situa- tionen. Domstolen ansåg att det grundlagsstadgade egendomsskydd- et innebär att de ersättningsprinciper som byggnadsskyddslagen ger uttryck för när det annars gäller beslut om byggnadsskydd skulle till- lämpas (HD 2004:26). Slutligen kan nämnas att i ett fall, med åsido- sättande av skadeståndslagen, har dömt staten att betala skadestånd på grund av en överträdelse av diskrimineringsförbud (HD 2013:58). I regeringsprogrammet anges att bestämmel- serna om det allmännas skadeståndsansvar i skadeståndslagen kommer att ses över . Rättsläget i andra länder togs det in en ny rättighetskatalog i den isländska grundlagen, som är . Hæsti- rétturinn () har i flera fall åsidosatt lagregler med hänvisning till dessa fri- och rättigheter. Den isländska skadeståndslagen är . Lagen påminner om motsvarande lagar i de övriga nordiska länderna. Detsamma gäller skadeståndsrätten i övrigt. Det saknas särskilda bestämmelser som ger domstolarna möjlig- het att besluta om skadestånd för det allmännas överträdelser av grund- lagen eller . Den enskilde är hänvisad till att åbe- ropa den allmänna skadeståndsrätten, eller så får han eller hon vända sig till . Några rättsfall från isländska domstolar om skadestånd vid överträdelser av fri- och rättigheter finns inte. Däremot finns det fall då stat och kommun har ådömts att ersätta skada som har vållats genom fel eller försummelse vid myndighets- utövning. En förutsättning för skadeståndsansvar är att det allmänna har varit vållande. Det har förekommit att staten har betalat ersättning av ex gratia- karaktär till skadelidande; 2011 ersattes på så vis personer som utsatts för övergrepp eller försummelser i samhällsvården av barn och unga. Några planer på att lagstifta på området tycks inte finnas. Den tyska grundlagen innehåller en rättighetskatalog (artiklarna 1–19). Därutöver har , liksom övriga mer betydande internationella konventioner om mänskliga rättigheter, inkorporerats. Författningsdomstolens (Bundesverfassungsgericht) och övriga domstolars starka framhävande av grundlagen har inneburit att allmänt sett spelar en begränsad roll. Europa- konventionen får således praktisk betydelse endast om den tillför ett nytt perspektiv på fri- och rättigheterna i grundlagen eller när den i något avseende kommer i konflikt med det nationella skyddet (se , Damages for the Infringement of Human Rights in , i Bagińska s. 104 f.). Människovärdet utgör grunden för rättighetsreglerna, som uttryck- ligen är juridiskt bindande och direkt tillämpliga för lagstiftaren och Rättsläget i andra länder myndigheterna (artikel 1 Grundgesetz). En enskild vars fri- och rättig- heter överträds av en myndighet har enligt grundlagen rätt att vända sig till domstol (artikel 19 fjärde stycket Grundgesetz). Staten och myndigheterna ansvarar enligt grundlagen vidare för fel och försummelser som deras tjänstemän förorsakar enskilda vid utövande av tjänsteplikten. Detta utesluter inte möjligheten att föra talan mot den enskilde tjänstemannen vid uppsåtligt eller grovt oakt- samt handlande. Den enskilde garanteras rätten att utkräva ansvar och föra talan om skadestånd inför domstol på dessa grunder (arti- kel 34 Grundgesetz). Enskilda kan således vid författningsdomstolen föra talan om att deras rättigheter enligt grundlagen har överträtts. En sådan talan pröv- as bara om den enskilde först har uttömt andra möjligheter att få rättelse, t.ex. genom att överklaga ett rättsstridigt beslut. Rättighets- skyddet omfattar även juridiska personer. Mer detaljerade regler om ansvar och skadestånd finns i den all- männa civillagen. Det finns dock inte några bestämmelser specifikt om ersättning vid rättighetsöverträdelser. Tjänstemän och, i vissa fall, myndigheten i fråga, ansvarar för skada som uppstår genom uppsåt- ligt eller oaktsamt handlande vid utövande av tjänsteplikten (839 § Bürgerliches Gesetzbuch). I tjänsteplikten ligger att tjänstemannen ska handla i enlighet med grundlagen och . Fel och försummelse vid normgivning utgör inte grund för ersättning enligt denna lagstiftning. Utgångspunkten är att ansvar inte inträder om den skadelidande inte har sett till att förhindra skadan genom att använda sig av befint- liga rättsmedel. Den som har försummat att överklaga en dom eller ett beslut till högre instans har ingen rätt till skadestånd, om det inte visas att han eller hon inte har varit vårdslös. Vidare utgår skadestånd bara om den skadelidande inte kan få ersättning på annat sätt. Vissa begränsningar i skadeståndsansvaret finns i fråga om rätts- liga bedömningar i domar och beslut. I dessa fall krävs att domarens eller beslutsfattarens handlande är belagt med straff för att ett skade- ståndsansvar ska inträda. Skälet till detta är att domar och beslut som vunnit laga kraft enligt huvudregeln inte ska kunna överprövas inom ramen för en efterföljande skadeståndstalan. Undantaget gäller dock inte i situationer där den skadelidande har vägrats tillgång till dom- stolsprövning eller vid dröjsmål i övrigt i strid med en domares tjänsteplikt. Rättsläget i andra länder Ersättningsgilla skador omfattar framför allt olika typer av eko- nomiska skador. För att ideellt skadestånd ska kunna utgå krävs som utgångspunkt att det är fråga om skada avseende person, hälsa, frihet eller sexuellt självbestämmande (253 § Bürgerliches Gesetzbuch). Där- utöver finns det enligt rättspraxis en möjlighet att få ersättning för intrång i den personliga integriteten, om den skadelidande inte kan få gottgörelse på annat sätt. Det finns inte någon begränsning till allvarliga överträdelser av tjänsteplikten. Det finns också särskild lagstiftning om ersättning från det all- männa i vissa fall, exempelvis när det gäller frihetsberövanden som i efterhand visar sig vara grundade på oriktiga misstankar. Rättsfall där den skadelidande begär skadestånd på grund av en överträdelse av grundlagen är mycket sällsynta. utgör sådana överträdelser en överträdelse av en mer specifik lagreglerad tjänsteplikt utanför den konstitutionella rätten. Domstolarna prövar därmed en skadeståndstalan utifrån den mer specifika tjänsteplikten. Sammantaget är utformningen av skadeståndsansvaret vid över- trädelser av fri- och rättigheter komplicerad. Det är fråga om ett sam- spel mellan lag, internationell rätt och domstolspraxis. I den juridiska litteraturen har det anförts att en allmän förpliktelse för staten att ersätta varje överträdelse av fri- och rättigheter som inte kan gott- göras på annat sätt skulle leda till oöverskådliga statsfinansiella kon- sekvenser, bl.a. mot bakgrund av historiska förhållanden. Det har ansetts bättre att upprätthålla ett starkt rättighetsskydd med andra medel. Se vidare , Damages for the Infringement of Human Rights in , i Bagińska s. 130 f. Några planer på att lagstifta på området tycks inte finnas. Skyddet för fri- och rättigheter regleras konstitution och förklaring om människans och medborgarens rättigheter. ratificerade 1974, och konventionen är direkt tillämplig. (Conseil constitutionnel) utför en abstrakt för- handskontroll av nya lagars grundlagsenlighet. kan också, på begäran av en enskild part, utöva en konkret normkontroll i ett pågående mål eller ärende. Rättsläget i andra länder fått stort genomslag. Någon sådan rätt har inte andra domstolar när det gäller lagars förenlighet med konstitutionen. verksamhet har inneburit att konstitutionen får allt större betydelse i det praktiska rättslivet. Se vidare , , i , red., Komparativ konstitutionell rätt, 2 uppl., 2015, s. 161 f. Någon uttrycklig förankring av rätten till ersättning för rättig- hetsöverträdelser finns inte i grundlagen eller rättighetsförklaringen. Rätten till sådan ersättning anses ändå vara konstitutionellt garanterad. Det finns inte heller några särskilda civilrättsliga regler om stat- ens skadeståndsansvar för rättighetsöverträdelser. Men genom en konventionskonform tolkning och tillämpning av skadeståndsrätten finns det en rätt till skadestånd. En skadeståndstalan kan föras även om den skadelidande har andra möjligheter till gottgörelse. Om en enskild person väcker en skadeståndstalan mot staten under åberopande av att det har skett en överträdelse av en fri- och rättighet, prövas den av domstolarna inom ramen för principerna för s.k. statsansvar. Utifrån allmänna civilrättsliga principer har detta ansvarssystem utvecklats och formulerats successivt genom förvalt- ningsdomstolarnas rättstillämpning. För skadestånd krävs normalt att en företrädare för staten har begått en oegentlighet (faute de service), dvs. en allvarlig försummelse. Den högsta förvaltningsdomstolen, Conseil d’Etat, har uttalat att oaktsamhet av normalgraden är tillräckligt för att staten ska kunna åläggas ansvar i fall av långsam handläggning i förvaltningsmål. Den skadelidande måste visa att han eller hon har lidit konkret, faktisk och direkt skada av statens handlande. Den skadegörande handlingen kan vara en följd av ett beslut i ett enskilt fall, en myndig- hetsföreskrift och ibland även av själva lagen. Även ideell skada ersätts. En mer sammanhållen rättspraxis har framför allt vuxit fram när det gäller rätten till ekonomisk kompensation till följd av överträd- elser av rätten till rättegång inom skälig tid. Därutöver finns det sär- skild lagstiftning som reglerar statens skadeståndsansvar på vissa områden (t.ex. vid obligatorisk vaccination, naturkatastrofer och HIV-smitta som överförts vid blodtransfusion). Bestämmelser om skadeståndsansvar och rätt till ersättning vid långsam handläggning finns i lagstiftning om de allmänna domstol- arnas organisation. Reglerna omfattar även fall där enskilda inte har fått en rätt till tillgång till domstol och domstolsprövning, t.ex. Rättsläget i andra länder genom att domstolarna inte uppfyllt sin skyldighet att avgöra ärenden och mål (déni de ). grundlag är och innehåller en rättighets- katalog. har även införlivat . Enligt grundlagen är domstolarna inte behöriga att utföra någon lagprövning (artikel 120). Någon författningsdomstol finns följakt- ligen inte heller. Den holländska civillagen innehåller en allmän skadeståndsbestäm- melse (6:162 § Burgerlijk Wetboek). Några särskilda regler för det allmännas skadeståndsansvar finns inte. Det allmännas överträdelser av fri- och rättigheter omfattas inte formellt av civillagen, men skade- ståndsansvaret tillämpas ändå på sådana överträdelser eftersom det anses ge uttryck för allmänna principer (, Damages for Fun- damental Rights Violations, Dutch Perspectives, i Bagińska s. 246). För skadestånd krävs bl.a. att det har skett en olaglig handling eller underlåtenhet. En sådan handling eller underlåtenhet kan bestå i en överträdelse av en fri- och rättighet. Grundlagen och Europa- konventionen anses ge det allmänna uttryckliga skyldigheter i för- hållande till enskilda; överträdelser är att betrakta som olagliga hand- lingar (s. 246 f.). För ansvar krävs att skadevållaren har varit oaktsam eller annars ansvarar enligt lag eller allmänna principer. En viktig princip är att både det allmänna och enskilda har en allmän omsorgsplikt. Skadestånd kan avse både ekonomisk och ideell skada (6:95 § Burgerlijk Wetboek). Ersättning för ideell skada kräver dock särskilt lagstöd. Sådant finns bl.a. vid personskada, ärekränkning och när den skadelidande på annat sätt har lidit skada i privatlivet (6:106 § Burgerlijk Wetboek). Domstolarna har prövat ett antal mål om olika fri- och rättigheter, där de skadelidande har åberopat både grundlagen och . Bland annat har det utvecklats en praxis för skadestånd på grund av rättegångar som inte har genomförts inom skälig tid, vilken går längre än vad kräver. Det finns vidare mål om skadestånd på grund av överträdelser av rätten Rättsläget i andra länder till respekt för privatliv och familjeliv samt skyddet mot frihets- berövanden (s. 247). I rättspraxis har skadestånd ansetts ha en funktion att gottgöra rättighetsöverträdelser. I ett ledande rättsfall har således Högsta dom- stolen ådömt en kommun att betala skadestånd direkt på grundval av en överträdelse av rätten till privatliv (Gemeente v. X, Hoge Raad [2005] NJ: 391, om polisens underlåtenhet att skydda en familj mot ligister). Domstolen hänvisar till både grund- lagen och . Det finns dessutom rättsfall där domstolarna med åberopande av grundlagen eller har dömt ut skadestånd på grund av överträdelser av fri- och rättigheter som har begåtts av privata rättssubjekt, t.ex. ett sjukhus. Intresseavvägningen mellan skade- vållaren och den skadelidande sker dock inte på samma sätt som när det görs gällande att det allmänna är skadevållare. Allmänt sett ökar betydelsen av grundläggande rättigheter inom civilrätten (s. 246 och 250 f.). Den spanska grundlagen innehåller en rättighetskatalog. Dessutom finns det bestämmelser om skadestånd vid överträdelser av rättigheterna (artikel 106). I enlighet med villkor som närmare fastställs i lag har enskilda personer rätt till ersättning för varje skada som de har lidit vid intrång i sin äganderätt eller andra rättigheter, om skadan har förorsakats av ett handlande från det allmännas sida. Undantag görs för oförutsedda situationer utanför den ansvariges kontroll, s.k. force majeure. Även kan direkt åberopas som grund för ersättningsanspråk. En talan om att det har skett en överträdelse av en grundlags- skyddad rättighet kan bara föras i Författningsdomstolen, Tribunal Constitucional. Den lagstiftning som framför allt är av betydelse vid bedömning av skadeståndsyrkanden som avser den offentliga förvaltningen är förvaltningslagen (no. 39/2015). I den lagen finns bestämmelser om statens ansvar vid felaktig myndighetsutövning. Krav som avser fel- Rättsläget i andra länder aktig handläggning i domstol kan även framställas med stöd av lagen om förvaltningsdomstolar (no. 40/2015). I korthet innebär den nämnda lagstiftningen att enskilda som anser sig ha lidit skada till följd av olika åtgärder som vidtagits inom den offentliga förvaltningen och rättsväsendet kan kräva skadestånd för detta. Skadestånd förutsätter att åtgärden (eller underlåtenheten) bedöms vara olaglig. En viktig faktor är om den enskilde har varit förpliktad att tåla skadan. Även ideell skada ersätts, i den mån det är möjligt att beräkna den. Skadan måste dock vara orsakad av ett kon- kret beslut riktat direkt mot en enskild samt ha uppkommit inom ramen för statens offentliga uppdrag. Vidare kan varje förvaltningsbeslut överprövas av domstolarna. Den slovakiska grundlagen är och innehåller en rättighets- katalog. har vidare tillträtt . Enligt grundlagen har enskilda personer rätt till ersättning för skador som han eller hon har lidit till följd av ett olagligt beslut fattat av en domstol eller en myndighet (artikel 46.3). Därutöver har en- skilda rätt att anföra klagomål till författningsdomstolen om att deras grundläggande rättigheter och friheter har åsidosatts (artikel 127). Även de rättigheter som finns i internationella konventioner om mänskliga rättigheter som har ratificerat, inklusive Europa- konventionen, omfattas av denna möjlighet. Om författningsdomstolen anser att ett klagomål är berättigat, ska den fatta ett beslut där det framgår att klagandens rättigheter eller friheter har åsidosatts till följd av ett visst beslut, en särskild åtgärd eller annan överträdelse av rättigheten i fråga. En förutsätt- ning för detta är att klaganden har uttömt alla andra effektiva rättsmedel. Om den konstaterade överträdelsen är ett resultat av någon form av underlåtenhet, kan författningsdomstolen beordra ansvariga mynd- igheter och domstolar att vidta nödvändiga åtgärder. I beslutet får domstolen även förordna om adekvat ekonomisk ersättning till den skadelidande. Mer specifika bestämmelser som kan åberopas som grund för skade- ståndsanspråk mot det allmänna finns i lagen om skadeståndsansvar Rättsläget i andra länder vid utövande av offentlig myndighet (no. 514/2003). Lagen är till- lämplig vid beslutsfattande och annan myndighetsutövning som relaterar till skyddade rättigheter och intressen (2 §). Statens ansvar utsträcker sig också till felaktig myndighetsutövning (3 §). Med det menas bl.a. myndigheters underlåtenhet att företa olika handlingar inom angivna tidsfrister, olika typer av inaktivitet eller passivitet i övrigt samt andra olagliga ingrepp i enskildas rättigheter och intressen såsom de definierats i lag. Den som har lidit skada med anledning av sådant handlande har rätt till ersättning (9 §). Ersättning för ekonomisk skada innefattar förlorad vinst och, i fall där konstaterandet av en överträdelse inte anses utgöra tillräcklig gottgörelse, ideell ersättning (17 §). Det finns ett krav på adekvat kausalitet mellan rättighetsöverträd- elsen och skadan, men inte på oaktsamhet. Innan den enskilde går till domstol, måste han eller hon vända sig till den myndighet som i första hand ansvarar för överträdelsen. Myndigheten har på sig att ta ställning till ersättningskravet. När det gäller skadeståndets storlek finns det ett i lag bestämt tak- belopp. Skadeståndet får således inte överstiga det högsta belopp som gäller för ersättning till vissa brottsoffer, vilket i sin tur bestäms uti- från bl.a. den rådande minimilönen. Vidare innehåller den allmänna civillagen bestämmelser om rätten för enskilda till skydd för sin person och den personliga integriteten samt om skadestånd. Den enskilde har rätt att kräva att kränkningar av rätten till skydd för den personliga integriteten inte ska förekomma, att följdverkningarna av sådana kränkningar ska elimineras och att gottgörelse i övrigt ges. I fall där tillräcklig gottgörelse inte kan ges genom andra åtgärder finns även en rätt till ekonomisk ersättning för ideell skada. Ersätt- ningens storlek beslutas av domstol med beaktande av hur pass all- varlig den uppkomna skadan är och omständigheterna kring över- trädelsen. Domstolen kan även beordra att det olagliga ingreppet i den skyddade rättigheten ska upphöra. Skadeståndsansvarig är inte bara staten, utan alla som har förorsakat skada genom kränkning av den personliga integriteten. I den allmänna civillagen finns också bestämmelser om de närmare villkoren för skadestånd och vad det omfattar. Bland annat krävs ett orsakssamband mellan den skadegörande handlingen och skadan. Skadeståndet omfattar den faktiska skadan och förlorad vinst. Rättsläget i andra länder Domstolarna tillerkänner i förekommande fall enskilda skadestånd med tillämpning av den nämnda lagstiftningen. är en del av lagstiftningen och anses utgöra en minimistandard för fri- och rättigheter. I rättspraxis hänvisas till både grundlagen och kon- ventionen, och det regelverk som ger det starkaste skyddet för den enskilde tillämpas. Några planer på att lagstifta på området tycks inte finnas. saknar skriven grundlag. Den offentliga makten be- gränsas av bl.a. konstitutionell praxis och common law med principer som t.ex. habeas corpus. trädde en lag om mänskliga rättigheter, Human Rights Act, i kraft. Syftet med lagen är att förstärka skyddet för flertalet av de rättigheter som finns i (”to bring those rights home”). Lagregler om fri- och rättigheter hade tidigare saknats. Genom lagen har det tillskapats en möjlighet för enskilda att med direkt stöd av få en prövning av om en domstol eller en myndighet har förfarit på ett sätt som är oförenligt med kon- ventionen och att få skadestånd eller annan gottgörelse till följd av detta. Enskilda ska slippa den kostnad och tidsutdräkt som det inne- bär att ta sitt fall till . Sedan lagen om mänskliga rättigheter tillkom har den legat till grund för nästan alla ersättningsanspråk vid domstolarna för rättig- hetsöverträdelser. Lagen speglar bl.a. genom att skadestånd förutsätter att den enskilde inte har fått gottgörelse för överträdelsen på annat sätt.