sou · H8B316 · 2020-04-01 00:00:00 — Utredningens förslag: En EES-medborgare eller en familjemed- lem till en sådan medborgare får ansöka hos regeringen om att få ett återreseförbud upphävt. Om det finns särskilda skäl för att förbudet inte längre ska gälla får regeringen helt eller delvis upp- häva det. Utredningens bedömning: Det bör inte införas någon annan möjlighet till upphävande av återreseförbud. Skälen för utredningens förslag och bedömning Återreseförbud för EES-medborgare och deras familjemedlemmar Har en EES-medborgare eller en sådan medborgares familjemedlem enligt 4 § lagen om särskild utlänningskontroll, eller motsvarande äldre bestämmelser, förbjudits att återvända till får rege- ringen helt eller delvis upphäva förbudet, om det finns särskilda skäl för att förbudet inte längre ska gälla. Bestämmelsen togs in i 4 b § lagen om särskild utlänningskontroll genom en lagändring men gällde redan tidigare genom en hänvisning till utlänningslagens bestämmelser. Rätten för EES-medborgare och deras familjemed- lemmar att få återreseförbud upphävda har sin grund i artikel 32.1 i Utvisning och verkställighet av beslut om utvisning När utlänningslagens bestämmelser ändrades, vid genomförandet av återvändandedirektivet, ansåg regeringen att den även i fortsättningen borde vara behörig att upphäva återrese- förbud som meddelats enligt lagen om särskild utlänningskontroll och som avsåg EES-medborgare eller familjemedlemmar till sådana medborgare (prop. 2011/12:60 s. 54). Utredningen har i avsnitt 5.2.4 funnit att det är möjligt att göra undantag från bestämmelser i om det behövs för att skydda den inre säkerheten. Den nya lagen kan därför utformas utan anpassning till närmare krav som ställs i sådana direktiv. Som fram- gått i avsnitt 5.2.7 anser utredningen att det av hänsyn till nationell säkerhet kan finnas skäl att frångå bestämmelser i rörlighetsdirekti- vet för det begränsade antalet utlänningar som kommer att omfattas av den nya lagen. Samma resonemang skulle kunna anföras här. Det finns dock skäl att behålla vissa rättssäkerhetsgarantier som EES- medborgare och deras familjemedlemmar har enligt lagen om sär- skild utlänningskontroll. Hit hör enligt utredningens uppfattning möjligheten att få frågan om upphävande av återreseförbud prövad. EES-medborgare bör alltså få behålla den möjligheten. Därför bör bestämmelsen om att EES-medborgare och deras familjemedlemmar kan begära att få sina återreseförbud upphävda föras över till den nya lagen. En sådan prövning kan, förutom att återreseförbudet inte änd- ras, utmynna i att ett obegränsat återreseförbud tidsbegränsas, att ett tidsbegränsat återreseförbud förkortas eller att återreseförbudet upphävs. Utredningen har i avsnitt 7.3.6 föreslagit att ett utvisningsbeslut ska upphöra att gälla när tiden för återreseförbudet har gått ut. Om regeringen efter ansökan helt upphäver ett återreseförbud för en EES-medborgare eller en familjemedlem till en sådan medborgare bör det också få till följd att utvisningsbeslutet upphör. Någon ut- trycklig regel om det behövs inte, utan det får anses följa av att det inte längre finns ett återreseförbud som utvisningsbeslutets giltighet är kopplat till. Om en EES-medborgare, eller en familjemedlem till en sådan medborgare, vill att ett återreseförbud som meddelats honom eller henne ska upphävas får alltså han eller hon ansöka om det hos rege- ringen. Det kan även i fortsättningen regleras i en förordningsbe- stämmelse. Dagens krav på att regeringen ska ta ställning till ansökan från det att den lämnades in bör behållas. Utvisning och verkställighet av beslut om utvisning och Säkerhetspolisen ska, som nämnts i av- snitt 7.2.3, underrättas om att det har meddelats ett utvisningsbeslut med återreseförbud. Om en utlänning inte längre har ett återreseför- bud därför att regeringen har upphävt det bör och Säkerhetspolisen informeras om det. Detsamma bör gälla om rege- ringen har ändrat tiden för återreseförbudet. Underrättelseskyldig- heten kan regleras i förordning. Upphävande av återreseförbud i andra fall? När det gäller återreseförbud som ålagts utlänningar enligt utlän- ningslagen finns det, utöver nyssnämnda bestämmelse, regler som ger utlänningen möjlighet att få frågan om upphävande av återrese- förbudet prövad. , en migrationsdomstol och Mig- rationsöverdomstolen får enligt 8 kap. 26 § utlänningslagen upphäva ett återreseförbud, helt eller delvis, om det finns särskilda skäl för att förbudet inte längre ska gälla. Det gäller emellertid inte utvisning på grund av brott. Däremot finns det regler i 12 kap. 16 a–d §§ utlän- ningslagen om upphävande av sådana utvisningsbeslut. I lagen om särskild utlänningskontroll finns det ingen motsvarande reglering. Regeringen anses dock, genom sin grundlagsfästa rätt att besluta om nåd, kunna upphäva eller mildra ett utvisningsbeslut eller ett beslut om återreseförbud. Som framgått kan en utlänning meddelas återreseförbud utan nå- gon inskränkning till tid. Frågan är om det, mot bakgrund av det föreslagna utvidgade tillämpningsområdet för den nya lagen, finns anledning att införa en generell bestämmelse som ger utlänningen möjlighet att få frågan om återreseförbud prövad. Enligt utredning- ens mening bör det endast vara regeringen som kan komma ifråga för att pröva den saken, i linje med vad som gäller för ett kort besök. Behovet av en sådan bestämmelse kan ifrågasättas av flera skäl. Ett skäl är att frågan om att mildra eller upphäva ett återreseförbud för någon som har utvisats på grund av att han eller hon är en presumtiv terrorist eller annars kan utgöra ett allvarligt säkerhetshot bara skulle kunna aktualiseras vid mycket speciella omständigheter. Det torde kräva skäl som kan liknas vid det som krävs för resning i brottmål. Ett annat skäl till att en sådan prövningsmöjlighet inte behövs är att regeringen alltid har möjlighet att av nåd ändra eller upphäva beslut Utvisning och verkställighet av beslut om utvisning av nu aktuellt slag. Därför anser utredningen att det inte bör införas någon ny prövningsmöjlighet i fråga om återreseförbud i de fall där det finns verkställighetshinder. Däremot bör det regleras hur fram- ställningar från utlänningar om att verkställda utvisningsbeslut ska upphävas bör hanteras. Det bör då även regleras vad som bör gälla om en utlänning som har utvisats enligt den nya lagen eller motsva- rande äldre bestämmelser ansöker om uppehållstillstånd. 7.5Upphävande av verkställda utvisningsbeslut Utredningens förslag: Endast regeringen ska på begäran av ut- länningen få upphäva ett verkställt beslut om utvisning enligt den nya lagen eller motsvarande äldre bestämmelser. En begäran om det får framställas tidigast efter att utvisningsbeslutet verk- ställdes. Om en utlänning, som har utvisats enligt den nya lagen eller motsvarande äldre bestämmelser och utvisningsbeslutet är verk- ställt, ansöker om uppehållstillstånd ska den ansökan anses vara en ansökan om att få utvisningsbeslutet upphävt. Skälen för utredningens förslag: Den nya lagen syftar, i likhet med lagen om särskild utlänningskontroll, till att en utlänning som kan antas komma att begå terrorismrelaterade gärningar eller annars ut- gör ett allvarligt hot mot säkerhet ska utvisas. Ett utvis- ningsbeslut ska alltid förenas med ett förbud för utlänningen att återvända till . Återreseförbudet ska som huvudregel gälla utan tidsbegränsning. Endast regeringen kan ge tillstånd för den vars utvisningsbeslut verkställts att komma tillbaka för ett kort besök. I vissa särskilda fall kan regeringen på ansökan av utlänningen upphäva återreseförbudet, men den möjligheten tillkommer inte alla utlän- ningar som utvisats enligt den nya lagen. Utgångspunkten är alltså att den som utvisats inte ska kunna återvända hit, i vart fall inte på mycket . Ett utvisningsbeslut upphör att gälla först när åter- reseförbudet löper ut. Skulle utlänningen återvända till han eller hon har återreseförbud kan alltså utvisningsbeslutet verkställas på nytt. Gäller återreseförbudet utan tidsbegränsning finns det ingen bortre gräns för när utvisningsbeslutet upphör att Utvisning och verkställighet av beslut om utvisning Däremot kan registreringen av återreseförbud i komma att ses över med jämna mellanrum. Mot bakgrund av att ett utvisningsbeslut gäller så länge det finns ett giltigt återreseförbud bör det inte vara möjligt för en utvisad ut- länning att efter verkställd utvisning få uppehållstillstånd i , om inte utvisningsbeslutet upphävs. Det bör därför tas in en bestäm- melse i den nya lagen om att en ansökan om uppehållstillstånd som ges in av en utlänning som har utvisats enligt den nya lagen, och där utvisningsbeslutet verkställts, bör ses som en begäran om att utvis- ningsbeslutet ska upphävas. Det bör också gälla om utlänningen har utvisats med stöd av motsvarande äldre bestämmelser och det beslu- tet har verkställts. I lagen om särskild utlänningskontroll finns det inte någon möjlighet för den utlänning som har utvisats att ansöka om att utvisningsbeslutet ska upphävas. Av rättssäkerhetsskäl bör en sådan möjlighet införas, men den bör begränsas. Upphävande av utvisningsbeslut bör kunna aktualiseras först efter det att ett utvisningsbeslut har verkställts. Om ett utvisnings- beslut inte har verkställts beror det normalt på att det finns ett verk- ställighetshinder. Utvisningsbeslutet har då med största sannolikhet inhiberats. För inhiberade utvisningsbeslut görs det en årlig genom- gång av om det finns behov av att pröva utvisningsfrågan på nytt (se avsnitt 7.3.4). Säkerhetspolisen ska i sådana fall anmäla till den myn- dighet som slutligt har beslutat om utvisning om det finns behov av förnyad prövning. Det gäller oavsett om det är eller regeringen som fattat utvisningsbeslutet. Om Säkerhetspolisen anser att det inte finns skäl att upphäva utvisningsbeslutet kan utlän- ningen invända att något inträffat som gör att det finns det, och be- gära att få den saken prövad. Efter prövning kan alltså utvisningsbe- slutet komma att upphävas av den myndighet som har beslutat om utvisningen. Utvisningsbeslut som inte har verkställts bör alltså inte omfattas av den särskilda möjligheten till upphävande. Om ett tidsbegränsat uppehållstillstånd har meddelats kommer det enligt den nya lagen inte att finnas någon möjlighet att upphäva utvisningsbeslutet när tillståndstiden går ut, men det kommer att gö- ras en regelbunden prövning av verkställighetsfrågan. Om det fort- farande finns verkställighetshinder när tillståndstiden löpt ut bör det normala vara att utvisningsbeslutet i stället inhiberas. Därefter finns det möjlighet att i samband med den årliga anmälan få utvisningsbe- slutet upphävt. Utvisning och verkställighet av beslut om utvisning Ett egentligt behov av att kunna ansöka om upphävande av utvis- ningsbeslut uppstår alltså först efter det att beslutet har verkställts. En sådan ansökan bör dock inte tillåtas direkt efter att utvisningen har verkställts, utan först efter det att har passerat. Skä- let till det är, som utredningen redan varit inne på, att en utlänning som utvisats på grund av att han eller hon har bedömts utgöra ett kvalificerat säkerhetshot inte ska ges någon möjlighet att återvända till på mycket . Framställan om att utvisningsbeslutet ska upphävas bör därför endast få göras av utlänningen själv och tidi- gast efter det att utvisningsbeslutet verkställdes. En ansökan som görs bör inte tas upp till prövning. Det bör endast vara regeringen som får besluta om upphävande av utvisningsbeslut på ansökan av utlänningen. Det ligger i sakens natur att det krävs starka skäl för att upphäva ett utvisningsbeslut enligt den nya lagen eller motsvarande äldre bestämmelser. Så länge utlänningen alltjämt utgör ett hot mot bör utvisningsbeslutet kvarstå, även om hotet kanske i någon mån har försvagats. En ansökan om upphä- vande kommer därför sannolikt i de flesta fall inte att leda till positivt resultat. Det är emellertid angeläget att det finns en prövningsmöj- lighet. Möjligheten att få ett utvisningsbeslut upphävt bör gälla inte bara beslut enligt den nya lagen utan också sådana som meddelats enligt motsvarande äldre bestämmelser. 8.1Regleringen i lagen om särskild utlänningskontroll En utlänning får enligt 8 § första stycket lagen om särskild utlän- ningskontroll tas i förvar om det finns ett beslut om utvisning enligt lagen, eller om det är sannolikt att ett sådant beslut kommer att med- delas. Därutöver krävs det att det finns anledning att anta att utlän- ningen annars kommer att hålla sig undan eller bedriva brottslig verksamhet i eller att hans eller hennes identitet är oklar. Be- stämmelsen fördes oförändrad i sak över från 12 § terro- ristlag till lagen om särskild utlänningskontroll vid den lagens till- komst (prop. 1990/91:118 s. 82 f.). Genom hänvisningar i 5 § lagen om särskild utlänningskontroll gäller de materiella bestämmelserna om förvar i 10 kap. utlännings- lagen i tillämpliga delar. Det innebär att förutsättningarna i utlän- ningslagen för att ta en utlänning i förvar ska tillämpas även vid handläggning enligt lagen om särskild utlänningskontroll. Enligt 10 kap. 1 § andra stycket 1 utlänningslagen får en utlänning som har fyllt tas i förvar om det är nödvändigt för att en utredning om utlänningens rätt att stanna i ska kunna genomföras, s.k. ut- redningsförvar. En utlänning får också tas i s.k. sannolikhetsförvar. Förvar får enligt 10 kap. 1 § andra stycket 2 utlänningslagen beslutas om det är sannolikt att utlänningen kommer att avvisas eller utvisas enligt 8 kap. 2, 3, 6, 8, 9 eller 10 § eller 11 § första stycket utlännings- lagen. En utlänning får också tas i förvar för att vederbörande myn- dighet ska kunna förbereda eller genomföra verkställigheten av ett beslut om avvisning eller utvisning, s.k. verkställighetsförvar. För sannolikhetsförvar och verkställighetsförvar krävs enligt 10 kap. 1 § tredje stycket utlänningslagen att det finns risk för att utlänningen bedriver brottslig verksamhet i , avviker, håller sig undan eller på annat sätt hindrar verkställigheten. Hänvisningen till 10 kap. 1 § utlänningslagen infördes i 5 § lagen om särskild utlänningskontroll när det beslutades att lagen om sär- skild utlänningskontroll inte längre skulle vara subsidiär till utlän- ningslagen (prop. 2009/10:31 s. 290 f.). I förarbetena uttalas att en sådan ordning – att regleringen i lagen om särskild utlänningskon- troll också gäller i bl.a. ett ärende om ansökan om statusförklaring avseende en utlänning som redan är utvisad enligt lagen – får till följd att det även kan finnas behov av att tillämpa förvarsgrunderna i ut- länningslagen i ärenden som handläggs enligt lagen om särskild ut- länningskontroll, t.ex. utredningsförvar (prop. 2009/10:31 s. 238). Migrationsöverdomstolen har i MIG 2020:2 bedömt förutsätt- ningarna för uppsikt och därmed för förvar. Domstolen uttalade att utlänningslagens bestämmelser om förvar ska tolkas och tillämpas på ett sådant sätt att de står i överrensstämmelse med . För att en utlänning, som omfattas av mottagandedirektivet ska kunna tas i förvar ska alltså förutsättningarna för förvar enligt det direktivet vara uppfyllda. Vidare konstaterade domstolen att om en utlänning sitter i förvar, som ett led i ett återvändandeförfarande som omfattas av återvändandedirektivet, och lämnar in en asylansökan enbart för att försena eller hindra verkställigheten av ett beslut om återsändan- de, finns det grund för att hålla den asylsökande kvar i förvar enligt utlänningslagen och mottagandedirektivet. När förutsättningarna för förvar i en sådan situation är uppfyllda finns det även grund för uppsikt. I 10 kap. 4 § utlänningslagen regleras hur länge en utlänning får hål- las i förvar. Paragrafen är tillämplig genom en hänvisning i 5 § lagen om särskild utlänningskontroll. Enligt 10 kap. 4 § första stycket ut- länningslagen får utredningsförvar inte pågå längre än . En utlänning får enligt 10 kap. 4 § andra stycket utlänningslagen inte hållas i verkställighetsförvar . Tiden får emellertid förlängas om det finns synnerliga skäl. Även om det finns synnerliga skäl får utlänningen enligt huvudregeln inte hållas i förvar . Om det är sannolikt att verkställigheten kom- mer att ta på grund av bristande samarbete från utlän- ningen eller för att det tar tid att skaffa nödvändiga handlingar får tiden förlängas. Den får dock inte vara längre än totalt . Tidsgränserna om tre och gäller inte om utlänningen av allmän domstol har utvisats på grund av brott. I de fallen finns det inte någon bortre tidsgräns. Verkställighetsförvar förutsätter att det finns ett utvisningsbeslut som har fått laga kraft, eller att beslutet får verkställas innan det har fått laga kraft (se bl.a. MIG 2013:7). I rätts- fallet MIG 2013:3 konstateras att den sammanlagda längsta förvars- tiden avser enbart den tid då en utlänning hålls i förvar för att förbereda och genomföra verkställigheten av ett laga- kraftvunnet beslut att avlägsna honom eller henne ur (verk- ställighetsförvar). Om utlänningen redan hålls i förvar på någon annan grund när beslutet om verkställighetsförvar fattas är utgångs- punkten för beräkningen av den dag då av- lägsnandebeslutet vann laga kraft. I andra fall än som avses i 10 kap. 4 § första och andra styckena utlänningslagen, får enligt tredje stycket en utlänning som har fyllt inte hållas i förvar längre än , om det inte finns syn- nerliga skäl för . Bestämmelserna i utlänningslagen om hur länge verkställighets- förvar får pågå bygger på återvändandedirektivet. Enligt artikel 15.5 ska varje medlemsstat fastställa en begränsad förvarsperiod, som inte får överskrida . Medlemsstaterna får, enligt artikel 15.6, inte förlänga den perioden annat än med en begränsad tid som inte överskrider ytterligare . Det gäller i fall där avlägsnan- det, trots alla rimliga ansträngningar, sannolikt kommer att ta på grund av bristande samarbete från utlänningen, eller beroende på att införskaffandet av nödvändiga handlingar drar ut . Den sammanlagda förvarstiden får enligt direktivet inte överskrida 18 månader. Medlemsstaterna får enligt artikel 2.2 b besluta att inte tillämpa direktivet på utlänningar som har dömts att återvända som en straffrättslig påföljd, eller som en följd av en straffrättslig påföljd, i enlighet med den nationella lagstiftningen, eller som är föremål för utlämningsförfaranden. När direktivet genomfördes i svensk rätt valde man att sätta en snävare tid än vad återvändandedirektivet medger. I förarbetena an- gav regeringen att var en lämplig tidsperiod för verkstäl- lighetsförvar när utlänningen inte samarbetar eller det tar att Den längsta tiden för verkställighetsförvar sattes , dvs. tiden i förvar skulle alltså kunna förlängas med upp . Förvarstiderna skulle inte gälla för utlänningar som utvisats på grund av brott (prop. 2011/12:60 s. 75). I rättsfallet MIG 2019:17 ansåg Migrationsöverdomstolen att de nationella bestämmelserna som längsta tid i förvar ska ha företräde framför återvändandedirektivets tidsgränser. Dom- stolen uttalade också att den i svensk rätt föreskrivna tolvmånaders- perioden i 10 kap. 4 § andra stycket utlänningslagen måste förstås som den maximala tid som en utlänning får hållas i förvar för verk- ställighet av avlägsnandebeslutet, i vart fall så länge som det får anses vara fråga om samma verkställighetsärende. Med samma verkställig- hetsärende avses då ett ärende där arbetet med att verkställa avlägs- nandebeslutet har pågått eller kunnat pågå i stort sett kontinuerligt utan större avbrott. Om utlänningen i en sådan situation tas i förvar mer än en gång för att verkställa avlägsnandebeslutet måste tidigare period eller perioder som utlänningen hållits i verkställighetsförvar beaktas vid beräkningen av . Är det däremot fråga om ett nytt verkställighetsärende kan en ny tolvmånaderspe- riod börja löpa. Ett nytt verkställighetsärende kan aktualiseras t.ex. om avlägsnandebeslutet har verkställts men utlänningen utomlands åter rest in i , eller om avlägsnandebeslutet inte har kunnat verkställas därför att utlänningen beviljats ett tidsbegränsat uppehållstillstånd. I det aktuella fallet hade en ut- länning hållits i verkställighetsförvar fram till att det gjordes ett för- sök att verkställa utvisningen. Verkställighetsförsöket misslyckades och utlänningen fick återföras till . Han togs på nytt i verk- ställighetsförvar. När utvisningsbeslutet slutligen kunde verkställas hade utlänningen sammanlagt hållits i verkställighetsförvar . Eftersom det var fråga om samma verkställig- hetsärende fann Migrationsöverdomstolen att det inte hade funnits förutsättningar för verkställighetsförvar efter det att den maximalt tillåtna tiden hade gått ut. 8.1.3Synnerliga skäl för verkställighetsförvar Vilka omständigheter som kan utgöra synnerliga skäl för en längre förvarstid än när det gäller verkställighetsförvar anges inte i lagtexten, men utvecklas i viss utsträckning i förarbetena. Som exempel på synnerliga skäl anges att utlänningens identitet inte kan fastställas, t.ex. på grund av att han eller hon lämnat felaktiga upp- gifter om sig själv. Ett annat exempel är att utredning pågår om det finns något land som är villigt eller skyldigt att ta emot utlänningen (prop. 1975/76:18 s. 132 f.). Av praxis, i fråga om vilka omständigheter som kan utgöra syn- nerliga skäl för en längre förvarstid än de inledande två månaderna vid verkställighetsförvar, framgår att det regelmässigt finns synner- liga skäl om behovet av fortsatt förvar har sin grund i bristande med- verkan från utlänningen och den verkställande myndigheten inte kan anses ha varit ineffektiv under verkställighetsarbetet. Ytterst görs en bedömning av om fortsatt förvar står i proportion till intresset av att säkerställa verkställigheten. Vid den bedömningen har det stor bety- delse hur länge utlänningen redan har suttit i förvar (se t.ex. RÅ 1993 ref. 15, RÅ 1994 ref. 98, RÅ 2005 ref. 60 och RÅ 2006 ref. 5 samt MIG 2008:44 och MIG 2010:15). 8.1.4Vem som beslutar om förvar Om en ansökan om utvisning har gjorts, beslutar enligt 9 a § lagen om särskild utlänningskontroll den myndighet som handlägger ären- det även om förvar. Ett ärende kan enligt 9 b § handläggas av Migra- tionsverket, Migrationsöverdomstolen, regeringen eller Säkerhets- polisen. När regeringen är handläggande myndighet beslutar, enligt 9 c §, ansvarigt statsråd om förvar. Regeringen får inte besluta att ta eller hålla kvar någon i förvar. Däremot får regeringen upphäva ett förvarsbeslut. Lagen om särskild utlänningskontroll bygger, liksom utlännings- lagen, på tanken att den myndighet som ska pröva eller yttra sig i ärendet om utvisning och därefter den myndighet som ska verkställa beslutet om utvisning, också ska avgöra frågor om förvar. 8.1.5Interimistiska beslut om förvar Har frågan om utvisning ännu inte förts till , får Säkerhetspolisen enligt 9 § lagen om särskild utlänningskontroll be- sluta att utlänningen ska tas i förvar även om förutsättningarna i 8 § inte är uppfyllda. Ett sådant beslut ska genast anmälas till Migra- tionsverket, som ska pröva om åtgärden ska bestå. får, även om den inte är handläggande myn- dighet, fatta beslut om att ta en utlänning i förvar, om det inte finns tid att avvakta den handläggande myndighetens beslut. Det följer av 10 kap. 17 § utlänningslagen, som är tillämplig genom en hänvisning i 5 § lagen om särskild utlänningskontroll. Har fattat ett sådant beslut ska det skyndsamt anmälas till den myndighet som handlägger ärendet. Den myndigheten ska därefter pröva om beslutet om förvar ska fortsätta att gälla. Att en polisman i vissa fall får omhänderta en utlänning i avvaktan på eller Säkerhetspolisens beslut om förvar fram- går av 11 § polislagen (1984:387). Polismannen ska enligt 15 § polis- lagen skyndsamt anmäla åtgärden till sin förman. Förmannen ska pröva om omhändertagandet ska bestå. Om utlänningen hålls kvar ska förmannen skyndsamt underrätta respektive Säkerhetspolisen. Utlänningen ska underrättas om anledningen till omhändertagandet.