sou · H8B362 · 2020-11-12 00:00:00 — 4.utföra diagnostik av zoonoser, epizootiska och övriga anmäl- ningspliktiga sjukdomar hos djur inklusive diagnostik som före- skrivs i , 5.utreda spridning av smittämnen och kemiska risksubstanser i foder samt arbeta förebyggande med fodersäkerhet, 6.utföra diagnostik av smittämnen och kemiska risksubstanser i foder, 7.bedriva forsknings- och utvecklingsarbete inom sitt verksam- hetsområde, 8.följa och analysera utvecklingen av sjukdomstillstånd hos domesti- cerade och vilda djur, 9.följa och analysera utvecklingen av resistens mot antibiotika och andra antimikrobiella medel bland mikroorganismer hos djur och i livsmedel, 10.verka för en rationell användning av antibiotika till djur, 11.inom ramen för sitt verksamhetsområde tillhandahålla tjänster inom veterinärmedicinsk forensik, och 12.utforma en nationell övervakningsplan för epizootiska sjukdomar och zoonoser, vilken fastställs av . SVA är behörig myndighet enligt artikel 3.2 i och rådets direktiv /99/EG av en om över- vakning av zoonoser och zoonotiska smittämnen, om ändring av rådets beslut 90/424/EEG och om upphävande av rådets direk- tiv 92/117/EEG (zoonosdirektivet) och artikel 3.1 i Europaparla- mentets och rådets förordning (EG) nr 2160/2003 av om bekämpning av salmonella och vissa andra livsmedelsburna zoonotiska smittämnen (EU:s zoonosförordning). Den nuvarande ansvarsfördelningen avseende vilda djur Regleringen är inte alldeles tydlig när det gäller vilken myndighet som har ansvaret för djurhälsofrågor i vilda populationer och frågan har enligt uppgift från de berörda myndigheterna gett upphov till vissa diskussioner. Vi tolkar regelverket enligt följande. Enligt myndighetens instruktion ska säkerställa ett gott djurhälsotillstånd hos djur i människans vård och även bidra till att säkerställa en god folkhälsa genom att förebygga spridning av och bekämpa smittor hos djur i enlighet med vad som framgår av svenska författningar och EU-bestämmelser. har således ansvaret när det gäller hållna djur, men även i fråga om sjuk- domar hos vilda djur som kan hota hälsan hos människor eller hållna djur. När det gäller vilda vattenlevande djur bedömer vi att även Havs- och vattenmyndigheten har ett visst djurhälsoansvar. Som har fram- gått i avsnitt 3.2.8 finns det en viss överlappning mellan djurhälso- området och artskyddet och gränsen är inte alltid knivskarp. Havs- och vattenmyndigheten har bemyndigande att meddela föreskrifter om förflyttning av vilda fiskar och utsättning i naturvatten (2 kap. 18a § förordningen [1994:1716] om fisket, vattenbruket och fiskeri- näringen). Bemyndigandet är motiverat av både djurhälsoskäl och naturskydds- och artskyddskäl. ansvarar för frågor om jakt och vilt enligt jakt- lagstiftningen. Ett utbrott av en allvarlig viltsjukdom kan få lång- siktiga effekter på viltstammarna. ska då utifrån gällande regelverk vägleda om lämplig förvaltningsinriktning och om hur jaktlagstiftningen kan tillämpas för de eventuella åtgärder som behöver sättas in. har även bemyndigande att meddela föreskrifter angående vilthägn, se 41 a § och 42 § jaktför- ordningen (1987:905). Om det behöver bedrivas jakt i syfte att före- bygga eller bekämpa en smittsam djursjukdom kan det behöva fattas beslut om undantag från jaktregleringen, vilket i så fall är Natur- vårdsverkets ansvar. Länsstyrelsernas regionala områdesansvar gäller även i fråga om anmälningspliktiga sjukdomar hos vilda djur. Inom varje länsstyrelse ska det finnas en viltförvaltningsdelegation för samverkan i frågor som rör viltförvaltningen inom länet, se 2 § förordningen (2009:1474) om viltförvaltningsdelegationer. besluta om övergripande riktlinjer för bl.a. viltförvaltningen inom länet, skötsel av vissa stammar, och licensjakt och skyddsjakt inom länet. Skyddsjakt innebär att det görs ett undantag från huvudregeln om att vilt är fredat. Den omständigheten att ett vilt djur bär på en smitta som kan vara farlig för människor, tama djur eller stammar av vilda djur kan vara ett skäl för bedrivande av skyddsjakt.1 I regel är det som beslutar om skyddsjakt men beslutet ska i vissa fall fattas av . Som framgått under föregående avsnitt är SVA:s roll inte be- gränsad till hållna djur. Nuvarande reglering om in- och utförsel När det gäller in- och utförsel av bl.a. djur och djurprodukter i landet har en central roll. Det handlar till största delen om offentlig kontroll, men det ingår även vissa uppgifter som är att be- teckna som annan offentlig verksamhet. Enligt förordning (2016:1332) med instruktion för ska verket bl.a. övervaka och kon- trollera trafiken till och från så att bestämmelser om in- och utförsel av varor följs. övervakar att införsel sker i enlig- het med förordningen (1994:1830) om införsel av levande djur m.m. och de föreskrifter som meddelats med stöd av den och enligt och rådets förordning (EU) nr 576/2013 av om förflyttning av sällskapsdjur utan kommersiellt syfte och om upphävande av förordning (EG) nr 998/2003 (sällskaps- djursförordningen). ska därutöver utföra vissa uppgifter som ankommer på en medlemsstat respektive en behörig myndighet enligt sällskapsdjursförordningen. ansvarar för viktiga uppgifter vid införsel av levande djur enligt förordningen (1994:1830) om införsel av levande djur m.m. (se vidare i kapitel 11 och 12). Vid införsel från tredjeland av livsmedel av animaliskt ursprung utförs kontrollen av enligt förordningen (2006:812) om offentlig kontroll av livsmedel som importeras från ett tredje- land. Kontroll vid export av livsmedel utförs av den myndighet som enligt 23 § livsmedelsförordningen (2006:813) prövar frågan om godkännande eller registrering av en anläggning, dvs. 1Se riktlinjer för beslut om skyddsjakt, rapport 6568, . verket, , kommunen eller Försvarsinspektören för hälsa och miljö. I EU:s djurhälsoförordning används uttrycket införsel enbart i fråga om införsel från ett tredjeland eller ett territorium. Uttrycket förflyttningar används i förordningen för alla förflyttningar inom Europeiska unionen, och således även sådana som sker från ett med- lemsland till ett annat. Enligt bisjukdomslagen (1974:211) och bisjukdomsförordningen (1974:212) ligger det centrala ansvaret för förebyggande och bekämp- ning av bisjukdomar på . Viktiga uppgifter som rör bitillsynen sköts emellertid av bitillsynsmän. Dessa tillsynsmän sak- nar motsvarighet när det gäller andra landlevande djurslag och djur- sjukdomar. En orsak till att viktiga uppgifter lagts på tillsynsmännen –som oftast själva är biodlare – är att veterinärer, som används för kontroller avseende andra djurslag, ofta inte har kompetens inom bi- sjukdomsområdet. Veterinärutbildningen omfattar inte djurslaget bin. Bitillsynsmän utses av länsstyrelserna efter samråd med större biodlarföreningar inom länet. Till tillsynsman ska utses en person som är kunnig i biskötsel och som har tillräcklig kunskap om smitt- samma bisjukdomar och hur man bekämpar dem och som i övrigt kan anses som lämplig för uppdraget. Bitillsynsmännen är under- ställda länsstyrelserna och de ersätts enligt en taxa som Jordbruks- verket fastställer. Tillsynsmännen, som har till uppgift att inom sitt tillsynsdistrikt verka för bekämpning av de bisjukdomar som omfattas av regler- ingen, har flera viktiga befogenheter. Till att börja med har de vid sidan av regeringen och befogenheter att ålägga t.ex. en biodlare att vidta åtgärder för bekämpning av smittor, in- klusive destruktion av bisamhällen. Om biodlaren inte följer ålägg- andet kan tillsynsmannen låta verkställa åtgärden på den försumliges bekostnad. Tillsynsmannen kan även begära handräckning av Krono- fogdemyndigheten när det behövs för kontroll av att lagen eller bestämmelser som meddelats med stöd av lagen efterlevs eller för verkställighet av ett sådant beslut som nämnts. Den som inte följer ett beslut som tillsynsmannen fattat kan dömas till böter. Närmare bestämmelser om bitillsynsmännens uppgifter och befogen- heter finns i Statens jordbruksverks föreskrifter (SJVFS 1992:38) om kontroll av amerikansk yngelröta, varroakvalster och trakékvalster. kan, vid sidan av tillsynsmannen, fatta beslut enligt 3 § bisjukdomslagen i syfte att bekämpa eller hindra spridning av en bisjukdom som omfattas av lagen. ska även följa sjukdomens uppträdande och spridning och försöka utröna dess spridningsvägar, utfärda föreskrifter, anvisningar och råd, underrätta chefen för om utbrott och i övrigt leda be- kämpningen av sjukdomen. Det är även som med- delar beslut om smittförklaring av ett visst område. Länsstyrelserna ska på regional nivå biträda med bitillsynen, men har inga operativa uppgifter på området. Länsstyr- elserna kan alltså exempelvis inte meddela beslut om smittförklaring eller förelägganden åt biodlare att destruera ett bisamhälle eller vidta andra åtgärder. De bitillsynsansvariga länsstyrelserna har bl.a. i upp- gift att •ta emot biodlares anmälan om var bisamhällen är stadigvarande uppställda, •utse och sköta all administration kring tillsynsmän och hålla Jord- bruksverket uppdaterat om vilka personer som är utsedda till tillsynsmän, •ta emot biodlares anmälningar om misstanke om bisjukdom och utan dröjsmål kontakta den tillsynsman som ansvarar för distriktet där den berörda bigården finns, •omedelbart informera om man får kännedom om eller misstanke om smitta inom icke smittförklarat område, •meddela om en smittförklaring ska hävas eller ändras, •vid behov uppdra åt en tillsynsman att undersöka bisamhällen, •betala ut ersättning till biodlare eller fastighetsägare, och •sammanställa statistik från bitillsynen. 6.2.2Myndigheterna ska även utföra annan offentlig verksamhet Förslag: Annan offentlig verksamhet ska utföras av kontroll- myndigheterna och andra statliga myndigheter enligt vad som anges i djurhälsolagen och i föreskrifter som regeringen med- delar. Medlemsstaterna ska för vart och ett av de områden som omfattas av den nya kontrollförordningens tillämpningsområde utse den eller de behöriga myndigheter som ska ha ansvaret för att organisera eller genomföra offentlig kontroll och annan offentlig verksamhet. Alla uppgifter som en behörig myndighet ansvarar för enligt EU:s djur- hälsoförordning och annan EU-lagstiftning på djurhälsoområdet och som inte är offentlig kontroll utgör enligt vår bedömning annan offentlig verksamhet (artikel 2.2 i EU:s kontrollförordning). Det kan t.ex. handla om förebyggande åtgärder, smittspårning och provtag- ning som inte har samband med kontroll av regelefterlevnad eller uppfyllande av djurhälsokrav och bekämpningsåtgärder i samband med utbrott av en smittsam djursjukdom. Detsamma gäller sådana uppgifter som har överlämnats till en annan myndighet eller dele- gerats till ett organ med delegerade uppgifter eller en fysisk person. Vilka myndigheter som har huvudansvaret för den offentliga kon- trollen avseende respektive lag framgår av bestämmelser i epizooti- lagen, zoonoslagen, provtagningslagen och lagen om kontroll av husdjur. Den närmare ansvarsfördelningen mellan myndigheterna regleras i respektive lags förordning. Vi gör i kapitel 21 bedöm- ningen att det bör framgå av djurhälsolagen vilka myndigheter som ansvarar för offentlig kontroll och lämnar där även förslag om hur ansvaret för den offentliga kontrollen bör fördelas. På motsvarande sätt som för offentlig kontroll bör det av djurhälsolagen framgå vilka myndigheter som ansvarar för annan offentlig verksamhet. En bestäm- melse om detta bör därför tas in i lagen. Som framgått täcker uttrycket annan offentlig verksamhet många varierande uppgifter, alltifrån sådant som ingår i det som i de nuvarande djurhälsolagarna benämns som ”övriga åligganden”, till utseende av officiella laboratorier. Detta innebär att det inte alltid behöver vara samma myndighet som utövar både offentlig kontroll och annan offentlig verksamhet inom ett visst område. Uppgifter som utgör annan offentlig verksamhet kan också utföras av andra statliga myndigheter än de som pekats ut som kontrollmyndigheter av regeringen. Den närmare ansvarsfördelningen mellan myndig- heterna bör därför i likhet med vad som gäller för den offentliga kontrollen bestämmas i föreskrifter som regeringen meddelar. Av våra överväganden i de kommande kapitlen framgår att djur- hälsolagen föreslås innehålla ett antal bemyndiganden för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela före- skrifter eller fatta beslut i det enskilda fallet. Det kan handla om exempelvis förebyggande åtgärder eller åtgärder för att bekämpa ett sjukdomsutbrott. Det kommer av lagen eller dess förordning att framgå vilken myndighet som ska utföra respektive uppgift. I djur- hälsolagen bör det därför tydliggöras att annan offentlig verksamhet utförs av kontrollmyndigheterna och andra statliga myndigheter enligt vad som anges i lagen och i föreskrifter som regeringen med- delar. 6.2.3Ansvaret bör i huvudsak fördelas enligt samma principer som Bedömningar: Med undantag för uppgifter som rör bihälsa, bör ansvaret för uppgifter på djurhälsoområdet som utgör annan offentlig verksamhet i huvudsak fördelas mellan myndigheter enligt samma principer som . Ansvarsfördelningen bör fram- gå av föreskrifter som regeringen meddelar. Det bör finnas en möjlighet att i ungefär samma utsträckning som överlämna vissa beslut i det enskilda fallet till läns- styrelserna. Möjligheten bör dock göras mer enhetlig. Det bör inte finnas någon möjlighet att överlämna annan offentlig verk- samhet till kommunerna. Förslag: ska ha ansvar för att •leda och samordna de förebyggande åtgärderna och bekämp- ningen av smittsamma djursjukdomar enligt djurhälsolagen och de EU-bestämmelser som lagen kompletterar, och •samordna samarbetet och kontakterna med kommissionen och övriga medlemsstater. Om har överlämnat offentlig kontroll till läns- styrelsen ska verket även kunna överlämna sådan annan offentlig verksamhet som utövas i samband med den offentliga kontrollen. Skälen för bedömningarna och förslagen Ansvaret för annan offentlig verksamhet Vår bedömning är att ansvaret för uppgifter som utgör annan offentlig verksamhet som utgångspunkt bör fördelas mellan myn- digheter enligt samma principer som . I den mån en uppgift enligt EU:s djurhälsoförordning motsvarar en uppgift som finns enligt den nuvarande djurhälsoregleringen bör alltså utgångspunkten vara att samma myndighet eller samma myndigheter som an- svarar för uppgiften ska göra det även . Detta innebär att i de flesta fall bör ha rollen som behörig myndighet för sådan annan offentlig verksamhet som bedrivs enligt EU-regler- ingen. Om det finns goda skäl för att flytta ansvaret för en viss uppgift, bör det dock ske. Att en myndighet utsetts till behörig myndighet hindrar inte att myndigheten i fråga överför särskilda ansvarsområden avseende offentlig kontroll eller annan offentlig verksamhet till någon annan myndighet (artikel 4.2 i EU:s kontroll- förordning). Att en viss myndighet utför uppgifter som utgör annan offentlig verksamhet behöver alltså inte innebära att myndigheten också utses till behörig myndighet, förutsatt att en annan myndighet bär det yttersta ansvaret. Även ansvaret för uppgifter som följer av rent nationell reglering och som inte utgör offentlig kontroll bör, som utgångspunkt, för- delas enligt gällande principer. Det framgår av våra överväganden i avsnitt 5.6 att även sådana uppgifter bör omfattas av uttrycket ”annan offentlig verksamhet”. När det gäller bin och deras sjukdomar krävs det särskilda över- väganden och en ganska genomgripande förändring i förhållande till dagens ordning. Vi behandlar därför den frågan för sig, i avsnitt 6.2.4. Som utgångspunkt bör ansvarsfördelningen framgå direkt av den förordning som kompletterar den nya djurhälsolagen. Överlämnande till av annan offentlig verksamhet Enligt lagen (2006:806) om provtagning på djur, m.m. (hädanefter provtagningslagen) och förordningen (2006:815) om provtagning på djur, m.m. är det möjligt för att till länsstyrelserna eller kommunerna överlämna offentlig kontroll. I lagrådsremissen med förslag till ändringar till följd av den nya kontrollförordningen föreslås en möjlighet att överlämna även annan offentlig verksamhet till länsstyrelserna och kommunerna. Skälet för förslaget är att vissa åtgärder med stark anknytning till offentlig kontroll, och då i synner- het beslut om åtgärder vid bristande efterlevnad som uppdagas vid kontrollen, utgör annan offentlig verksamhet enligt den nya kon- trollförordningen. Om offentlig kontroll kan överlämnas är det naturligtvis lämpligt att även sådana åtgärder som naturligt hör sam- man med den offentliga kontrollen också kan överlämnas. Vi föreslår i kapitel 21 en möjlighet för att överlämna offentlig kontroll till . En bestämmelse med motsvarande verkan bör därför tas in i den nya djurhälsolagen. bör det tydlig- göras att avsikten inte är att skapa en möjlighet att generellt över- lämna annan offentlig verksamhet. Någon sådan generell möjlighet, som saknar motsvarighet i gällande rätt, bör enligt vår bedömning inte tas in i den nya djurhälsolagen. Det har inte framkommit något behov av en sådan möjlighet och en så bred möjlighet till överläm- nande skulle dessutom leda till svårigheter för länsstyrelser att planera sin verksamhet. För att man ska undvika osäkerhet och feltolkningar när det gäller räckvidden av möjligheten att överlämna uppgifter till länsstyrelserna, bör det i bestämmelsen anges att det handlar om sådan annan offentlig verksamhet som utövas i samband med den offentliga kontrollen. Vi gör i kapitel 21 bedömningen att det inte ska finnas någon möjlighet i den nya djurhälsolagen att överlämna offentlig kontroll till kommunerna. Redan av detta ställningstagande följer att den föreslagna bestämmelsen om överlämnande av annan offentlig verk- samhet som utövas i anknytning till offentlig kontroll inte bör om- fatta en möjlighet till överlämnande till kommunerna. En annan fråga är om det i den nya djurhälsolagstiftningen bör finnas bestämmelser om en möjlighet för att över- lämna uppgiften att fatta beslut i det enskilda fallet till eller någon annan statlig myndighet. kan överlämnande ske i fråga om –beslut enligt 4 a § epizootilagen om åtgärder vid grundad anled- ning att anta att det har inträffat ett fall av en epizootisk sjukdom och upphävande av sådana beslut, –beslut om smittförklaring enligt 5 § epizootilagen när det klarlagt att ett fall av epizootisk sjukdom inträffat och upphävande av sådana beslut, –beslut om upphävande av en veterinärs beslut enligt 4 § epizooti- lagen om spärrförklaring, –beslut enligt 9 § epizootilagen om krav på viss medverkan av bl.a. innehavare av slakterier, –beslut om provtagning och undersökning enligt 4 § zoonoslagen, och –beslut om förbyggande och bekämpning enligt 5 § zoonoslagen. Av epizootiförordningen respektive zoonosförordningen framgår att de angivna besluten i ett enskilt fall får överlämnas till läns- styrelsen. Den möjlighet som finns i respektive lag om överläm- nande till någon annan statlig myndighet har inte utnyttjats. Det kan i vissa situationer, och kanske främst när en djursjukdom fått spridning över stora delar av landet, finnas ett behov av att överlämna möjligheten att fatta beslut i det enskilda fallet till läns- styrelsen. En möjlighet för att besluta om ett sådant överlämnande bör därför finnas även i den nya regleringen. Även om utgångspunkten är att möjligheten i huvudsak bör motsvara det som gäller , ser vi att vissa förändringar måste göras för att regler- ingen inte ska bli alltför komplicerad och spretig. Vilka ändringar vi anser nödvändiga kommer att framgå av respektive övervägande- kapitel. Liksom bör föra en dialog med läns- styrelsen innan uppgifter delegeras. Det har inte framkommit att det finns något behov av över- lämnande till andra statliga myndigheter än länsstyrelserna. För det fall ett sådant behov uppkommer får möjligheten tas in i förordningen. Vår bedömning är alltså att det bör framgå av den förordning som kompletterar den nya djurhälsolagen i vilka fall överlämnande av be- slut kan ske till . Våra närmare bedömningar i fråga om hur ansvaret för olika uppgifter som utgör annan offentlig verk- samhet ska fördelas framgår av respektive övervägandekapitel. Ansvaret för ledning och samordning Som framgått av redogörelsen för gällande rätt har det övergripande djurhälsoansvaret för såväl hållna som vilda djur när det gäller sjukdomar som kan smitta människor eller hållna djur, även om andra myndigheter spelar en viktig roll. När det gäller epi- zootiska sjukdomar och salmonella anges i förordning att Jordbruks- verket leder och samordnar förebyggande åtgärder och bekämpning. Motsvarande skrivning saknas däremot när det gäller förebyggande åtgärder och bekämpning som vidtas med stöd av provtagningslagens bestämmelser. Detta ger upphov till en viss otydlighet. När flera myndigheter delar på ansvaret för djurhälsoarbetet följer det dess- utom av artikel 4.2 i EU:s kontrollförordning att det måste utses en myndighet som ska ha ansvar för att samordna samarbetet mellan de olika myndigheter som har uppgifter på djurhälsoområdet och kon- takterna med kommissionen och övriga medlemsstater. Av förord- ningen bör det även framgå att samordnar samarbetet och kontakterna med kommissionen och övriga medlemsstater. Det är betydelsefullt att det tydligt av regleringen framgår vilken myndighet som har det ledande och samordnande ansvaret. Vår bedömning är att det i den förordning som kompletterar den nya djurhälsolagen bör framgå att leder och samordnar arbetet med att förebygga och bekämpa smittsamma djursjukdomar enligt djurhälsolagen och de EU-förordningar som lagen komplet- terar. Det handlar då i första hand om EU:s djurhälsoförordning och delegerade akter och genomförandeakter som meddelats med stöd av den, om TSE-förordningen och EU:s zoonosförordning. Länsstyrelserna har viktiga uppgifter i samband med bekämpning av i synnerhet epizootiska sjukdomar och krisberedskap i fredstid. har nätverk och kontaktytor på det regionala planet som kan vara nödvändiga för en effektiv bekämpning. viatt vissa beslut enligt EU:s djurhälsoförordning och den nya djur- hälsolagen ska kunna överlämnas till . Med hänsyn till det anförda anser vi att det är nödvändigt att även i fortsättningen ska ha en ledande och samordnande roll på det regio- nala planet, vilket även i fortsättningen bör framgå av länsstyrelse- instruktionen. Att därutöver har viktiga uppgifter avse- ende krisberedskap i fredstid följer av annan reglering. Den otydlighet som föreligger om länsstyrelsernas roll tycks främst handla om ansvaret i fråga om sjukdomar som enbart är anmälningspliktiga. Vår bedömning är att det inte i första hand är en fråga om regleringen utan om att det görs olika tolkningar av vad som krävs och att tolkningen delvis blir personbunden. De berörda myndigheterna bör därför överväga om det ska tillskapas ett forum där man kan diskutera ansvarsfördelning och rutiner m.m., eller om något befintligt forum, t.ex. länsstyrelsernas chefsnätverk för livs- medelskontroll, djurskydd och allmänna veterinära frågor (28-nät- verket), kan utnyttjas för ett sådant arbete. Förslag: Systemet med bitillsynsmän avskaffas och ansvaret för bihälsa fördelas på samma sätt som djurhälsoansvaret i fråga om andra hållna landlevande djur. Systemet med bitillsynsmän bör avskaffas och behöriga myndigheter utses Som har framgått av redogörelsen för EU-bestämmelsernas krav måste det finnas en eller flera behöriga myndigheter som ansvarar för djurhälsoområdet. När det gäller övriga hållna landlevande djur vilar detta ansvar i princip på . I fråga om bisjuk- domarna är det i stället särskilt förordnade bitillsynsmän som sköter den största delen av den operativa verksamheten, dvs. både sådant som utgör offentlig kontroll och sådant som utgör annan offentlig verksamhet. Vissa beslut kan fattas av medan läns- styrelserna inte har något egentligt operativt ansvar i fråga om bisjuk- domarna. En första fråga är om denna ordning är godtagbar och lämplig.