sou · H8B37 · 2020-02-11 00:00:00 — Ett annat exempel kan vara att systematiskt lasta fler djur än tillåtet under transport, vilket orsakar lidande hos djuren som befinner sig i transportfordonet. Det kan också vara fråga om att en djurhållare vid upprepade tillfällen under- låter att vidta vissa åtgärder i syfte att spara pengar, vilket orsakar lidande hos djur. Organiserad illegal införsel och därefter försäljning av djur, på sätt som åsamkar djuren lidande, kan också vara exempel på brottslighet av sådant slag. Om ett sådant systematiskt åsidosättande av djurskyddsregler utövas inom ramen för legala och etablerade strukturer kan det vara mer svårupptäckt än annars. Sådan verksamhet kan alltså sägas ha en affärsidé som bygger på att djur utnyttjas eller plågas på ett otillbör- ligt sätt och därigenom orsakas lidande. Systematiskt begången brottslighet präglas av förslagenhet och är ofta av professionell karaktär. Vidare bedrivs den på ett utstuderat sätt och kan ha kopplingar till organiserad brottslig- het. Det är alltså i många fall fråga om samhällsfarlig brottlighet. Djur- plågeribrottslighet av sådan karaktär bör därför anses vara av särskilt farlig art och därmed kunna vägas in i bedömningen huruvida brottet ska bedömas som grovt.29 29Se SOU 2014:63 s. 245 om att brottslighet som har utförts på ett särskilt förslaget sätt och har genomförts inom en verksamhet som bedrivs systematiskt och organiserat bör kunna kate- goriseras som varandes av särskilt farlig art. Djurplågeribrottet – överväganden och förslag Brott som beskrivits kan givetvis falla in under kvalifikations- grunden allvarligt lidande. Gärningen kan dock ha varit av särskilt hänsynslös eller farlig art utan att sådant lidande kan konstateras. Därtill ska det ju ske en samlad bedömning. Att det sammantaget varit fråga om ett allvarligt lidande och att gärningen t.ex. varit av hänsynslös art kan i vissa fall leda till att brottet ska bedömas som grovt. Att flera kvalifikationsgrunder är uppfyllda kan också ha bety- delse för att bedöma straffvärdet av det grova brottet inom den straff- skala som ska gälla för grovt brott och innebära att straffvärdet be- döms med råge överstiga minimistraffet. Det bör avslutningsvis sägas att i den mån gärningsmannen åter- faller i likartad brottslighet, alldeles oavsett om den föregås av någon planering eller någon särskild metod, kan den omständigheten få genomslag i straffmätningen eller påföljdsvalet (29 kap. 4 § och 30 kap. 4 § ). 6.6Straffskalan för det grova brottet Förslag: För grovt djurplågeribrott ska straffskalan vara fängelse i lägst och högst . Djurplågeribrott av normalgraden har en straffskala som sträcker sig från böter till fängelse. Som konstaterats i avsnitt 6.4 bör straffskalan för detta brott inte ändras. Frågan är då hur straffskalan för ett grovt djurplågeribrott bör utformas och om straffskalan bör överlappa brott av normalgraden. Som har angetts i avsnitt 5.2.6 finns det inte något krav på att det ska finnas en överlappning av straff- skalorna för olika svårhetsgrader, men straffskalorna har regelmässigt utformats på ett sådant sätt. Det måste anses vara ett avsteg från vedertagen accepterad lagstiftningsteknik att föreslå straffskalor som går kant i kant. Skälet till att ha överlappande straffskalor är att inte alla faktorer som påverkar straffvärdet, eller i övrigt straffets längd, påverkar gradindelningen. Exempel på faktorer som påverkar straff- värdet eller straffmätningen i övrigt, men inte gradindelningen, är att gärningsmannen har ett sådant överskjutande uppsåt som avses i 29 kap. 2 § 1 eller att fråga är om ett sådant återfall som motiverar straffskärpning enligt 29 kap. 4 § . Djurplågeribrottet – överväganden och förslag Straffskalorna för djurplågeribrott av normalgraden och grovt djurplågeri bör mot bakgrund av det sagda vara överlappande. Som anges i avsnitt 5.2.6 bör det undvikas situationer där det redan på förhand är givet att stora delar av straffskalan i praktiken inte kom- mer att komma till användning. Minimistraffet för en brottstyp av en grövre grad utgör i realiteten ett slags maximum vid straffmätning av den mindre grova formen av brottet som det mycket sällan finns anledning att överskrida. Mot den angivna bakgrunden anser vi att straffskalan för det grova djurplågeribrottet inte bör ha ett straffminimum som motsvarar det allmänna fängelseminimum om 14 dagars fängelse. Detta skulle ju innebära att brott av normalgraden i praktiken har ett straffmaximum om det högsta antalet dagsböter som är möjligt att döma ut för ett brott, dvs. Detta framstår inte som önskvärt, utan brott av normalgraden bör även i fortsättningen kunna straffmätas på fängelsenivå. Som behandlas i avsnitt 5.2.4 är straffmätningspraxis vidare sådan att minimistraffet på ett mycket tydligt sätt utgör utgångspunkten för straffmätningen. Domstolen har då funnit att förutsättningarna för att tillämpa straffskalan är för handen, och det krävs att det till- kommer försvårande omständigheter för att – i vart fall i mer bety- dande omfattning – tillämpa övre delar av straffskalan. Om minimi- straffet för grovt brott skulle utgöras av allmänna fängelseminimum kan det därför antas att det inte skulle bli något större genomslag för vår ambition att öka repressionsgraden för allvarliga fall av djur- plågeri. Enligt vår bedömning är det därför lämpligare att införa ett högre minimistraff som korresponderar straffvärdemässigt med de fall vi anser bör utgöra grovt brott och det straffvärde sådana gär- ningar som minst bör anses ha. Ett minimistraff som överstiger all- männa fängelseminimum kommer också tillse att straffmätningen för ett grovt brott blir mer enhetlig eftersom domstolarna kommer att ha en tydligare hållpunkt för sin straffmätning. Vi gör den bedömningen – med de kvalifikationsgrunder vi före- slår – att fall av allvarlig vanvård som anses ha ett straffvärde om ca 3–4 månader kommer att bedömas som grovt brott om ett sådant införs på det sätt vi här skisserar. Detsamma gäller fall av upp- såtlig misshandel av djur som bedöms ha ungefär motsvarande straffvärde. Utifrån detta – med inriktningen att allvarliga fall av djurplågeri ska mötas av en allvarligare straffrättslig reaktion än Djurplågeribrottet – överväganden och förslag –bedömer vi att ett grovt brott bör ha ett minimistraff om fängelse . De fall av djurplågeri som bedöms ha ett straff- värde på fängelse eller mer kommer då i och med en sådan ändring – såvitt vi kan förutse – att rubriceras som grovt brott och då bedömas ha ett straffvärde som överstiger sex månaders fäng- else. Detta eftersom omständigheterna som har relevans för straff- värdebedömningen inte kommer att vara uttömda redan genom rubri- ceringen utan även påverka straffmätningen i skärpande riktning. Ett införande av ett grovt djurplågeribrott med ett minimistraff om sex månaders fängelse kommer alltså att verka i straffskärpande riktning även för gärningar som bedöms ha ett högt straffvärde. Med ett sådant förslag korresponderar straffminimum för det grova brottet med andra grova brottsbalksbrott, där normalgradsbrottets straffskala sträcker sig från böter till fängelse. Sådana brott är t.ex. ocker och olaga identitetsintrång. Vidare bör det grova brottets straffmaximum bestämmas till , vilket också motsvarar de straff- maximum som gäller för de nämnda brottsbalksbrotten. Straffmini- mum för grovt brott skulle då även korrespondera med två grova brott inom specialstraffrätten som har vissa beröringspunkter med djurplågeribrottet; jaktbrott som bedöms som grovt samt grovt miljö- brott. En lämplig indelning i straffskalorna för brott av normalgraden och grovt brott är således för brott av normalgraden böter eller fäng- else i högst och för grovt brott fängelse i lägst och högst . Genom denna uppdelning anser vi sammanfatt- ningsvis att en mer nyanserad straffmätning kan uppnås. Genom att vårt förslag också innebär att exempel anges på när en gärning är så kvalificerad att den bör bedömas ha ett straffvärde som uppgår och anses som ett grovt brott, blir djurplågeribestäm- melsen mer vägledande för praxisbildningen och kommer att bidra till en mer differentierad straffmätning och till att straffvärdet för de mer allvarligare fallen uppgraderas. Djurplågeribrottet – överväganden och förslag Bedömning: Grovt djurplågeribrott bör som huvudregel särbehand- las påföljdsmässigt såsom artbrott. har i rättsfallet NJA 2006 s. 339 funnit att djur- plågeri normalt inte utgör ett artbrott, men att det inte är uteslutet att djurplågeribrottet under vissa omständigheter kan anses utgöra artbrott. De kriterier som anger som exempel på när det kan vara fråga om ett artbrott är sådana särskilda försvårande omständigheter som avses i 29 kap. 2 § , som exempel- vis särskild hänsynslöshet eller att gärningsmannen för att tillgodose egna intressen eftersatt intresset att motverka lidande hos djur på ett sätt som visar en uppenbar likgiltighet för djurs lidande (se avsnitt 5.2.4 under rubriken vad som menas med artbrott). Vi har dock själva kunnat konstatera att djurplågeri i praxis mycket sällan bedöms som ett brott av sådan art att fängelse ska väljas som påföljd, även när de omständigheter som särskilt pekar på i nämnda rättsfall synes vara för handen. Frågan är om djurplågeribrott bör anses utgöra artbrott (eller med andra ord mer regelmässigt tillmätas ett artvärde) i större om- fattning än vad som är fallet . Det är ju främst en uppgift för lagstiftaren att uttala sig i denna fråga (se avsnitt 5.2.4). Om lagstift- aren inför ett grovt djurplågeribrott kan sålunda frågan om att sär- behandla brottstypen utifrån dess art tas upp i det lagstiftningsarbetet. Visserligen synes inte ett flertal av de traditionella skälen för när ett brott ska anses utgöra ett artbrott vara aktuella.30 Det finns t.ex. inte omständigheter som talar för att djurplågeribrottsligheten har fått en större utbredning eller att den har blivit mer elakartad . Brotten gäller inte angrepp på den personliga integriteten och utgör heller inte något angrepp på själva rättsväsendet och dess aktörer. Av de traditionella skälen för att ett brott ska utgöra ett art- brott kan dock framhållas att brottstypen är svår att förebygga och svår att upptäcka. Ett djur är till stor del beroende av den som tar hand om det. Ett djur kan inte själv slå larm om att det utsätts för vanvård eller misshandel och kan inte vittna om vad som har hänt. Därigenom är det fråga om brott som ofta är svårupptäckta. 30Se SOU 2012:34 band 2 s. 686 f. Djurplågeribrottet – överväganden och förslag Ett ytterligare skäl som talar för att brottstypen – i vart fall grovt djurplågeribrott – bör utgöra ett artbrott är att åsamkandet av ett allvarligt lidande hos djur utgör ett betydande angrepp på brottets skyddsintresse, dvs. att skydda djur från att utsättas för lidande. Det måste anses vara ett allvarligt brott att åsamka en försvarslös levande varelse ett allvarligt lidande – eftersom djuret oftast helt saknar möj- lighet att undkomma eller på annat sätt påverka sin situation. Brotts- typen är därför till sin karaktär sådan att det finns starka skäl för rättsordningen att se strängt på den och i första hand överväga fäng- else som påföljd. I sammanhanget bör visserligen påpekas att i stort sett alla brotts- typer i kan – i vart fall under vissa förhållanden – tillmätas artvärde.31 Det talas därför ibland om en risk för artbrottsinflation, dvs. att fler och fler brott anses utgöra ett artbrott. Åsikten har fram- förts att ett brott inte bör bedömas som artbrott utan att mycket goda skäl föreligger samt att det finns goda skäl för domstolar att överlämna rättsutvecklingen till , bl.a. då detta i praktiken är en förutsättning både för att enhetlighet och konsekvens ska kunna uppnås och artbrottsinflation undvikas.32 Först som sist är det upp till lagstiftaren att bedöma om det – främst utifrån allmänpreventiva skäl – finns skäl att peka ut en viss brottstyp som särskilt straffvärd och angelägen att motverka genom att den ska särbehandlas påföljdsmässigt och alltså utgöra ett art- brott. Skälen för artbrottstillämpningen är så pass divergerande33 att lagstiftaren måste anses ha ett stort spelrum i detta avseende. Vid införandet av ett grovt brott med ett straffminimum på sex månaders fängelse kommer troligen straffmätningen för dessa brott att samlas runt straffminimum, vilket är normalt i rättspraxis. Detta innebär att påföljden villkorlig dom i förening med böter alltjämt kommer att vara den vanligaste påföljden för allvarligare former av djurplågeri, om inte brottet anses utgöra ett artbrott (eller tillmätas ett högt artvärde). Först om straffvärdet når upp till fängelse kommer fängelse vara normalpåföljden. Om det inte sker någon påföljdsmässig särbehandling av grova brott p.g.a. dess art kommer alltså inte införandet av ett grovt brott i praktiken att innebära att den faktiska ingripandegraden av straffsanktionen blir så mycket 31SOU 2012:34 band 2 s. 699. 32Asp P., ”Brottslighetens art” – kommentar till och upp- satser, SvJT 2003 s. 151 f. 33Jfr SOU 2012:34 band 2 s. 703. Djurplågeribrottet – överväganden och förslag högre än , annat än att antalet dagsböter som den villkorliga domen förenas med sätts till ett högre antal . Som sagt kan dock lagstiftaren ange att t.ex. grovt djurplågeri ska anses utgöra brott av sådan art att det föreligger en presumtion att välja fängelse som påföljd. Det bör därvid påpekas att detta inte skulle innebära att alla sådana brott skulle leda till ett fängelsestraff, särskilt inte om straffvärdet inte överstiger minimistraffet. För att undvika fängelse- straff skulle det dock regelmässigt krävas att det finns ett tillräckligt ingripande alternativ, t.ex. en ingripande skyddstillsyn eller att den icke frihetsberövande påföljden kan kombineras med samhällstjänst. Vi har när det gäller de föreslagna kvalifikationsgrunderna för det grova brottet bl.a. beaktat de omständigheter som tagit upp som fall där brottet bör bedömas som artbrott. Det kan därför under alla förhållanden antas att domstolarna kommer att vara mer beredvilliga än att bedöma ett allvarligt djurplågeribrott som ett artbrott, i det fall brottet kvalificeras som grovt. För att ytterligare tillförsäkra att allvarliga fall av djurplågeri straffas med en mer ingripande påföljd än villkorlig dom och böter finns det enligt vår mening skäl för lagstiftaren att uttala sig i frågan om under vilka omständigheter ett djurplågeri ska utgöra ett art- brott. Mot bakgrund av vad som anförs ovan finns det enligt vår be- dömning starka skäl för att grova djurplågeribrott såsom huvudregel ska särbehandlas påföljdsmässigt såsom artbrott. 7Sanktionsväxling – principer och tidigare överväganden på djurskyddsområdet I våra direktiv anges att det kan ifrågasättas om straffsanktioner är lämpliga för att motverka mindre allvarliga överträdelser på djur- skyddsområdet eftersom kontrollmyndigheterna ofta avstår från att anmäla sådana överträdelser till rättsväsendet och då överträdelserna dessutom sällan leder till lagföring för brott. Vi ska enligt direktiven överväga om det är lämpligt och möjligt att avkriminalisera vissa överträdelser av regelverket på djurskyddsområdet och ersätta straff med andra sanktioner, som vitesförelägganden eller sanktionsavgif- ter. Vi ska även överväga om det straffbara området också kan be- gränsas genom att det preciseras vilka gärningar som kan anses som ringa. I detta kapitel behandlas vilka principer som gäller för sanktions- växling i svensk rätt. Därefter följer en redogörelse för tidigare över- väganden om sanktionsväxling som gjorts på djurskyddsområdet. 7.2Principer för kriminalisering och sanktionsväxling Kriminalisering innebär att straff föreskrivs för en viss handling och motiveras av att gärningen i fråga är så förkastlig att den bör vara straffsanktionerad. Kriminaliseringen av en gärning innebär en grund för polis, åklagare och domstol att inom ramen för sina respektive funktioner i rättsväsendet verka för att ett straff eller annan påföljd Sanktionsväxling – principer och tidigare överväganden på djurskyddsområdet fastställs för den som har gjort sig skyldig till den kriminaliserade gärningen. Det finns inga skrivna regler som anger vilka beteenden som ska kriminaliseras. I olika sammanhang har det dock utformats principer för när kriminalisering bör ske eller inte. utformade kriterier som bör vara styrande för att en kriminalisering av ett visst beteende ska vara befogad i sitt betänkande Ett reformerat åklagarväsende (SOU 1992:61). Enligt utredningen borde följande kriterier vara uppfyllda.1 –Ett beteende kan föranleda påtaglig skada eller fara. –Alternativa sanktioner står inte till buds, skulle inte vara ratio- nella eller skulle kräva oproportionerligt höga kostnader. –En straffsanktion krävs med hänsyn till gärningens allvar. –Straffsanktionen ska utgöra ett effektivt medel för att motverka det icke önskvärda beteendet. –Rättsväsendet ska ha resurser att klara av den eventuellt ytter- ligare belastning som kriminaliseringen innebär. Både regering och riksdag ställde sig i allt väsentligt bakom kriterier- na, som brukar kallas kriterier.2 fick 2011 bl.a. i uppdrag att analysera och ta ställning till vilka kriterier som bör gälla för att kri- minalisering ska anses vara befogad. Vidare omfattade uppdraget att analysera om det är möjligt att vara mer återhållsam med använd- ningen av straffrätt på olika områden, främst inom specialstraffrätten, och hur detta i så fall bör uppnås. redovisade sina slutsatser och överväganden i betänkandet Vad bör straffas? (SOU 2013:38). konstaterade att det i åtskilliga lagstiftningsärenden om nykriminalisering, och , inte hade redovisats någon diskussion om krimi- naliseringens berättigande med utgångspunkt från Åklagarutred- ningens kriterier. De förhoppningar som förde fram om ökad restriktivitet vid nykriminaliseringar hade således inte infriats. En bidragande orsak till denna utveckling bedömdes vara att kriterier är för vaga för att på ett verkningsfullt 1SOU 1992:61, del A, s. 111 f. 1994/95:23 s. 55, bet. 1994/95:JuU2, rskr. 1994/95:40. Sanktionsväxling – principer och tidigare överväganden på djurskyddsområdet sätt kunna begränsa användningen av straffrätten. Mot denna bak- grund lämnade förslag till nya kriterier som ska vara uppfyllda för att kriminalisering ska övervägas enligt följande.3 1.För att kriminalisering av ett beteende ska komma i fråga måste det tänkta straffbudet avse ett identifierat och konkretiserat in- tresse som är skyddsvärt (godtagbart skyddsintresse). 2.För att kriminalisering ska komma i fråga måste det beteende som avses bli kriminaliserat kunna orsaka skada eller fara för skada på skyddsintresset. 3.Endast den som har visat skuld – varit klandervärd – bör träffas av straffansvar, vilket innebär att kriminaliseringen inte får även- tyra tillämpningen av skuldprincipen. 4.Kriminalisering av ett beteende kan inte komma i fråga om det finns något tillräckligt värdefullt motstående intresse. 5.Kriminalisering av ett beteende kan inte komma i fråga om det finns någon alternativ metod som är tillräckligt effektiv för att komma till rätta med det oönskade beteendet. De kriterier för kriminalisering som Straffrättsanvändningsutred- ningen har tagit fram är enligt utredningens egna ställningstagande endast principer och inte några absoluta regler. Det innebär att det enligt utredningen kan vara befogat att i ett enskilt fall genomföra en kriminalisering trots att inte samtliga kriterier är uppfyllda. Som grundläggande förutsättningar för att få göra ett sådant undantag måste dock enligt betänkandet gälla att det finns mycket tungt väg- ande skäl för kriminaliseringen, att skälen redovisas tydligt samt att det verkligen klargörs att det är fråga om ett avsteg från principerna.4 förslag har inte lett till någon åtgärd från lagstiftarens sida. Sammantaget kan sägas att de båda uppsättningarna av kriterier respektive 2013 understryker att det beteende som ska kri- minaliseras verkligen bör vara straffvärt, dvs. att det är så allvarligt att kriminalisering med åtföljande bestraffning är en rimlig åtgärd. 3SOU 2013:38 s. 477 ff. 4SOU 2013:38 s. 499. Sanktionsväxling – principer och tidigare överväganden på djurskyddsområdet Vidare utvisar kriterierna att kriminalisering ytterst har ett preven- tivt syfte, dvs. beteendet som straffbeläggs ska avhålla människor från att handla på ett visst sätt.5 EU behandlade frågan om kriterier 2009. antog då bl.a. slutsatser som vägledning för rådets överläggningar på det straffrättsliga området. En av slutsatserna var att straffrättsliga bestämmelser ska användas i sista hand (Europeiska unionens råd, dokument 16542/3/09). 7.2.2Olika typer av sanktioner Det finns ingen rättslig definition av begreppet sanktion. En sank- tion är i princip alltid handlingsdirigerande eller har ett bestraffande syfte. Med en vid definition skulle sanktion kunna sägas vara alla former av påföljder som kan följa på ett rättsstridigt handlande. En sanktion kan vara repressiv eller icke repressiv. Med att en sanktion är repressiv avses att det är staten som kan ta initiativ till sanktionen. En icke repressiv sanktion är t.ex. möjligheten att begära skadestånd i en civilprocess. Det finns flera olika sorters repressiva sanktioner. Den mest in- gripande formen är straff och andra påföljder som följer av en kri- minalisering. En annan typ av repressiv sanktion är administrativa avgifter, t.ex. sanktionsavgifter. Sanktionsavgift kan i vissa fall vara ett komplement till andra åtgärder och användas för att i enskilda fall nyansera ingripandet vid en överträdelse av något som är kriminali- serat. Sanktionsavgift ersätter i andra fall kriminalisering. Andra exem- pel på repressiva administrativa sanktioner är åtgärdsföreläggande (i förening med vite), skyldighet att vidta rättelse, möjlighet för en till- synsmyndighet att meddela förbud (i förening med vite) och åter- kallelse av tillstånd. Straff, sanktionsavgift, förbud och återkallelse av tillstånd är i huvudsak tillbakaverkande sanktioner. Förbud och återkallelse av tillstånd kan på sätt och vis även ses som en framåtriktad sanktion, i den mån återkallelsen syftar till att förhindra fortsatt bristande efter- levnad av ett regelverk. 5SOU 2014:63 s. 78 f. Sanktionsväxling – principer och tidigare överväganden på djurskyddsområdet Vitesföreläggande är däremot alltid en framåtsyftande sanktion som syftar till att tvinga fram ett önskat agerande eller att få ett på- gående oönskat agerande att upphöra. Först om den vitesålagde inte uppfyller en skyldighet som en tillsynsmyndighet för hans eller hennes del har specificerat, döms vitet ut. Vitet är således särskilt lämpligt att använda när man vill förmå någon att vidta en åtgärd eller avstå från att vidta en åtgärd. Det förhållandet att vitet enbart är framåt- syftande medför att när denna metod används kan det finnas behov av att komplettera vitet med en tillbakaverkande sank- tion.6 7.2.3Val av repressiv metod Som behandlats ovan ställde sig regeringen i allt väsentligt bakom de kriterier för kriminalisering som hade formu- lerat. Regeringen uttalade i detta sammanhang bl.a. följande.7 Kriminalisering som en metod för att söka hindra överträdelse av olika normer i samhället bör användas med försiktighet. Rättsväsendet bör inte belastas med sådant som har ringa eller inget straffvärde. Kriminali- sering är heller inte det enda och inte alltid det mest effektiva medlet för att motverka oönskade beteenden. Det allmännas resurser för brotts- bekämpning bör koncentreras på sådana förfaranden som kan föranleda påtaglig skada eller fara och som inte kan bemötas på annat sätt. [---] Beträffande vissa förfaranden, såsom t.ex. misshandel och stöld, har kriminaliseringen en djup och traditionell folklig förankring, vilken har sin grund i människors etiska och moraliska värderingar.