sou · H8B37 · 2020-02-11 00:00:00 — Under remissbehandlingen av förslaget till den nuvarande livsmedels- lagen (2006:804) påpekade flera remissinstanser att det var angeläget att det uttryckligen angavs att tillsynsmyndigheterna är skyldiga att beivra överträdelser. En sådan bestämmelse fanns i den tidigare livs- medelslagen, men saknades i det förslag till ny livsmedelslag som remitterades. Bestämmelsen infördes i den tidigare gällande livsmedels- 15Se t.ex. årsredovisning 2018 s. 16. lagen (1971:511) för att inskärpa vikten av att tillsynsmyndigheterna i ökad utsträckning beivrar överträdelser som de uppmärksammar i sin verksamhet. I förarbetena till den bestämmelsen nämndes särskilt vikten av att tillsynsmyndigheten vid misstanke om brott utan dröjsmål åtalsanmäler saken samt att myndigheterna mer aktivt använder övriga ingripandemöjligheter i lagen, däribland vitesinstrumentet.16 Till följd av remissinstansernas synpunkter infördes det i 13 § den nu gällande livsmedelslagen respektive i 14 § lagen (2006:805) om foder och animaliska biprodukter en bestämmelse med lydelsen att kontrollmyndigheten ska verka för att överträdelser av regelverket på respektive området beivras. Detta skedde i samband med att en motsvarande regel infördes i den dåvarande djurskyddslagen och samma skäl anfördes i fråga om behovet av en sådan reglering, dvs. att den kan fungera som ett viktigt incitament för tillsynsmyndig- heterna att medverka till lagföring av brott.17 I ett senare lagstift- ningsärende har lydelsen av nämnda bestämmelse i lagen om foder och animaliska biprodukter reviderats något. Av paragrafen följer att kontrollmyndigheten ska verka för att åtgärder vidtas mot överträdelser av regelverket. Ändringen är dock enligt förarbetena endast av språklig karaktär och innebörden av bestämmelsen är så- ledes avsedd av lagstiftaren att vara densamma som tidigare.18 I senare lagstiftningsärenden på området har motsvarande be- stämmelser införts i 5 § lagen (2013:363) om kontroll av ekologisk produktion respektive 7 § lagen (2009:1424) om kontroll av skyddade beteckningar på jordbruksprodukter och livsmedel. I dessa bestäm- melser anges alltså att kontrollmyndigheterna ska verka för att åt- gärder vidtas mot regelöverträdelser på respektive område. I förarbe- tena till nämnda bestämmelser hänvisade regeringen till den ovan nämnda bestämmelsen i 13 § livsmedelslagen och de ovan redovisade förarbetsuttalandena till motsvarande bestämmelse i den tidigare livsmedelslagen, samt anförde att det är angeläget att det slås fast att kontrollmyndigheterna är skyldiga att verka för att åtgärder vidtas mot överträdelser för att inskärpa vikten av att myndigheterna i ökad utsträckning vidtar åtgärder mot de överträdelser som de uppmärk- sammar i sin verksamhet. Vidare angavs att det är viktigt att myn- 1988/89:68 s. 59. 2005/06:128 s. 219 f. resp. s. 259 f. 2010/11:67 s. 25. digheterna vid misstanke om överträdelser mer aktivt använder vites- instrumentet och även i övrigt utnyttjar de instrument som är till- gängliga för att vidta åtgärder mot överträdelser.19 Enligt 26 kap. 2 § ska tillsynsmyndigheten anmäla över- trädelser av bestämmelser i balken eller i föreskrifter som har med- delats med stöd av balken till eller Åklagarmyn- digheten, om det finns misstanke om brott. Regeringen önskade i förarbetena till bestämmelsen betona att när överträdelser som är straffbelagda upptäcks vid tillsynen, ska tillsynsmyndigheten som ett led i tillsynen vara skyldig att anmäla misstanke om brott till polis- eller åklagarmyndigheten. Regeringen underströk vidare vikten av att tillsynsmyndigheten verkligen anmä- ler brottsmisstanke när sådan föreligger, då detta är en förutsättning för att straffbestämmelserna ska få avsedd betydelse för efterlevna- den.20 När det gällde den närmare innebörden av bestämmelsen uttalade regeringen följande.21 är skyldig att, som ett led i tillsynen, anmäla de överträdelser av balkens regler och andra regler som har utfärdats med stöd av balken och som är straffbelagda till polis- eller åklagarmyndig- heten. skall inte själv göra någon bedömning av om överträdelsen kan föranleda fällande dom eller om det är ett ringa brott utan anmäla de faktiska förhållandena så snart en straffbar över- trädelse kan konstateras. Gärningens allvar, om vårdslöshet eller uppsåt förelegat, vem som är ansvarig för överträdelsen i straffrättslig mening och liknande bedömningar skall ske i den efterföljande brottsutredningen. JO har i flera ärenden konstaterat att bestämmelsen innebär att miss- tankar om brott mot lagen ska anmälas till polis eller åklagare. I be- slut (JO 2015/16 s. 552, dnr 1806–2014) uttalade JO att en tveksamhet om miljöbrott har begåtts eller inte, inte får hindra en myndighet från att fullgöra sin skyldighet att göra en anmälan och att det är en uppgift för rättsväsendet att ta ställning till om den an- mälda överträdelsen kan leda till ansvar för någon. 2012/13:55 s. 59 respektive prop. 2009/10:22 s. 34. 1997/98:45 del 1 s. 495 f. 1997/98:45 del 2 s. 267. 10.4.4Regeringens uttalanden om tillsyn I betänkandet Tillsyn – Förslag om en tydligare och effektivare offentlig tillsyn (SOU 2004:100) föreslog att en generell tillsynslag skulle införas, med en gemensam uppsättning ingripande- möjligheter som i princip alla tillsynsorgan skulle få möjlighet att använda vid sin tillsyn. Det föreslogs även att en generell skyldighet för tillsynsmyndigheterna att åtalsanmäla misstänkta regelöverträdelser skulle införas i den föreslagna lagen. Utredningen menade att åtals- anmälningsskyldigheten skulle ha samma innebörd och innehåll som motsvarande skyldighet på miljöområdet.22 förslag behandlades i regeringens skrivelse 2009/10:79 En tydlig, rättssäker och effektiv tillsyn, i vilken regeringen redovisade generella bedömningar för hur en tillsynsreglering bör vara utformad. I fråga om åtalsanmälan uttalade regeringen att vid en klar misstanke om en straffbar överträdelse bör tillsynsorgan vara skyldiga att göra en anmälan till åtal. Inom vissa områden, där det bedöms vara kontraproduktivt för tillsynens övergripande syfte, bör dock en sådan ovillkorlig skyldighet enligt regeringen inte finnas. Regeringen delade således inte utredningens uppfattning om att en generell skyldighet att anmäla misstänkta regelöverträdelser bör finnas för alla tillsynsmyndigheter. Regeringen anförde följande som skäl för sitt ställningstagande.23 Om en misstanke om en straffbar överträdelse inom det egna tillsyns- området föreligger bör tillsynsorganet vara skyldigt att göra en anmälan till åtal. Misstankegraden för en sådan skyldighet bör vara låg för att markera att tillsynsorganet inte ska ta ställning till rena bevisfrågor. Sam- tidigt får inte misstanken vara så diffus att den saknar påtaglighet. Nivån på den misstankegrad som bör krävas kan mot denna bakgrund formu- leras som att det ska finnas en klar misstanke om en straffbar överträ- delse. Inom vissa områden kan dock skäl tala mot att införa en ovillkorlig skyldighet att göra anmälan till åtal. Det bör alltid prövas om det finns behov av en sådan skyldighet inom det aktuella området. Det kan även finnas områden där det förebyggande arbetet i hög grad bygger på rapportering av brister, tillbud och olyckor från de objektsansvariga. Inom dessa områden kan ett införande av en ovillkorlig skyldighet för tillsynsorganet att anmäla till åtal göra att rapporteringsviljan minskar. Missförhållanden kan döljas av rädsla för rättsliga efterverkningar, vilket 22SOU 2004:100 s. 217 f. 2009/10:79 s. 53. kan vara kontraproduktivt för det övergripande syftet med tillsynen. Inom tillsynsområden där denna risk finns bör en ovillkorlig skyldighet att anmäla till åtal inte införas. Regeringen berörde också i nämnda skrivelse frågan om underlåten- het att ingripa vid konstaterade överträdelser. Regeringen menade att för att uppnå en ökad tydlighet i regelverk om ingripanden vid tillsyn, bör det i vissa fall finnas en reglering av de situationer då tillsynsorganen inte behöver vidta någon åtgärd mot den objekts- ansvarige för en konstaterad brist. Det kan enligt regeringen avse situationer då det är mer lämpligt att låta bli att ingripa, t.ex. då över- trädelsen är ringa eller då den objektsansvarige har vidtagit rättelse. Rättelse bör dock inte utgöra en godtagbar grund för eftergift i all- varliga fall. Regeringen menade slutligen att tillsynsmyndighetens ställningstagande att underlåta att ingripa bör komma till uttryck i ett beslut, om inte annat för att tillsynsobjektet ska få kännedom om att tillsynsförfarandet har avslutats.24 10.4.5JO:s uttalande om tillsynsmyndigheters skyldigheter JO har uttalat i sig i ett flertal ärenden om tillsynsmyndigheters skyldighet att agera mot överträdelser. JO uttalade i samband med en inspektion bl.a. följande.25 Om på något sätt – oavsett vilket – får kännedom om en överträdelse av en lag eller annan författning över vars efterlevnad läns- styrelsen har att öva tillsyn, kan den inte helt underlåta att ingripa, även om det i den ifrågavarande författningen inte finns någon föreskrift, motsvarande den i 38 § miljöskyddslagen, som ålägger tillsynsmyndig- heten att verka för att sådana överträdelser beivras. Det ligger i sakens natur, att tillsynsfunktionen inkluderar en skyldighet att se till att över- trädelser möts med de åtgärder som påkallas av omständigheterna. När det föreligger en klar misstanke om att det begåtts en straffbar över- trädelse, måste en åtalsanmälan i allmänhet anses påkallad. Givetvis måste man vid valet av åtgärd ta hänsyn till brottets svårhetsgrad. Vid bagatell- artade förseelser kan det sålunda finnas skäl att underlåta åtalsanmälan. Även ett beslut att inte vidta några åtgärder med anledning av en iakt- tagen överträdelse bör dokumenteras. 2009/10:79 s. 49. 25JO 1988/89 s. 378 (dnr 2099–1987). Att anmälan till polis eller åklagare gjorts av någon annan, eller att dessa myndigheter på annat sätt fått kännedom om en överträdelse, utgör inte heller tillräckliga skäl för tillsynsmyndigheten att avstå från att själv göra en anmälan. En anmälan från tillsynsmyndigheten torde, med tanke på den sakkunskap som bör finnas där, i regel få större tyngd än en anmälan från annat håll. Det kan finnas risk för att polis och åklagare av tillsyns- myndighetens passivitet drar den slutsatsen, att denna inte ser särskilt allvarligt på det inträffade, och därför själva ger utredningen låg priori- tet. Detta gäller även när inte kan tillföra ärendet något i sak, därför att det redan är klart vad som inträffat. Skulle det däremot i något avseende vara oklart vad som hänt, får det anses åligga länsstyrel- sen att utreda saken. JO anförde vidare att de redovisade synpunkterna beträffande till- synsansvaret och skyldigheten att verka för att brott beivras överens- stämde i sak med den inställning som JO gett uttryck för i bl.a. ett antal tidigare ärenden (t.ex. dnr 2243–1982, 3142–1982, 1537–1982, 533–1984, 683–1984, 3110–1985, 858–1986, 2224–1986 och 588–1988). JO:s uttalande ger alltså uttryck för att tillsynsmyndigheter har en skyldighet att åtalsanmäla straffbara överträdelser av regelverket, möjligen med undantag för bagatellartade förseelser, även om en sådan skyldighet inte uttryckligen följer av lag eller annan författ- ning. Uttalandet torde överensstämma med JO:s granskning ärende (se ovan), även i detta att åtalsanmälan kan underlåtas vid de mest bagatellartade förseelserna. ärende gällde dock tillämp- ning av bestämmelsen om tillsyn i djurskyddslagen. JO:s uttalande får fortfarande anses ha en viss tyngd i fråga om tillsyns- myndigheters skyldighet att åtalsanmäla överträdelser, oavsett om det finns någon föreskrift som ålägger myndighetens anmälnings- skyldighet eller inte. Uttalandet bör dock läsas i ljuset av regeringens uttalanden i ovan behandlade skrivelse /10 om att det inom vissa områden kan finnas skäl mot att införa en ovillkorlig skyldighet att göra anmälan till åtal och att det alltid bör prövas om det finns behov av en sådan skyldighet inom det aktuella området. 10.5Jordbruksverkets statistik över djurskyddskontroller har i uppdrag att redovisa statistik om och en analys av hur djurskyddskontrollen och myndigheternas övriga djurskydds- arbete fungerar. Enligt 8 kap. 10 § andra stycket djurskyddsförord- ningen ska till redovisa statistik om och en analys av hur djurskyddskon- trollen och myndigheternas övriga djurskyddsarbete fungerar (natio- nell djurskyddsrapport). Redovisningen ska inkludera jämförelser med tidigare kontrollår. ska även analysera och ge en bild av djurskyddsläget utifrån det utförda djurskyddsarbetet. samlar därför årsvis statistik över samtliga 21 läns- styrelsers kontrollverksamhet på djurskyddsområdet. Länsstyrelser- nas kontrollverksamhet omfattar ett stort antal kontroller, beslut och övrig ärendehandläggning. Av tabell 10.1 nedan följer antalet utförda kontroller –2018 och beslut som länsstyrelserna fattat i sin kontrollverk- samhet. De beslut som redovisas i tabellen avser åtgärder i form av förelägganden, omhändertaganden, djurförbud och åtalsanmälningar, som djurskyddslagstiftningen medger för att lagstiftningen ska efter- levas. Av tabell 10.2 följer antalet kontroller och beslut upp- delat efter län. Länsstyrelsernas djurskyddskontroll är riskbaserad, vilket innebär att kontrollresurserna riktas dit de behövs bäst. Detta innebär sam- tidigt att de redovisade sifforna endast ger en lägesbild avseende en del av landets djurhållare. Detta leder också med stor sannolikhet till att fler brister konstateras än om kontrollerna valts ut slumpmässigt. Resultatet ger alltså inte en generell bild av hur det samlade djur- skyddsläget ser ut i landet. De olika åtgärderna som kontrollmyndig- heterna har vidtagit, t.ex. beslut om omhändertagande, redovisas avseende samtliga kontrolltyper, dvs. både normalkontroller, anmäl- ningskontroller, uppföljande kontroller och kontroller i samband med ansökningar. Av sifforna går det således inte att utläsa hur för- delningen av de olika åtgärdsbesluten fördelar sig bland de typerna av kontroller.26 26Jordbruksverket, Djurskyddskontrollen 2018 – en redovisning av länsstyrelsernas arbete, utgiven , s. 37. Tabell 10.1 Länsstyrelsernas kontrollverksamhet på djurskyddsområdet27 - Varav kontroller efter - Varav inför § 16-tillstånd - Varav besiktningar av fordon Beslut enligt 26 § då gällande av djur enligt 31 eller 32 §§ 27Jordbruksverket, Djurskyddskontrollen 2018 – en redovisning av länsstyrelsernas arbete, ut- given , s. 12. 28Normalkontroll är den kontroll som genomförs enligt kontrollplan. Det är fråga om kon- troller hos t.ex. lantbrukare, slakterier, ridskolor, zoobutiker och kennelverksamheter. ”normalkontroll” används för den kontroll som utförs i enlighet med krav på riskbaserad och regelbunden kontroll enligt förordning (EG) nr 882/2004 för att säkerställa kontrollen av efterlevnaden av foder- och livsmedelslagstiftningen samt bestämmelserna om djurhälsa och djurskydd. (Nämnda förordning är upphävd och ersatt av förordning (EU) 2017/625). 29Kontroll efter anmälan görs på grund av inkommen anmälan om brister i djurhållningen. 30Uppföljande kontroll görs om brister har upptäckts vid tidigare kontroll. 31Avser prövningar som görs i samband med ansökan om tillståndspliktig verksamhet enligt 16§ den tidigare gällande djurskyddslagen och ansökan om offentlig förevisning enligt 37 § den tidigare gällande djurskyddsförordningen. 32Enligt 26 § den tidigare gällande djurskyddslagen får en kontrollmyndighet meddela de före- lägganden och förbud som behövs för att lagen, de föreskrifter och beslut som har meddelats med stöd av lagen, de EG-bestämmelser som kompletteras av lagen och de beslut som har med- delats med stöd av EG-bestämmelserna ska följas. 33Siffran inkluderar inte beslut om upphävande av djurförbud. Tabell 10.2 Antal kontroller respektive åtalsanmälningar per länsstyrelse avseende år 201834 34Jordbruksverket, Statistik för , utgiven s. 42. 35Avser normalkontroller, anmälningskontroller och uppföljningskontroller. 36Avser meddelade förelägganden och förbud enligt 26 § den tidigare gällande djurskyddslagen. 37Antalet kontroller skiljer sig åt med 18 stycken i jämförelse med tabell 10.1. Detta kan enligt uppgift till utredningen bero på att statistiken i respektive tabell har rapporterats vid olika tillfällen . 10.6.1Vad innefattas i skyldigheten för kontrollmyndigheterna att beivra överträdelser enligt 8 kap. 5 §? Bedömning: Bestämmelsen i 8 kap. 5 § djurskyddslagen kan inte tolkas på annat sätt än att kontrollmyndigheten har en skyldighet att till polis eller åklagare anmäla samtliga fall av regelöverträdel- ser för vilka det finns en klar misstanke om brott, med undantag för mer bagatellartade överträdelser. Enligt våra direktiv ska vi analysera vad som ligger i den lagstadgade skyldigheten för kontrollmyndigheterna att beivra överträdelser och hur denna skyldighet förhåller sig till kontrollmyndigheternas möj- lighet att vidta administrativa åtgärder. Bestämmelsen i 8 kap. 5 § djurskyddslagen har sin förlaga i livs- medelslagens motsvarande bestämmelse. Som följer av de ursprung- liga förarbetena till denna bestämmelse har den tillkommit för att myndigheter i större utsträckning än som vad fallet tidigare skulle beivra konstaterade regelöverträdelser och för att den kan fungera som ett viktigt incitament för myndigheterna att medverka till lag- föring av brott. När det gäller bestämmelsen i 8 kap. 5 § djurskydds- lagen har JO också konstaterat att den innefattar en skyldighet för kontrollmyndigheten att åtalsanmäla regelbrott, dvs. anmäla över- trädelsen antingen till polis eller till åklagare, och att det inte är till- räckligt att vidta framåtsyftande åtgärder, som t.ex. förelägganden, för att se till att en straffbar regelöverträdelse åtgärdas (se avsnitt 10.3.2). Undantag kan enligt JO möjligen göras för de allra mest bagatell- artade överträdelserna. Vidare ligger det enligt ett äldre uttalande från JO i sakens natur att myndigheter som upptäcker misstänkta regelöverträdelser har en skyldighet att reagera mot dessa genom att göra en åtalsanmälan (se avsnitt 10.4.5), en viss reservation gjorde JO även i detta uttalande för bagatellartade brott. vägledning för kontrollmyndig- heter m.fl. anges att är skyldig att göra åtalsanmälan om myndigheten vid kontroll har iakttagit objektiva omständigheter om överträdelser mot djurskyddslagstiftningen (se avsnitt 10.3.3). När det – som är fallet i fråga om djurskyddslagen – finns en uttrycklig bestämmelse om att en myndighet ska verka för att beivra brott, ligger det mycket nära tillhands, mot bakgrund av nämnda förarbetsuttalanden, JO:s ställningstagande och väg- ledning, att tolka bestämmelsen på så sätt att kontrollmyndigheten har en absolut skyldighet att åtalsanmäla misstänkta fall av begångna regelöverträdelser. I linje med vad JO uttalat bör undantag dock under alla förhållanden kunna göras för de mest bagatellartade överträdel- serna. Länsstyrelserna har som andra myndigheter att självständigt be- sluta i ärenden som rör myndighetsutövning mot enskild eller tillämp- ningen av lag (se 12 kap. 2 regeringsformen). Myndigheterna har att tillämpa gällande rätt, vilket givetvis betyder att olika rättskällor utöver själva lagtexten måste beaktas. Det är i detta fall (dvs. frågan om åtalsanmälan ska göras) en del av tillsynsverksamhet och ett slag av beslut som sällan eller aldrig blir underkastad överprövning i dom- stol. De uttalanden som JO gjort kommer då naturligen att få stor betydelse som vägledning för myndighetens lagstyrda verksamhet i dessa fall. JO:s verksamhet regleras bl.a. i lagen (1986:765) med instruktion för ombudsmän. I 6 § anges följande. Ombudsman av- gör ärende genom beslut, vari han eller hon får uttala sig om huru- vida åtgärd av myndighet eller befattningshavare strider mot lag eller annan författning eller annars är felaktigt eller olämplig. Ombuds- man får enligt bestämmelsen även göra sådana uttalanden som avser att främja en enhetlig och ändamålsenlig rättstillämpning. I den juridiska doktrinen har det diskuterats i vilken omfattning JO:s uttalanden är att anse som en rättskälla för myndigheterna vid dess myndighetsutövning. Det har framhållits att JO:s uttalanden måste ses som auktoritativa och att de i praktiken ses som en aukto- ritativ rättskälla. I samma sammanhang har det framhållits att det inte går att se JO som en lika auktoritativ rättskälla som , bl.a. mot bakgrund av att JO inte är någon besvärsinstans, inte har någon möjlighet att ändra andra myndigheters beslut och inte heller har någon motsvarighet till Högsta domstolens plenum- förfarande för att tydliggöra hur senare JO-uttalanden förhåller sig till tidigare om de står i motsats till varandra. Slutsatsen blir att det kan finnas ett betydande utrymme för att argumentera för en annan slutsats avseende gällande rätt än den JO uttalat.38 I ett annat sam- manhang har det anförts att JO:s principuttalanden i rättsfrågor får stor genomslagskraft och tillmäts betydelse såsom vägledande för rätt- skipning och förvaltning, även om besluten inte kan betraktas som prejudikat i egentlig mening.39 I doktrinen har även framhållits den självständighet att tolka lag som tillförsäkrats myndigheter enligt regeringsformen. I det sammanhanget har det anförts att det finns all anledning för myndigheter att kritiskt granska JO:s uttalanden och ta fasta på myndighetens självständighet samt att det inte kan vara rimligt att ge JO:s uttalanden en prejudikatliknande ställning.40 Annan slutsats kan enligt vår mening knappast dras än att JO:s uttalanden om anmälningsskyldighet har stor betydelse som vägled- ning för myndigheterna och som ett avgörande underlag för att tillämpa aktuell bestämmelse i djurskyddslagen. –i vart fall som huvudregel – att myndigheterna enligt gällande lag- stiftning har att göra en åtalsanmälan om det kan konstateras i till- synsverksamheten att det skett en straffbar överträdelse. Vi väljer att kalla detta för en anmälningsskyldighet för myndigheten. Det bör dock påpekas – som framhållits i doktrinen – att JO:s uttalanden inte torde ha samma ställning som rättskälla som ett avgörande i eller , och att myndighet- erna har att självständigt tillämpa lagstiftningen. Ett avsteg från huvud- regeln att anmäla behöver därför inte nödvändigtvis vara detsamma som en felaktig myndighetsutövning. För att anmälningsskyldigheten ska inträda torde det under alla förhållanden, som regeringen uttalat i ovan behandlade skrivelse, krävas att det finns en klar misstanke om en straffbar överträdelse. I fråga om det aktuella JO-uttalandet avsåg detta också frågan om tillståndsplikt, vilket är en regelöverträdelse som är relativt enkel att konstatera. Det kan i många fall antas vara väsentligt svårare att kon- kretisera en misstanke om brott, och det framstår i ljuset av regeringens nämnda uttalande att sådana fall då inte alltid omfattas av anmäl- ningsskyldigheten. Anmälningsskyldigheten enligt gällande lagstiftning torde alltså knappast ge utrymme för kontrollmyndigheten att – i stället för att anmäla en regelöverträdelse – enbart använda sig av framåtsyftande 38Andersson S., Skälig misstanke (doktorsavhandling) 2016, s. 26 f. 39Ekroth J., – En offentligrättslig studie (doktorsavhandling) 2001, s. 287. 40Bring T. m.fl., Förundersökning, fjärde upplagan, 2009, s. 58 f. åtgärder, såsom att förelägga om rättelse, för att avhjälpa en kon- staterad brist, i de fall det är något mer allvarligt än en tydligt baga- tellartad överträdelse. Givetvis hindrar inte anmälningsskyldigheten att myndigheten också vidtar sådana åtgärder, för att förhindra fort- satta regelöverträdelser. 10.6.2Finns det anledning att förtydliga kontrollmyndighetens skyldighet att anmäla överträdelser till polis eller åklagare?