sou · H8B363 · 2020-11-12 00:00:00 — I FN:s stadga (artiklarna 55 och 56), som nämns i inledningen (preambeln) till , fastställs de övergripande syftena med internationellt samarbete. Medlemmarna åtar sig enligt stadgan att ”såväl samfällt som var för sig vidtaga åtgärder i samarbete med organisationen” för att uppnå detta mål. Av stadgan framgår att det övergripande syftet med internationellt samarbete är att FN, med akt- ning för principen om folkens lika rättigheter och självbestämmanderätt och grundade förbindelser mellan nationerna, ska främja bl.a. högre 50CRC/GC/2003/5 p. 51 och CRC/C/GC/19 p. 51CRC/C/GC/19 p. 47 och 107–111. 52CRC/C/GC/19 p. Artikel 4 – genomförandet av rättigheterna i konventionen levnadsstandard, full sysselsättning samt framåtskridande och utveck- ling i ekonomiskt och socialt avseende. Syftet är också att lösa inter- nationella ekonomiska, sociala, hälsovårds- och närbesläktade problem samt att samarbeta i kultur- och uppfostringsfrågor (international cultural and educational cooperation). Av stadgan framgår även att FN i det internationella samarbetet ska främja allmän aktning för och respekterande av mänskliga rättigheter och grundläggande friheter för alla utan åtskillnad med avseende på ras, kön, språk eller religion. I för- arbetena till anges att formuleringen i artikel 4 är en påminnelse om vad som anges i artiklarna 55 och 56 i FN:s stadga.53 I artikel 2 i den internationella konventionen om ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter stadgas, på likande sätt som i barn- konventionen, att varje konventionsstat åtar sig att genom inter- nationellt bistånd och samarbete till fullo utnyttja sina tillgängliga resurser för att trygga att rättigheterna i konventionen gradvis för- verkligas. Motsvarande eller liknande bestämmelse återfinns inte i den internationella konventionen om medborgerliga och politiska rättigheter. I originalspråkversionerna (se t.ex. den engelska och den franska) är formuleringen om internationellt samarbete sammanbunden med stadgandet om ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter. Det är också den gängse meningen att endast ekonomiska, sociala och kul- turella rättigheter omfattas. anförs i doktrin att en sådan tolk- ning skulle kunna skapa absurda situationer i form av att en stat mot bakgrund av konventionen skulle kunna be om stöd för t.ex. hälso- och sjukvård eller utbildning, men inte för att bygga upp ett socialt skyddssystem för barn. I förarbetena till finns inte heller något som tyder på att man genom ville be- gränsa vad som anges i FN:s stadga (artiklarna 55 och 56).54 anser att det i artikel 4 betonas att genom- förandet av konventionen är ett samarbetsprojekt för världens stater. råd till staterna är att konventionen ska utgöra ramen för internationellt utvecklingsbistånd som direkt eller indirekt rör barn samt att givarländernas program ska vara rättighetsbaserade. Kommittén uppmuntrar staterna att ge, respektive använda sig av, 53HR/PUB/07/1, artikel 4, D 1. Jämför Detrick (1999) s. 109 och 110. 54Tobin (2019) s. 145 och 146. Artikel 4 – genomförandet av rättigheterna i konventionen internationellt tekniskt bistånd i processen att genomföra konven- tionen.55 I det här avsnittet redogör vi främst för åtgärder som vidtagit och som kan kopplas till konventionen som helhet. När det gäller vilka (lagstiftnings-)åtgärder som vidtagits i förhållande till olika rättig- heter hänvisar vi till kapitlet om respektive artikel. Internationella överenskommelser ingås som huvudregel av reger- ingen. I vissa fall krävs dock godkännande innan reger- ingen ingår en sådan överenskommelse. (Se 10 kap. 1 och 3 §§ RF.) När regeringen ingår internationella överenskommelser av offent- ligrättslig natur är det som stat som bär det folkrättsliga an- svaret för att förpliktelserna enligt överenskommelsen uppfylls.56 ratificerade barnkonvention, utan reservationer, efter be- slut i den 21 juni 1990.57 Konventionen trädde i kraft i . Genom det internationella åtagandet har förbundit sig att ha system som garanterar att alla offentliga myndigheter och andra organ inom sina respektive ansvarsområden fullföljer de förpliktel- ser som har iklätt sig genom att ansluta sig till konventionen.58 De flesta frågor som rör barns rättigheter ligger inom områden som sköts av kommuner eller regioner, såsom förskole- och skol- verksamhet, socialtjänst, fritid, kultur och hälso- och sjukvård. I reger- ingsformen stadgas att den svenska folkstyrelsen förverkligas genom ett representativt och parlamentariskt statsskick och genom självstyrelse. bestämmer genom lag gränser för kommun- och regionfullmäktige, delegerar makt till dem och anger ytterst ramarna för och innebörden av den kommunala självstyrelsen (1 kap. 1 55CRC/C/GC/5 p. 60–63. 56Ds 2007:25 s. 11. 1989/90:SoU28, rskr. 1989/90:350. 2003/04:143 s. 7. Artikel 4 – genomförandet av rättigheterna i konventionen och 4 §§ och 14 kap. 2 §§ RF). Den grundläggande kompetensen för kommuner och regioner regleras dock i kommunallagen (2017:725).59 Allmänt sägs kommunerna och regionerna ha två huvuduppgifter: dels att genomföra av regering och riksdag beslutade obligatoriska speciallagsreglerade uppgifter, dels att ombesörja frivilliga, enbart kom- munallagsreglerade uppgifter av allmänt intresse för kommunens/ regionens medlemmar inom vad som brukar kallas den fria sektorn.60 Kommuner och regioner får som huvudregel själva ha hand om ange- lägenheter av allmänt intresse som har anknytning till kommunens eller regionens område eller deras medlemmar. De ska behandla sina medlemmar lika, om det inte finns sakliga skäl för något annat. (Se 2 kap. 1–3 §§ kommunallagen.) Det konkreta innehållet i den allmänna kompetensen bestäms också av prejudicerande utslag i kammarrät- terna och ytterst i i samband med lag- lighetsprövning vid kommunala besvärsmål (13 kap. kommunallagen). Utöver kommunallagen regleras kommuners och regioners an- svar och befogenheter t.ex. genom HSL, skollagen (2010:800) och LSS. Inom flertalet specialreglerade kommunala verksamhetsområden kom- pletteras den grundläggande lagstiftningen, vilken ofta är av ramlags- karaktär, av andra författningar, t.ex. andra lagar, förordningar och myndighetsförfattningar. Skollagen kompletteras t.ex. av läroplanerna. Inom andra områden, även förskola- och skola, kompletteras de av beslutade lagarna och de av regeringen beslutade förord- ningarna av allmänna råd och föreskrifter som utfärdas av sektors- myndigheter (8 kap. RF). , som styrs bl.a. av social- tjänstlagen och av LVU, är ett exempel där har rätt att utfärda föreskrifter och därmed att komplettera den statliga styr- ningen. Vid sidan av lagstiftningen kan staten lägga fast en gemensam ambitionsnivå genom nationella handlingsplaner och strategier. Det finns ungefär 250 statliga förvaltningsmyndigheter i , flera av dessa ansvarar för områden som direkt eller indirekt rör barn. Enligt 12 kap. 1 § RF lyder statliga förvaltningsmyndigheter normalt under regeringen. Ingen myndighet, inte heller eller en kom- muns beslutande organ, får bestämma hur en förvaltningsmyndighet i ett särskilt fall ska besluta i ett ärende som rör myndighetsutövning mot en enskild eller mot en kommun eller som rör tillämpningen av lag (12 kap. 2 § RF). Ett antal statliga myndigheter har till uppgift att 59SOU 2003:123 s. 98 och 99. 60SOU 2009:17 s. 23. Artikel 4 – genomförandet av rättigheterna i konventionen kontrollera och utvärdera de specialreglerade kommunala och regio- nala verksamheterna, t.ex. Inspektionen för vård och omsorg och Skol- inspektionen. Läs mer om denna tillsyn i kapitlet om artikel 3.3. 7.2.2Lagstiftningsåtgärder för genomförandet av I detta avsnitt beskriver vi några av de lagstiftningsåtgärder som har generell bäring på rättigheterna i . Sådana åtgärder som hänför sig till en specifik artikel beskriver vi främst i kapitlet om respektive artikel. Ett barns grundläggande fri- och rättigheter Skyddet för grundläggande fri- och rättigheter finns i regeringsfor- men, där det bl.a. slås fast att den offentliga makten ska utövas med respekt för alla människors lika värde och för den enskilda männi- skans frihet och värdighet. Alla svenska medborgare har samma grund- läggande fri- och rättigheter, oavsett ålder, kön och härstamning (1 kap. 2 § och 2 kap. 1 § RF). De grundläggande fri- och rättigheterna är t.ex. yttrande-, infor- mations-, mötes-, demonstrations-, förenings- och religionsfrihet. Därtill förbjuder regeringsformen bl.a. dödsstraff, kroppsstraff och tortyr. (Se 2 kap RF.) I förarbetena till bestämmelserna betonas att fri- och rättigheterna gäller oavsett ålder och att barn på så sätt är lik- ställda med vuxna. Uttrycket ”var och en”, som används i flera av be- stämmelserna, är ett förtydligande av den principiella utgångspunkten att fri- och rättighetsskyddet gäller lika för både svenska medborgare och andra som vistas här.61 (Läs mer i kapitlen om artiklarna 13–15, 19 och 37.) Som framgått är barns rättigheter och friheter enligt regerings- formen skyddade på samma sätt som vuxnas. Av regeringsformen framgår dessutom att det allmänna ska verka för att barns rätt tas till vara (1 kap. 2 § RF). Stadgandet ger inte upphov till några rättigheter för den enskilde på samma sätt som reglerna om de grundläggande fri- och rättigheterna. Det utgör däremot en anvisning till alla som 2009/10:80 s. 248. Artikel 4 – genomförandet av rättigheterna i konventionen utövar offentlig makt, dvs. både normgivande organ och rättstilläm- pande myndigheter.62 Alla EU:s medlemsländer har ratificerat . I EU:s rättighetsstadga finns en särskild artikel om barns rättigheter (arti- kel 24). Artikeln grundar sig på och anger att barn har rätt till det skydd och den omvårdnad som behövs för deras välfärd. De ska fritt kunna uttrycka sina åsikter. Dessa åsikter ska beaktas i frågor som rör barn i förhållande till deras ålder och mog- nad. Vidare anger artikeln att barnets bästa ska komma i främsta rummet vid alla åtgärder som rör barn, oavsett om de vidtas av offent- liga myndigheter eller privata institutioner. Varje barn har rätt att regelbundet upprätthålla ett personligt förhållande till och direkta kon- takter med båda föräldrarna, utom då detta strider mot barnets bästa. I stadgan finns även andra artiklar som rör barn, bl.a. artikel 32 om förbud mot barnarbete. Även EU-fördraget63 behandlar barns rättigheter. I artikel 3 i för- draget anges att ett av unionens mål är att främja skyddet av barnets rättigheter. Översyner av om svensk lagstiftning stämmer överens med I har det genomförts flera översyner av svensk lagstiftnings överensstämmelse med . Den första gjordes av regeringen i samband med att ratificerades . Regeringen konstaterade att svensk lagstiftning och praxis till sin all- männa syftning stod i god överensstämmelse med barnkonventio- nens bestämmelser, men det kunde ifrågasättas om den i alla detaljer överensstämde med konventionens krav. En sådan bedömning ansågs vara beroende av vilka allmänna principer man ville lägga till grund för tolkningen av konventionens bestämmelser. Det konstaterades också att det i många fall finns utrymme för lämplighetsbedömning be- 62SOU 2008:125 s. 453 och 454. 63Fördraget om Europeiska unionen (EGT C 202/01, 2016). Artikel 4 – genomförandet av rättigheterna i konventionen träffande de åtgärder som en stat ska vidta. Några lagstiftningsåtgär- der bedömdes inte behövas för att skulle kunna tillträda kon- ventionen.64 En andra översyn beslutades efter att frågan om inkorporering hade diskuterats i . Förslaget om inkorporering avvisades men socialutskottet framhöll att en fortlöpande kontroll och anpass- ning av all svensk lagstiftning och tillämpning var nödvändig. Riks- dagen anslöt sig till vad utskottet framförde.65 Mot bakgrund av åtagande, riskdagens tillkännagivande och att den dåvarande regeringen ansåg att olika tolkningar av innebörden av barnkonven- tionen åberopats i den allmänna debatten tillsattes en parla- mentarisk kommitté, , för att klarlägga hur barnkon- ventionens anda och innebörd kom till uttryck i svensk lagstiftning och praxis.66 bedömning var att artiklarna i barn- konventionen i huvudsak återspeglades väl i svensk lag, även om kom- mittén identifierade luckor i lagstiftningen inom ett antal områden.67 En tredje översyn aviserades i samband med att regeringen föreslog en strategi för att stärka barns rättigheter i . En kart- läggning skulle genomföras för att belysa hur svensk lagstiftning och praxis överensstämmer med rättigheterna i barnkonventionen.68 I departementspromemorian, som översynen resulterade i, konstate- rades att svensk lagstiftning överlag stod i god överensstämmelse med rättigheterna i och att den svenska lagstift- ningen fick anses väl utbyggd med hänsyn till rättigheterna. Det fram- hölls dock att lagstiftningen inte kan försäkra att rättigheterna för varje enskilt barn efterlevs i varje situation, utan att det är av central betydelse att även tillämpningen är förenlig med rättigheterna.69 En fjärde översyn beslutades . fick bl.a. i uppdrag att inom särskilt angelägna områden kartlägga hur tillämpningen av lagar och andra föreskrifter stämde överens med barn- konventionen och de två fakultativa protokoll som tillträtt. Den kartläggning som utredningen genomförde visade på flera bris- ter när det gällde genomslaget för barns rättigheter. 1989/90:107 s. 28. 1995/96:SoU4 och rskr. 1995/96:62. 2009/10:232. 69Ds 2011:37 s. 19–21. Artikel 4 – genomförandet av rättigheterna i konventionen konstaterade att principerna i artiklarna 3 och 12 i barnkonventio- nen, om barnets bästa och rätt att uttrycka sin åsikt, inte fått ordent- ligt genomslag på de kartlagda områdena. Det gällde även områden där det fanns särskilda bestämmelser med utgångspunkt i artiklarna. Vår kartläggning, som presenteras i detta betänkande, är den femte översynen. Vårt uppdrag har omfattat att genomföra en kartläggning för att belysa hur svensk lagstiftning och praxis överensstämmer med artiklarna 1–42 i . Kartläggningen syftar till att ge stöd i det fortsatta arbetet med transformering av barnkonventio- nens bestämmelser inom olika områden. Vidare omfattar vårt uppdrag att särskilt redovisa hur bestämmelser om barnets bästa och barnets rätt att uttrycka sina åsikter och få dem beaktade tolkas i den prak- tiska tillämpningen. Läs mer om tidigare översyner i kapitlet om bakgrund i de in- ledande delarna av betänkandet. Inkorporering och fortsatt transformering Huruvida ska inkorporeras i svensk rätt har varit uppe till diskussion . tog upp frågan om inkorporering och på nytt , i samband med riks- dagens behandling av propositionen om en strategi för att stärka bar- nets rättigheter i . fattade beslut om att inkorporera barnkonventionen.70 Lagen (2018:1197) om Förenta natio- nernas konvention om barnets rättigheter trädde i kraft . Inkorporeringen av innebär att den blir direkt tillämplig och är ett förtydligande av att domstolar och rättstilläm- pare i mål och ärenden ska tolka svenska bestämmelser i förhållande till barnkonventionen.71 Det innebär att nationella myndigheter ska lägga konventionens originaltexter till grund för sin rättstillämpning och tolka dem med tillämpning av sedvanliga tolkningsregler för tolk- ning av internationella konventioner.72 (Läs mer om sedvanliga tolk- ningsprinciper under kapitlet om tolkningsprinciper.) 2017/18:186, bet. 2017/18:SoU25 och rskr. 2017/18:389. Förslaget byggde ursprungligen på betänkande blir svensk lag (SOU 2016:19). 2017/18:186 s. 74. 2017/18:186 s. 80–85. Artikel 4 – genomförandet av rättigheterna i konventionen Av propositionen till inkorporeringen framgår att regeringen anser att en inkorporering av tydliggör att konven- tionsåtaganden enligt ska säkerställas på alla nivåer inom offentlig verksamhet samt att domstolar och rättstillämpare på alla nivåer ska beakta de rättigheter som följer av vid avvägningar och bedömningar som görs i beslutsprocesser i mål och ärenden som rör barn. Konventionens bestämmelser gäller som lag och kan, med reservation för att alla bestämmelser inte är direkt tillämpliga, läggas till grund för myndigheters beslut i mål och ären- den även när bestämmelser inte uttryckligen fram- går av annan lagstiftning. I propositionen anges även att det krävs fortsatt transformering av . Vidare anges att kon- ventionens ställning som lag förväntas påverka utvecklingen av såväl befintlig som ny lagstiftning.73 Ratificeringen av föranledde inga änd- ringar i svensk lagstiftning. Därefter har vissa av bestämmelser, främst artiklarna 3 och 12, införlivats i svensk rätt genom transformering. Flera ändringar skedde bl.a. efter den andra översynen som gjordes av . Konventionsbestämmelser har transformerats in i ett flertal lagar, t.ex. , socialtjänstlagen (2001:453), LVU, LSS, utlän- ningslagen (2005:716), skollagen, HSL och tandvårdslagen (1985:125). Effektiva rättsmedel vid överträdelser av rättigheterna i konventionen Var och ens rätt till skadestånd från det allmänna regleras bl.a. i skade- ståndslagen (1972:207). Staten eller en kommun är skadeståndsansva- rig bl.a. vid fel eller försummelse vid myndighetsutövning i verksam- het för vars fullgörande staten eller kommunen svarar. Detsamma gäller i vissa fall när en skadelidandes rättigheter enligt Europakonven- tionen har överträtts från statens eller kommunens sida. (Se 3 kap. 2–4 §§ skadeståndslagen.) När det gäller bl.a. felaktiga frihetsberövanden regleras det i lagen (1998:714) om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångs- åtgärder. Det finns också en mängd andra lagar som innehåller be- stämmelser om skadeståndsansvar (se bl.a. hänvisningarna i 3 och 2017/18:186 s. 76, 77 och 92. Artikel 4 – genomförandet av rättigheterna i konventionen 4 §§ förordningen, 1995:1301, om handläggning av skadeståndsanspråk mot staten). har kartlagt vilka möjligheter barn och unga har att framföra klagomål och få sin sak prövad när deras rättigheter kränkts. slutsats var att möjligheterna för barn och unga i att klaga på rättighetskränkningar var starkt be- gränsade. Det gällde såväl tillgången till förfaranden genom vilka barn och unga kan framföra klagomål som anpassningen av dessa förfaran- den till barns och ungas förutsättningar. De instanser som kunde ta emot klagomål från barn och unga kunde inte, enligt Barnombuds- mannen, sägas vara tillgängliga, åldersanpassade, snabba, anpassade till och inriktade på barns behov på det sätt som krä- ver. nämner i sin rapport att Child Rights Inter- national Network (CRIN) har publicerat en rapport om tillgången till effektiva rättsmedel för barn och unga. I rapporten görs en rank- ning av hur tillgången till detta ser ut för barn och unga i olika länder och hamnar först på plats 54 av sammanlagt 197 granskade länder.74 Till finns ett fakultativt protokoll, som ger ett barn eller en grupp barn, som fått sina rättigheter kränkta, rätt att vända sig till barnrättskommittén med klagomål. har inte rati- ficerat detta tredje fakultativa protokoll till . Frå- gan om ska ratificera protokollet är under övervägande inom . (Läs mer om protokollet i det inledande kapitlet om .) anser att det i princip inte finns någon in- stans som kan föra barnets talan utifrån alla rättigheter i barnkon- ventionen och där barnet också har möjlighet till reell upprättelse. Myndigheten anser därför att den bör ges möjlighet att ta emot och utreda enskilda klagomål från den grupp den representerar, såsom andra ombudsmannafunktioner i kan.75 I sina senaste rekom- mendationer till uppmanar barnrättskommittén att utöka mandat till att omfatta befogenheten att ta emot, utreda och hantera klagomål från barn.76 Även Barnrättig- hetsutredningen gjorde bedömningen att regeringen bör utreda om 74Barnombudsmannen, och ungas klagomöjligheter (2016) s. 28–30. Se även CRIN, Rights, Remedies and Representation: A global report on access to for children (2016). 75Barnombudsmannens årsrapport , Dom tror att dom vet bättre (2020) s. 8. 76CRC/C/SWE/CO/5 p. 13 (f). Artikel 4 – genomförandet av rättigheterna i konventionen bör ges möjlighet att föra talan för enskilda i de fall frågan är av särskild betydelse för rättstillämpningen eller på annat sätt är av intresse för genomförandet av barnkonventionen.77 Till skillnad från framgår det av Europakon- ventionen (artikel 13) att var och en ska ha tillgång till ett effektivt rättsmedel inför en nationell myndighet när de fri- och rättigheter som anges om konventionen kränkts. behandlade i viss mån frågan om skade- stånd vid överträdelser av rättigheterna i , även om frågan låg utanför utredningens uppdrag. Utredningen ansåg att rätts- läget var oklart och att frågan borde uppmärksammas i Regerings- kansliets fortsatta arbete med konventionen.78 7.2.3Övriga åtgärder för genomförandet av I vårt uppdrag ingår endast att kartlägga hur lagstiftning och praxis stämmer överens med . Trots det kan det finnas anledning att redogöra även för vissa andra åtgärder som vidtagits för genomförandet av , eftersom det i viss mån på- verkar vilka lagstiftningsåtgärder som kan behöva vidtas. I detta av- snitt redogör vi översiktligt för några av dessa åtgärder. Åtgärder som vidtagits i syfte att öka kunskapen om redogör vi huvudsakligen för i kapitlet om artikel 42. En inrättades i år 1993.79 åtagan- den med anledning av ratificeringen av ansågs som ett tungt vägande skäl till att inrätta en . Av pro- positionen framgår att i första hand skulle svara för en övergripande bevakning av barn- och ungdomsfrågorna ut- ifrån och svensk lagstiftning med särskild uppgift att bevaka efterlevnaden av barnkonventionen.80 Ramen för myndig- hetens verksamhet finns i lagen (1993:335) om och förordningen (1993:710) med instruktion för . 77SOU 2016:19 s. 328 och 329. 78SOU 2016:19 s. 460. 1992/93:173. 1992/93:173 s. 6–8. Artikel 4 – genomförandet av rättigheterna i konventionen fick i uppdrag bl.a. att utvärdera och be- döma hittillsvarande arbete samt betydelsen myndigheten haft för att göra känd och få den att fungera som ett vardagligt instrument i arbetet med barn och ung- domar. Översynen presenterades i betänkandet –företrädare för barn och ungdomar.81 I denna påpekades bl.a. att det kunde ifrågasättas om ombudsmannens ställning under regeringen helt överensstämmer med de tankegångar som återspeglas i Paris- principerna när det gäller självständigheten. Utredaren föreslog bl.a. en ökad självständighet i förhållande till regeringen genom att Barn- ombudsmannens mandat bestäms genom lag och att ombudsmannen skulle ges rättsliga befogenheter. Som en följd av utredningens för- slag fick en förstärkt roll, genom att Barnom- budsmannens mandat flyttades från förordning till lag. På så sätt blev myndigheten mer självständig i förhållande till regeringen. Genom änd- ringarna fick ombudsmannen även rättsliga befogenheter gentemot myndigheter, kommuner och regioner.82 har till uppgift att företräda barns och ungas rättig- heter och intressen mot bakgrund av åtagande enligt barn- konventionen. ska driva på genomförandet och bevaka efterlevnaden av konventionen. Myndigheten ska särskilt upp- märksamma att lagar och andra författningar samt tillämpning av dem stämmer överens med . Vidare ska ombuds- mannen föreslå de författningsändringar eller andra åtgärder som be- hövs för att barns och ungas rättigheter och intressen ska tillgodoses. ska också informera, bilda opinion och ta ini- tiativ till lämpliga åtgärder i övrigt samt företräda barns och ungas rättigheter och intressen i den allmänna debatten. Inom sitt verk- samhetsområde ska samla kunskap och samman- ställa statistik om barns och ungas levnadsvillkor, samt följa den inter- nationella utvecklingen när det gäller tolkning och tillämpning. (Se 1–3 §§ lagen om .) 2001/02:96. Artikel 4 – genomförandet av rättigheterna i konventionen ska lämna en rapport till regeringen om sin verksamhet under det närmast föregående kalenderåret samt om de frågor om barn och unga som ombudsmannen anser att reger- ingen behöver ha kännedom om (4 § lagen om ).