sou · H8B379 · 2020-12-15 00:00:00 — Som konstaterats ovan har lagstiftarens intentioner om att regelverket ska anpassas utifrån verksamheternas behov på lokal nivå inte kommit att realiseras i tillräcklig utsträckning. Det är mot den bakgrunden som vi anser att det finns ett behov av föreskrifter. Det handlar om föreskrifter som kan klargöra bestämmelserna om det verksamhetsanpassade arbetet för arbetsgivare vad gäller om- fattningen av arbetsgivarens arbete med aktiva åtgärder (3 kap. 2, 3 och 5§§ DL), riktlinjer och rutiner mot trakasserier, sexuella trakasserier och repressalier (3 kap. 6 § DL), främjandet av en jämn könsfördel- ning genom utbildning, annan kompetensutveckling och andra lämp- liga åtgärder (3 kap. 7 § DL), lönekartläggning (3 kap. 8–10 §§ DL), och dokumentationsskyldigheten (3 kap. 13 och 14 §§ DL). Vi före- slår däremot inte någon föreskriftsrätt avseende samverkansskyldig- heten i 3 kap. 11 och information som behövs för samverkan i 12 §§ DL, eftersom vi bedömer att det alltjämt ska vara upp till parterna att bedöma hur samverkan ska ske utifrån specifika behov i en viss bransch eller på en viss arbetsplats. Vi föreslår också en föreskriftsrätt avseende utbildningsanordnare inom högre utbildning (3 kap. 15 § 2–3) för bestämmelserna om aktiva åtgärder vad gäller omfattningen av utbildningsanordnarens arbete med aktiva åtgärder (3 kap. 2, 3, 16 och 17 §§), riktlinjer och rutiner mot trakasserier och sexuella trakasserier (3 kap. 18 § DL), och doku- mentationsskyldigheten (3 kap. 20 § DL). Precis som inom arbets- livet föreslår vi ingen föreskriftsrätt avseende kravet på samverkan en- ligt 3 kap. 19 § DL. Detta eftersom vi anser att det alltjämt ska vara upp till varje utbildningsanordnare att tillsammans med studenter och anställda avgöra formerna denna samverkan. Vilka föreskrifter som kan komma i fråga och hur dessa ska ut- formas måste, som redan framgått, vara en fråga för expertmyndig- heten DO. Vi lägger nedan förslag angående ett föreskriftsråd och krav på samråd i samband med utformandet av föreskrifter. Avsikten med dessa förslag är att tillse att föreskrifterna får en ändamålsenlig utformning. Det kan enligt utredningens bedömning bli fråga såväl om regler om t.ex. när olika uppgifter ska ha utförts, som mer precisa bestämmelser om vad vissa åtgärder ska innehålla. Överväganden och förslag för en effektivare tillsyn över aktiva åtgärder t.ex. kunna förtydliga vilken tidsfrekvens som avses med ett fort- löpande arbete eller vad som avses med att arbetet ska utföras år- ligen. På så sätt kan en föreskriftsrätt ge det stöd som efterfrågats av de som omfattas av lagen. Vissa delar av de aktiva åtgärderna är sär- skilt viktiga att tydliggöra genom föreskrifter, och vi bedömer att dessa områden även behöver kompletteras med allmänna råd. En konsekvens av utredningens förslag är att DO blir skyldig att följa förordningen (2007:1244) om konsekvensutredning vid regel- givning. En myndighet ska enligt 4 § förordningen så tidigt som möj- ligt utreda föreskrifternas eller de allmänna rådens kostnadsmässiga och andra konsekvenser i den omfattning som behövs i det enskilda fallet samt dokumentera utredningen i en konsekvensanalys. Statliga myndigheter, kommuner, regioner, organisationer, näringslivet och andra som kostnadsmässigt eller på något annat berörs ska sedan ges tillfälle att yttra sig över konsekvensutredningen. 5.4.3Ett föreskriftsråd ska ge DO stöd Utredningens förslag: Ett rådgivande organ med ledamöter från arbetsmarknadens parter, universitets- och högskoleområdet och civila samhället inrättas för att ge råd och stöd i myndighetens arbete med föreskrifter. Meddelandet av föreskrifter är en ny uppgift för DO. Det är, som framgått, förknippat med svårigheter att precisera lagens krav. Vi föreslår därför att det ska inrättas ett särskilt föreskriftsråd hos DO med ledamöter från arbetsmarknadens parter, civila samhället och universitets- och högskoleområdet som kan tillföra myndigheten kun- skaper och erfarenheter om bl.a. de verksamheter som ska regleras och vilka behov av förtydliganden som finns. Rådet ska alltså kunna ge DO råd och stöd i arbetet med att ta fram föreskrifter om aktiva åtgärder enligt 3 kap. Rådet ska endast ha en rådgivande funktion. Utredningen bedömer vidare att det är viktigt att representanter för dem som berörs av föreskrifterna ges en roll inom ramen för föreskriftsarbetet. Det är även betydelsefullt att ledamöterna i före- skriftsrådet och DO i detta arbete får möjligheter till att utbyta er- farenheter om berörda områden. Överväganden och förslag för en effektivare tillsyn över aktiva åtgärder Vidare anser vi att det är angeläget att det civila samhället, med sina kompetenser och erfarenheter från arbetet med aktiva åtgärder, ges en möjlighet att bidra i arbetet med föreskrifterna. Vi bedömer att ett föreskriftsråd med en sådan sammansättning kan medverka till att föreskrifter om aktiva åtgärder inom arbetslivet och universitets- och högskoleområdet blir väl anpassade för dem som berörs av be- stämmelserna. Rådet bör således innehålla ledamöter från både arbetstagar- och arbetsgivarsidan, civila samhället och universitets- och högskole- området. Ledamöternas kunskaper och erfarenheter kan samlat bidra med kompetens som är DO behjälpligt i framtagandet av föreskrifter. ska sammanträda vid behov och bör lämpligen foku- sera på nya föreskrifter inom arbetslivets område och inom högre utbildning. Vi bedömer att föreskriftsrådet inte ska ha fler än tio ledamöter som utses av ombudsmannen. Ombudsmannen ska vara ordförande och sammankallande. ska regleras i DO:s instruktion, förordningen med instruktion för (2008:1401). Utred- ningen noterar att det i instruktionen redan finns ett råd (). Vi gör mot bakgrund av det rådets breda uppdrag, samt vikten av att involvera ledamöter från arbetsmarknadens parter, universitets- och högskoleområdet och civila samhället i arbetet med att ta fram före- skrifter, bedömningen att det finns ett värde med ett specifikt råd just för föreskriftsarbetet. 5.4.4DO ska samråda med arbetsmarknadens parter i arbetet med föreskrifter Utredningens förslag: ska sam- råda med berörda arbetsgivar- och arbetstagarorganisationer in- för beslut om föreskrifter. Vi har ovan föreslagit ett bemyndigande till DO om att utfärda före- skrifter om att det ska vara möjligt att precisera kraven på aktiva åt- gärder och på så sätt göra dessa tydligare. Eftersom förutsättningarna att bedriva ett arbete med aktiva åtgärder kan variera mellan olika branscher är det dock viktigt att DO utöver konsultationer med före- Överväganden och förslag för en effektivare tillsyn över aktiva åtgärder skriftsrådet samråder med arbetsmarknadens parter i arbetet med föreskrifter, så att föreskrifterna blir praktiskt tillämpbara och för- ankrade hos de arbetstagare och arbetsgivare som berörs av dem. Återigen kan arbetsmiljöområdet tjäna som en förlaga för hur detta kan åstadkommas. I 6 § förordningen (2007:913) med instruktion för AV anges att AV ska samråda med arbetsmarknadens parter innan verket beslutar om föreskrifter som riktar sig till enskilda, kommuner eller regioner eller i förvaltningsärenden av större vikt. Vi ser ett värde i att motsvarande skyldighet införs inom diskrimineringsområdet. Det ska därför införas en skyldighet i DO:s instruktion att samråda med arbetsmarknadens parter innan DO beslutar om föreskrifter. 5.5Överväganden avseende val av sanktioner Om en tillsynsmyndighet saknar de sanktionsverktyg som krävs för att utföra sin tillsyn på ett effektivt sätt finns risken att efterlevnaden av lagen påverkas negativt. Nedan följer utredningens överväganden när det gäller sanktioner avseende brister i arbetet med aktiva åtgärder. 5.5.1Straff eller sanktionsavgift bör inte införas Utredningens bedömning: Det bör inte införas straff eller sank- tionsavgifter när det gäller konstaterade brister i arbetet med aktiva åtgärder. I avsnitt 5.3.1. har vi beskrivit hur DO:s begränsade tillsynsresurser kan riskera att påverka tillsynens effektivitet negativt. DO:s breda tillsynsuppdrag tillsammans med myndighetens begränsade tillsyns- möjligheter skulle kunna tala för att införa ytterligare sanktioner i form av t.ex. straff eller sanktionsavgifter för att försöka öka efter- levnaden av bestämmelserna om aktiva åtgärder i DL. Sanktions- avgifter kan t.ex. antas vara mer effektiva än vitesförelägganden efter- som en sanktionsavgift kan utgå direkt utan att det behöver ges tid till rättelse för tillsynsobjektet. Som anges i avsnitt 3.3.3 är ett vite till sin natur framåtsyftande, avsikten är att få någon att vidta en åt- gärd eller avstå från att vidta en åtgärd. Överväganden och förslag för en effektivare tillsyn över aktiva åtgärder är i stället en tillbakaverkande sanktion för redan inträffade regel- överträdelser. I avsnitt 3.3 har vi beskrivit de generella förutsättningarna för att införa straff eller sanktionsavgifter. Mot bakgrund av vad som där framkommer om principer vid kriminalisering är det enligt vår mening inte aktuellt att straffbelägga överträdelser avseende arbetet med aktiva åtgärder, eftersom det inte handlar om sådana allvarliga och farliga beteenden som bör beläggas med straff. Mer allvarliga beteenden är redan straffbelagda genom brottet olaga diskriminering enligt 16 kap. 9 § . Utredningen anser alltså att någon krimi- nalisering avseende arbetet med aktiva åtgärder i DL inte kan motiveras. Som framgår av avsnitt 3.3.5. finns det också en del principer som ska vara uppfyllda för att det ska vara lämpligt att införa sanktions- avgifter. Sanktionsavgifter kan bl.a. vara ändamålsenligt när regelöver- trädelser är särskilt frekventa. Sanktionsavgifter bör dock endast före- komma inom speciella och klart avgränsade rättsområden där det relativt lätt går att avgöra om en överträdelse har skett eller inte. I den mån sanktionsavgifter används på näringsregleringens om- råde bör de vara knutna till särskilda föreskrifter som näringsutövarna har att iaktta i sin verksamhet. Det bör också vara möjligt att förutse och fastställa hur stor avgiften i så fall ska bli i det särskilda fallet. Det bör även prövas om uppsåt eller oaktsamhet ska förutsättas för avgiftsskyldigheten eller om skyldigheten ska bygga på strikt ansvar. För att en konstruktion med strikt ansvar ska vara försvarbar från rättssäkerhetssynpunkt bör det finnas starkt stöd för en presumtion om att överträdelser på området inte kan förekomma annat än som en följd av uppsåt eller oaktsamhet. Fördelen med sanktionsavgifter är att det kan vara på förhand be- stämda avgifter som fastställs inom olika områden. Om strikt ansvar är möjligt behöver tillsynsmyndigheten i sådana fall inte utreda om det föreligger uppsåt eller om det är av oaktsamhet som överträdelsen har uppstått. Skyldigheten att betala en sådan avgift uppstår redan när det objektivt kan konstaterats att en överträdelse har begåtts. Inom t.ex. arbetsmiljöområdet, som har flera beröringspunkter med diskrimineringsområdet, förekommer inga sanktionsavgifter när det gäller det systematiska miljöarbetet eller kränkande särbehandling. Anledningen är, enligt uppgift till utredningen från AV, att bestäm- melserna inte är utformade på ett sådant sätt att det skulle vara lämp- Överväganden och förslag för en effektivare tillsyn över aktiva åtgärder ligt med sanktionsavgifter samt att sanktionsavgifter skulle motverka syftet med bestämmelserna eftersom arbetet är processinriktat. Regleringen om aktiva åtgärder i 3 kap. DL anger en arbetsprocess som bl.a. syftar till att arbetsgivarna ska ägna sig åt frågorna, sätta sina egna mål och komma fram till rätt åtgärder utifrån respektive verk- samhets förutsättningar och behov. Det är inte exakt angivet i alla delar i vilka situationer överträdelser uppkommer. Bestämmelserna är därmed inte så precist utformade att de lämpar sig för att beläggas med sanktionsavgift, och det kanske inte ens är möjligt att utforma denna typ av bestämmelser med den grad av precision som krävs för att sanktionsavgifter ska kunna nyttjas. Som tidigare nämnts är bestämmelserna om aktiva åtgärder ett övergripande ramverk och utredningen bedömer att bestämmelserna i stort saknar den tydlighet och precision som krävs för att överträ- delser mot bestämmelserna ska kunna beläggas med en sanktions- avgift. I sammanhanget bör förhållandet att sanktionsavgifter har en straffliknande karaktär lyftas fram. Sammantaget anser utredningen att en reglering med sanktions- avgifter inte kan utformas på ett tillräckligt rättssäkert sätt och vi föreslår därför inte några sådana regler. När ovan föreslagna föreskrifter finns på plats kan det dock inte uteslutas att en förnyad prövning skulle kunna leda till en annan slutsats. 5.5.2Bör vitessanktionen kvarstå? Utredningens bedömning: Den mest lämpliga sanktionen vid överträdelser av bestämmelserna om aktiva åtgärder är vitesföre- läggande. Möjligheten att förelägga vid vite bör därför kvarstå. Mot bakgrund av våra slutsatser angående sanktionsavgifter kan frågan ställas om de nuvarande sanktionsmöjligheterna med vitesföreläg- ganden bör kvarstå. Även här har reglernas syfte och utformning be- tydelse för bedömningen. Utredningen anser att möjligheten att utfärda förelägganden i kombination med vite ska kvarstå vid brister i arbetet med aktiva åt- gärder enligt DL. I avsnitt 3.3.3 har vi bl.a. beskrivit vitets funktion och dess syfte. Kortfattat kan här påminnas om att vitessanktionen är ett handlingsdirigerande styrmedel, där vitet syftar till att tvinga Överväganden och förslag för en effektivare tillsyn över aktiva åtgärder fram ett önskat agerande. Vitet döms ut först om den som är skyl- digheter inte vidtar de åtgärder som en behörig tillsynsmyndighet har specificerat i ett föreläggande. Det ska noteras att det finns två olika sorters viten: förfarande- viten och materiella viten. Förfarandeviten möjliggör att domstolen kan förelägga parter och andra att vid vite inställa sig eller att visa upp en skriftlig handling m.m. Sådana bestämmelser finns i rättegångs- balken och i många andra författningar. Förfarandeviten kan något förenklat sägas hjälpa myndigheten att utöva tillsyn. Materiella viten däremot avser att åtgärda vissa brister hos tillsynsobjektet som på- pekats av tillsynsmyndigheten. I DL finns både förfarandeviten en- ligt 4 kap. 4 § DL och materiella viten enligt 4 kap. 5 § DL. Den som inte rättar sig efter en begäran om att lämna uppgifter t.ex. om förhållanden i verksamheten enligt 4 kap. 3 § DL (uppgifts- skyldigheten) får av DO föreläggas att vid vite fullgöra sin skyldighet. DO:s beslut kan överklagas till . Upp- giftsskyldigheten omfattar både 2 och 3 kap. Nämndens beslut kan inte överklagas och talan om vitets utdömande förs av DO vid tingsrätten. Av 4 kap. 5 § DL framgår att den som inte fullgör sina skyldig- heter med att bedriva ett arbete med aktiva åtgärder enligt 3 kap. 4, 5, 6, 7, 8, 9 och 16, 17 och 18 §§, och den som underlåter att lämna information eller att dokumentera enligt 3 kap. 12, 13, 14 eller 20 §§, får föreläggas att vid vite göra det. I dessa fall kan DO inte besluta om vitet utan myndigheten måste göra en framställan till som fattar sådana beslut. Nämndens beslut kan inte överklagas och talan om vitets utdömande förs av DO vid tingsrätten. Även när det gäller vitesföreläggande krävs att bestämmelserna som ålägger en arbetsgivare eller utbildningsanordnare att vidta vissa åt- gärder är tillräckligt tydligt formulerade för att preciserade åtgärder ska kunna anges i föreläggandet. Som nämnts ovan är bestämmelserna om aktiva åtgärder i vissa avseenden allmänt formulerade. Det kan därför finnas svårigheter att formulera vitesförelägganden. Enligt utredningens bedömning kan dessa svårigheter till viss del avhjälpas genom vårt förslag om att ge DO befogenhet att meddela föreskrifter avseende arbetet med aktiva åtgärder. Vi anser alltså att det även fortsättningsvis är så att vite är den lämpligaste sanktions- formen vid brister i arbetet med aktiva åtgärder enligt 3 kap. Det kan i sammanhanget noteras att vid en sådan sanktion uppkommer Överväganden och förslag för en effektivare tillsyn över aktiva åtgärder ekonomiska påföljder först efter att arbetsgivaren eller utbildnings- anordnaren har fått möjlighet att åtgärda bristerna. mot diskriminering har funnits och bildades i samband att DL trädde i kraft. minering föregicks av , som inrättades 1979 och den tidigare den mot diskriminering har samma funktion som tidigare nämnder hade. Nämnderna hade förvisso fler ärenden under de tidigare om- budsmännen, men det rörde sig fortfarande om ett fåtal ärenden . Frågan om att avskaffa nämnden har därför utretts vid flera till- fällen . Skälet till att trots detta har kvarstått i sin nuvarande form framför allt berott på att det har varit svårt att hitta ett lämpligare alternativ, se avsnitt 3.7.2. Som nämnts ovan har nämnden endast behandlat fem ärenden, varav tre ärenden har återkallats. Någon ökning av antalet ärenden har inte heller skett efter att det infördes nya bestämmelser , och frågan är varför inte nämnden används. Enligt DO:s uppgifter till utredningen gör bestämmelsernas över- gripande karaktär att det är svårt för DO att bedöma om konkreta överträdelser föreligger, framför allt eftersom bestämmelserna ska anpassas efter varje verksamhets förutsättningar. Ett föreläggande kan då enligt DO inte utformas med tillräcklig tydlighet, och där- med kan inte vitesförläggande komma ifråga. Utredningen har ovan föreslagit en rätt att kunna utfärda föreskrifter, vilket vi bedömer kommer att förtydliga bestämmelserna och medverka till att vites- föreläggande blir en mer effektiv sanktion. DO har också framfört till utredningen att en anledning till att myndigheten inte vänder sig till är att myndigheten i första hand måste sträva efter att nå en frivillig lös- ning. Utredningen anser därför att det står klart att processen för att utfärda vitesföreläggande behöver förenklas, vilket vårt förslag om att avskaffa kravet på frivillig rättelse bör kunna bidra till, se av- snitt 5.3.3. 3Dåvarande diskriminering prövade bl.a. frågor om vitesförelägganden enligt lagen (1999:130) om åtgärder mot diskriminering i arbetslivet på grund av etnisk till- hörighet, religion eller annan trosuppfattning. Överväganden och förslag för en effektivare tillsyn över aktiva åtgärder Till utredningen har också kritik mot nämnden framförts, fram- för allt från arbetstagarorganisationer för att processen i nämnden är så tidskrävande att de därför undviker att vända sig dit med en be- gäran om vitesföreläggande. Utredningen kan således konstatera att nämnden är ett rättsligt organ som inte används av varken DO eller arbetstagarorganisatio- nerna, och att det finns flera skäl till det. När DO konstaterar en brist i sin tillsyn har en överträdelse av lagen redan skett, och eftersom överträdelsen alltjämt pågår till dess att rättelse sker är det viktigt att tillsynsprocessen efter konstaterad brist är effektiv. Men för att till- synen ska vara effektiv får inte processen för vitesföreläggande vara onödigt tidsödande. Utredningen menar att det i samma anda är nöd- vändigt att göra en förnyad analys av hur begäran om vitesföreläg- ganden ska prövas. 5.6.1Olika alternativ vad gäller vitesföreläggande Det finns olika alternativ till den nuvarande ordningen att prövar frågor om vitesföreläggande. Utredningen har övervägt fem alternativ: 1.Domstol prövar begäran om vitesföreläggande. 2.Ansvaret delas mellan DO och domstol. 3.DO övertar uppgiften att besluta om vitesföreläggande. kvarstår i nuvarande form. kvarstår med en förändrad samman- sättning. När det gäller våra överväganden för det skollagsreglerade området återkommer vi till dessa i kapitel 6 och 7. Domstol prövar begäran om vitesföreläggande Ett alternativ skulle kunna vara att föra över möjligheten att besluta om vitesförelägganden från till dom- stol, där en möjlighet är att ge uppgiften till Arbetsdomstolen. Överväganden och förslag för en effektivare tillsyn över aktiva åtgärder den dåvarande Jämställdhetskommittén4 föreslog att Arbetsdomstolen skulle besluta om vitesföreläggande. Men i remissomgången ansåg bl.a. Arbetsdomstolen att det var en uppgift som var främmande för den och att frågorna inte var lämpliga att handlägga i en formell rättegång. Arbetsdomstolen har prövat tvister om överträdelser av diskrimineringsförbud i förhållande mellan arbetsgivare och arbets- tagare samt arbetssökande. Arbetsdomstolen är i sådana tvister dom- för i en särskild sammansättning. Utredningen bedömer trots detta att förutsättningarna för att överlåta ansvaret till Arbetsdomstolen inte har ändrats. En anledning är att vitesföreläggande också kan omfatta aktiva åtgärder inom högre utbildning, och det skulle vara en främmande uppgift för Arbetsdomstolen att handlägga mål som rör vitesföreläggande inom utbildningsområdet. Ett annat alternativ kan vara att allmän domstol får uppgiften att utfärda vitesföreläggande. Allmän domstol kan i tvister mellan en- skilda förelägga en part att vid vite fullgöra eller underlåta att göra något (se t.ex. 15 kap. 3 § ). Viss möjlighet för all- män domstol att besluta om vitesföreläggande inom vissa områden finns alltså . För att få en specialistkunskap om just vitesföreläggande när det gäller aktiva åtgärder skulle en särskild utsedd tingsrätt kunna få i uppdrag att hantera samtliga ärenden om vitesföreläggande enligt 3 kap. Handläggningstiderna kan dock riskera att bli längre i ett förfarande inför allmän domstol, vilket inte skulle bidra till en mer effektiv tillsynsprocess. Ansvaret delas mellan DO och domstol Ett annat alternativ som utredningen har övervägt är att ge DO rätt att utfärda vitesföreläggande i egna ärenden medan arbetstagarorga- nisationer får vända sig till en annan instans. har arbetstagarorganisationerna en subsidiär rätt att vända sig till nämnden, som de har en förstahandsrätt att utreda ärenden som rör de egna medlemmarna. Ett alternativ är att låta en allmän förvaltningsdomstol pröva framställningar om vitesföreläggande från arbetstagarorganisationer medan DO prövar framställningar om vitesföreläggande i ärenden som utretts av myndigheten. 4SOU 1978:38, Jämställdhet i arbetslivet, s. 160. Överväganden och förslag för en effektivare tillsyn över aktiva åtgärder En fördel med detta alternativ är att DO på så sätt kan välja vilka ärenden som ska prövas för vitesföreläggande, t.ex. utifrån vilka ärenden som bedöms vara principiellt viktiga att pröva. Arbetsbördan hos DO riskerar inte heller att öka, eftersom arbetstagarorganisatio- nerna ska vända sig till en annan instans. En nackdel är att det kan bli olika praxis hos DO och hos domstol. DO övertar uppgiften att besluta om vitesföreläggande Vi har vidare övervägt att låta DO besluta om vitesföreläggande för verksamhet som inte är skollagsreglerad. En fördel med att låta DO överta uppgiften att besluta om vitesföreläggande är att DO får ett instrument att bedriva tillsyn och att myndigheten har möjlighet att utfärda vitesföreläggande när det gäller uppgiftsskyldig- heten. Det finns specialistkompetens hos DO och myndigheten han- terar frågor om aktiva åtgärder på daglig basis. Som framgår av av- snitt 3.3.3. kan ett stort antal myndigheter använda materiella viten inom sina tillsynsområden, bl.a. AV och Skolinspektionen. Ett så- dant regelsystem innebär att det som huvudregel är tillsynsmyndig- heten själv som beslutar om vitesföreläggande. Bestämmelsen i DL om att det ska finnas en särskild nämnd som hanterar vitesföreläg- gande är därmed ett undantag. Mot att DO ska få rätt att utfärda vitesföreläggande talar bl.a. DO:s breda uppdrag och olika roller. Myndigheten bedriver både främjande verksamhet och tillsynsverksamhet, och det kan finnas en potentiell konflikt mellan att ha både en främjande uppgift och till- synsuppgift. Om myndigheten inte är tydlig i sin kommunikation kan det innebära svårigheter att veta i vilken egenskap som myndig- heten agerar.