sou · H8B37 · 2020-02-11 00:00:00 — Har djuret till följd av överträdelsen avmagrat, bör det vara fråga om en regel- överträdelse som faller inom 10 kap. 1 § djurskyddslagen, då avmag- ring p.g.a. avsaknad av foder torde äventyra djurets välfärd på sådant sätt att det är ett brott mot 2 kap. 4 § första stycket djurskyddslagen (givetvis kan ansvar för djurplågeri även aktualiseras om det kan kon- stateras att avmagringen har inneburit ett lidande för djuret). Jord- bruksverkets föreskrifter tjänar i detta fall endast som en specifi- cering av nämnda regel. Har djuret däremot inte drabbats av något mer allvarligt men, t.ex. om det endast varit fråga om att fodrets struktur varit mindre lämplig för djurslaget, uppstår däremot pro- blem att avgöra om överträdelsen faller under 10 kap. 1 eller 5 § djur- skyddslagen. 2017/18:147 s. 261. Sanktionsväxling – överväganden och förslag Som det är hanteras denna gränsdragningsfråga normalt sett inom ramen för rättsväsendets hantering av en åtalsanmälan och sedermera åtal. Åklagaren kan välja huruvida ett misstänkt brott ska åtalas som endas ett brott mot 10 kap. 5 § djurskyddslagen eller istället som ett brott mot 10 kap. 1 §. Vanligtvis torde ofta åklagaren åtala för brott i första hand enligt 10 kap. 1 § djurskyddslagen och i andra hand enligt 10 kap. 5 §. Det blir då domstolen som vid pröv- ningen av åtalet har att avgöra om överträdelsen är att anse så allvarlig att den faller in under 10 kap. 1 § djurskyddslagen eller om den endast faller in under 10 kap. 5 §. Om den nämnda bestämmelsen i föreskrifter skulle beivras med sanktionsavgift i stället för straff, ges gränsdrag- ningsproblematiken ytterligare en dimension, eftersom en överträ- delse av djurskyddslagens regelverk respektive föreskrifter då skulle resultera i olika sanktioner. Svårigheten att avgöra vilken bestämmelse som en enskild överträdelse avser, med- för alltså i sådant fall också en ovisshet om överträdelsen ska leda till straff eller sanktionsavgift. avgörs gränsdragningsproblema- tiken i fråga om vilken bestämmelse en viss överträdelse sorterar under som sagt i de flesta fall av domstol efter att ärendet har han- terats och bedömts av åklagare. I ett system med sanktionsavgifter är det vanligen kontrollmyndigheten som ska besluta om påförande av sanktionsavgift vid överträdelse av gällande regelverk på området. När det gäller djurskyddsområdet skulle en sanktionsväxling avseende bestämmelser som innefattar den beskrivna gränsdragningsproble- matiken innebära betydande svårigheter för den enskilda kontroll- myndigheten att avgöra dels vilken bestämmelse som överträdelsen sorterar under, dels vilken påföljd som kan bli aktuell. Myndigheten ställs alltså inför frågan om det rör sig om en överträdelse av djur- skyddslagens regelverk, som innebär att en åtalsanmälan ska göras, eller om det är en överträdelse av en regel i det övriga regelverket på området, som ska leda till att en sanktionsavgift påförs. Denna problematik innebär också stora svårigheter för den enskilde att förutse vilken sanktion som kan bli aktuell för en viss överträdelse. Effektivitetshänsyn får i ett sanktionsavgiftssystem inte ges före- träde framför rättssäkerhetsaspekten. För att en sanktionsväxling ska vara aktuell räcker det således inte med att det ska vara fråga om mindre allvarliga överträdelser som är enkla att konstatera, utan den beskrivna gränsdragningsproblematiken bör också undvikas genom Sanktionsväxling – överväganden och förslag att bestämmelser i djurskyddsförordningen respektive Jordbruks- verkets föreskrifter för vilka denna problematik föreligger inte blir föremål för sanktionsväxling. Vi är medvetna om att detta ställnings- tagande i väsentlig omfattning begränsar antalet gärningar som aktua- liserar straffansvar enligt 10 kap. 5 § djurskyddslagen som kan bli före- mål för sanktionsväxling. Vi gör dock den bedömningen att gräns- dragningsproblemen skulle bli så betydande att de inte går att bortse från. När det gäller bestämmelserna som kan aktualisera straffansvar enligt 10 kap. 4 § djurskyddslagen rör dessa överträdelser av andra fall av skyldigheter, krav eller förbud som finns i de EU-bestäm- melser som lagen kompletterar än de skyldigheter, krav och förbud som omfattas av 10 kap. 3 § djurskyddslagen. Den gränsdragnings- problematik som föreligger mellan 10 kap. 1 och 5 §§ djurskydds- lagen och som beskrivits ovan gör sig därför inte gällande mellan dessa bestämmelser, eftersom det finns en klar uppdelning mellan vilka bestämmelser som omfattas av straffansvaret i respektive para- graf. En viss gränsdragningsproblematik kan dock uppkomma bestäm- melserna emellan, vilket behandlas nedan. De överträdelser av bestämmelser som faller inom området för 10 kap. 4 och 5 §§ djurskyddslagen är att anse som mindre allvarliga och är därför av sådan art att de typiskt sett inte leder till allvarliga konsekvenser för djurs välbefinnande. Av detta skäl är bestämmel- serna i 10 kap. 4 och 5 §§ djurskyddslagen i sig att anse som lämpliga för sanktionsväxling. Även det skälet att överträdelser av dessa regler inte torde åtalsanmälas i någon större utsträckning innebär också att de är lämpliga att överföra till ett sanktionsavgiftssystem. Utöver det sagda måste bestämmelserna vara klara och tydliga och inte kräva några ingående utredningar för att en överträdelse ska kunna konstateras. En grundläggande förutsättning för sanktions- växling är vidare att det inte föreligger svårigheter att avgöra om en överträdelse faller under 10 kap. 1 eller 5 § djurskyddslagen. Nedan gås de enskilda bestämmelserna i 10 kap. 4 och 5 §§ djur- skyddslagen igenom för att avgöra vilka som är lämpliga för sank- tionsväxling utifrån dessa kriterier. Genomgången nedan ansluter till Sanktionsväxling – överväganden och förslag kapitel 8, som innehåller en närmare redogörelse för dessa bestäm- melser. Genomgång av bestämmelser som omfattas av 10 kap. 4 och 5 §§ Bestämmelser i förordning (EG) nr 1/2005 som inte omfattas av 10 kap. 3 § djurskyddslagen Förordning (EG) nr 1/2005, som behandlas närmare i avsnitt 8.3.1, reglerar transport av levande djur. Förordningen innehåller flera be- stämmelser som faller under tillämpningsområdet för 10 kap. 4 § djurskyddslagen, och som således får anses mindre allvarliga än de bestämmelser som sorterar under 10 kap. 3 § djurskyddslagen. De bestämmelser som faller under 10 kap. 4 § djurskyddslagen kan anses vara av den karaktären att de är lämpliga för en sanktions- växling; flera av dem är av administrativ karaktär och överträdelser av dessa bestämmelser torde vara relativt enkla att konstatera. Be- stämmelserna i artikel 4 om vilka uppgifter som ska anges i de trans- porthandlingar som medföljer transport är en sådan bestämmelse likaså artikel 5 om krav på planering av djurtransport. Artikel 6.1 om krav på tillstånd, artikel 6.2 om krav på anmälning av ändrade förhåll- anden, artikel 6.4 om utbildningskrav, artikel 6.5 om kompetens- bevis, artikel 6.6 om krav på att en skötare som huvudregel ska med- följa vid transport av djur, artikel 6.8 om intyg och artikel 6.9 om navigationssystem är också av sådan karaktär. Även bestämmelserna i artikel 7 om förhandsinspektion och godkännanden av transport- medel, artikel 8.2 om kontroll av djur som anländer till en omlast- ningsplats eller en bestämmelseort och om färdjournal, samt artikel 9.2 om utbildnings- och informationskrav och krav på arbetsordning be- träffande personal vid uppsamlingscentraler är av samma karaktär. Sammanfattningsvis är dessa bestämmelser sådana att det framstår som lämpligt att de blir föremål för sanktionsväxling; dvs. att de avkrimi- naliseras och i stället sanktioneras med en administrativ sanktionsavgift. Artikel 3 är mer allmänt hållen än de övriga bestämmelserna som riktar mot den enskilde och som faller inom området för 10 kap. 4 § djurskyddslagen, och torde i praktiken ofta konsumeras av bestäm- melserna i bilaga I till förordningen, vilka är straffsanktionerade med böter eller fängelse i straffskalan enligt 10 kap. 3 § djurskyddslagen. Det föreligger således en viss gränsdragningsproblematik mellan arti- Sanktionsväxling – överväganden och förslag kel 3 och bestämmelserna i bilagan I till förordningen. Artikel 3 bör därför inte vara föremål för överföring till ett system med admini- strativa sanktionsavgifter, till skillnad från de övriga nu angivna artik- larna, för vilka motsvarande gränsdragningsproblematik saknas. Bestämmelser i förordning (EG) nr 1099/2009 som inte omfattas av 10 kap. 3 § djurskyddslagen Förordning (EG) nr 1099/2009, som behandlas närmare i avsnitt 8.3.1, innehåller bestämmelser om avlivning av djur. Flera av förordning- ens bestämmelser faller under tillämpningsområdet för 10 kap. 4 § djurskyddslagen och kan således av denna anledning vara aktuella för sanktionsväxling. Ett antal av reglerna är klara och tydliga. Överträ- delser av dessa bestämmelser torde vara relativt enkla att konstatera. Dessa är artikel 5 om kontroll av bedövning, artikel 6 om standard- rutiner i syfte att säkra behörig avlivning av djur och artikel 7 om kompetensnivå och kompetensbevis för personer som utför avliv- ning av djur och därmed sammanhängande verksamhet. Även reglerna i artikel 8 om bruksanvisningar, artikel 9 om användning av fixerings- och bedövningsutrustning (dock inte artikel 9.3 som omfattas av 10 kap. 3 § djurskyddslagen) och artikel 12 om import från tredje länder är sådana bestämmelser. Artiklarna 14, 16 och 17 som inne- håller bestämmelser om slakteriers utformning, konstruktion av utrust- ning, övervakningsförfaranden och krav på djurskyddsansvarig samt artikel 19 om nödavlivning är också sådana bestämmelser som faller inom området för 10 kap. 4 § djurskyddslagen och som till sin ut- formning får anses lämpliga för sanktionsväxling. Artikel 3 innehåller allmänna krav för avlivning och är mer all- mänt hållen till sin karaktär än de övriga bestämmelserna som riktar mot den enskilde och som faller inom området för 10 kap. 4 § djur- skyddslagen. Bestämmelserna i artikeln torde i praktiken ofta konsu- meras av bestämmelserna i bilaga III till förordningen, vilka är straff- sanktionerade med böter eller fängelse i straffskalan enligt 10 kap. 3 § djurskyddslagen (se artikel 15). Det föreligger således en viss gränsdragningsproblematik mellan artikel 3 och bestämmelserna i bilagan. Artikel 3 bör därför inte vara föremål för överföring till ett system med administrativa sanktionsavgifter, till skillnad från de övriga nu angivna artiklarna för vilka en sådan gränsproblematik sak- nas. Artiklarna 10 och 11 utgör undantag till övriga bestämmelser i Sanktionsväxling – överväganden och förslag förordningen och är av den anledningen inte aktuella för sanktions- växling. Bestämmelser i förordning (EG) nr 853/2004 De bestämmelser i bilaga II och III till förordning (EG) nr 853/2004, som anges i tillkännagivandet till djurskyddslagen kompletteras som konstaterats i avsnitt 8.3.2 av nämnda lag. Överträdelser av dessa bestämmelser kan därför aktualisera straffansvar enligt 10 kap. 4 § djur- skyddslagen. Som konstaterats i nämnda avsnitt är flera av bestäm- melserna i förordning (EG) nr 853/2004 allmänt hållna, t.ex. i fråga om hur djuren ska behandlas under transport till slakt eller vid an- komst till slakt, och torde i praktiken ofta konsumeras av bestäm- melserna i förordning (EG) nr 1/2005 som ju innehåller mer speci- fika regler om vilka förhållanden som ska gälla för djur under transport respektive av förordning (EG) nr 1099/2009 som innehåller regler om avlivning. Eftersom överträdelser av vissa av artiklarna i dessa förordningar är straffbelagda enligt 10 kap. 3 § djurskyddslagen kan det således bli fråga om en sådan gränsdragningsproblematik som beskrivits ovan i fråga om artikel 3 i förordning (EG) nr 1/2005 i förordning (EG) nr 1099/2009 och dess förhållande till artiklar straff- belagda enligt nämnda bestämmelse i djurskyddslagen. Mot denna bakgrund framstår de aktuella reglerna i förordning (EG) nr 853/2004 som mindre lämpliga för sanktionsväxling, varför de inte föreslås ingå i ett sådant system. Bestämmelser i förordning (EG) nr 1223/2009 Bestämmelserna i förordning (EG) nr 1223/2009 som kompletteras av djurskyddslagen rör förbud mot djurförsök i fråga om kosmetiska slutprodukter eller beståndsdelar i sådana produkter. Bestämmelserna, vilka har redogjorts för i avsnitt 8.3.2, får till sin natur anses klara och tydliga och inte kräva mer ingående utredning för att kunna kon- statera att en överträdelse har skett, varför de framstår som lämpliga för sanktionsväxling. De bör därför kunna föras över till ett system med sanktionsavgifter. Sanktionsväxling – överväganden och förslag Bestämmelser om djurhållning och om begränsning av djurs rörelsefrihet Djurskyddsförordningen respektive föreskrifter på området för olika djurslag innehåller ett stort antal bestämmelser om hur olika djur ska hållas, om hur tillsyn och utfodring ska ske, om utevistelse och bete och om förbud att begränsa rörelsefrihet genom att t.ex. fästa hindrande föremål på djuret eller binda samman dess kroppsdelar. Bestämmelserna behandlas närmare i avsnitt 8.4.1. Flertalet av bestämmelserna är utformade på ett klart och tydligt sätt och det framstår som att en överträdelse av någon av dem kan konstateras relativt enkelt utan att en mer ingående utredning krävs. Av det sagda följer att flera av bestämmelserna är lämpliga för sank- tionsväxling. En överträdelse av nämnda föreskrifter kan dock ofta även utgöra en överträdelse av bestämmelserna i 2 kap. 4 § djurskyddslagen, av vilka det följer att djur ska ges tillräcklig tillsyn, tillräckligt med foder och vatten av god kvalitet och att utfodringsrutiner ska anpassas efter djurens behov. En överträdelse av ett förbud om begränsning av djurs rörelsefrihet i föreskrifterna kan också utgöra en överträ- delse av bestämmelserna i 2 kap. 5 § djurskyddslagen, som anger att djur endast får bindas på ett sätt som inte är plågsamt för djuret och under förutsättning att bl.a. djuret får behövlig rörelsefrihet. Bestäm- melserna i föreskrifterna kan således i många fall ses som komplet- terande och klargörande regler till djurskyddslagens nämnda bestäm- melser. De senare bestämmelserna är vidare straffsanktionerade enligt 10 kap. 1 § djurskyddslagen. Den gränsdragningsproblematik som alltså uppkommer mellan djurskyddslagen och övriga författningar inne- bär av de skäl som angetts inledningsvis i detta avsnitt att sanktions- växling framstår som mindre lämplig på detta område. Gränsdragningsproblematiken gör sig dock inte på samma sätt gällande i fråga om bestämmelser som meddelats med stöd av 2 kap. 2 § djurskyddslagen, eftersom överträdelser av denna bestämmelse inte är straffsanktionerade enligt bestämmelserna i 10 kap. djurskydds- lagen. Med stöd av den aktuella bestämmelsen, som innehåller grund- läggande krav på djurhållning, har regeringen meddelat de bestämmel- ser som finns i 2 kap. 2–9 §§ och 2 kap. 12–13 §§ djurskyddsförord- ningen (som dock också har meddelats med stöd av 2 kap. 5 § tredje stycket djurskyddslagen). Sanktionsväxling – överväganden och förslag olika föreskrifter har också meddelats med stöd av 2 kap. 2 § djur- skyddslagen, även om det inte framgår av föreskrifterna vilka be- myndiganden enskilda bestämmelser stödjer sig på. Bestämmelserna i 2 kap. 2–9 §§ djurskyddsförordningen och Jord- bruksverkets föreskrifter på området är klara och tydliga, t.ex. vad avser kravet på utevistelse för nötkreatur (2 kap. 3 § djurskyddsför- ordningen), och där kravet specificeras i föreskrifter om t.ex. antalet veckors utevistelse. De nu aktuella bestämmelserna är dock tätt sammanflätade med mer specifika krav på djurhållning, som t.ex. tillsyn och utfodring, i föreskrifter, och för vilka sanktionsväxling inte har bedömts som lämplig enligt resone- manget ovan. Det är mycket svårt för den enskilde att överblicka vilka bestämmelser i föreskrifterna som meddelats med stöd av olika bemyndiganden i djurskyddslagen. Bestämmelserna är också lika var- andra till sin natur, och det är svårt att motivera att några ska beivras med avgift, och andra med straff. Det framstår inte heller som lämp- ligt att endast de angivna bestämmelserna i djurskyddsförordningen ska beivras med sanktionsavgifter, om inte bestämmelserna i bruksverkets föreskrifter om de aktuella djurslagen också ingår i ett sådant system. Mot bakgrund av det sagda är inte heller bestämmel- ser som meddelats med stöd av bemyndigandet i 2 kap. 2 § andra stycket djurskyddslagen lämpliga för sanktionsväxling, trots att denna bestämmelse inte är straffsanktionerad enligt 10 kap. 1 § djurskydds- lagen. Bestämmelser om stall och andra förvaringsutrymmen samt om inredning och utrustning Djurskyddsförordningen respektive föreskrifter om olika djurslag innehåller flera detaljerade regler om stall samt om inredning och utrustning. Bestämmelserna behandlas närmare i av- snitt 8.4.2. Det rör sig t.ex. om bestämmelser som reglerar buller- nivå, dagsljusinsläpp, tillgång till bädd av halm, förbud mot utrust- ning i stall som avger elektrisk stöt, begränsning av luftföroreningar inomhus, om belysningsanordningar och hur de monteras samt minsta mått i fråga om olika former av boxar. Bestämmelserna är i flertalet fall klara och tydliga till sin lydelse. Det framstår också som relativt enkelt i fråga om majoriteten av bestämmelserna att konstatera om en överträdelse har skett, t.ex. vad gäller de i flera av Jordbruks- Sanktionsväxling – överväganden och förslag verkets föreskrifter angivna högsta måtten för olika luftföroreningar. Mot denna bakgrund framstår bestämmelserna i sig som lämpliga för sanktionsväxling. En överträdelse av nämnda föreskrifter kan dock ofta även utgöra en överträdelse av bestämmelserna i 2 kap. 6 § djurskyddslagen om att bl.a. stall ska ge djuren utrymme att kunna röra sig obehindrat och kunna vila på lämpligt sätt, samt att inomhusförhållandena ska vara anpassade till djurens behov, eller 2 kap. 7 § om att utrustning bl.a. inte får utformas på ett sätt som medför risk för skada eller försämrar djurens rörelsefrihet. Även om det t.ex. är fråga om en mindre avvikelse från de högsta tillåtna måtten för luftföroreningar, är det svårt att säga när gränsen går i det enskilda fallet för när det endast är fråga om en överträdelse av föreskrifter, och när det är fråga om en överträdelse av 2 kap. 6 § tredje stycket djurskyddslagen om att inomhusklimatet ska vara anpassat till dju- rens behov. Eftersom överträdelser av bestämmelserna i 2 kap. 6 och 7 §§ djurskyddslagen är straffbelagda enligt 10 kap. 1 §, uppstår därför den ovan beskrivna gränsdragningsproblematiken och de kon- sekvenser som denna medför. Bestämmelserna i djurskyddsförord- ningen respektive föreskrifter i fråga om stall och andra förvaringsutrymmen samt om inredning och utrustning kan därför inte anses vara lämpliga för att överföras till ett system med sanktionsavgifter. Bestämmelser om utformning och användning av utrustning Förutom det bemyndigande som har getts i 2 kap. 19 § djurskyddsförordningen att meddela föreskrifter om bl.a. krav på hur utrustning ska utformas för att förebygga lidande eller skada hos djur, innehåller inte djurskyddsförordningen några ytterligare bestämmelser som meddelats med stöd av 2 kap. 9 § fjärde stycket djurskyddslagen, förutom regleringen i 2 kap. 16 och 17 §§ djurskydds- förordningen, som dock också har meddelats med stöd av annan be- stämmelse i lagen (se avsnitt 8.4.3). har inte heller ännu meddelat några föreskrifter med stöd av nämnda förordnande. Då några sådana bestämmelser än så länge saknas, är det inte möjligt att bedöma lämpligheten av sank- tionsväxling för bestämmelser inom detta område. Sanktionsväxling – överväganden och förslag andra områden som diskuteras i detta avsnitt kan den beskrivna gräns- dragningsproblematiken även göra sig gällande på detta område, efter- som bestämmelserna i 2 kap. 9 § första och andra stycket djurskydds- lagen är straffbelagda enligt 10 kap. 1 §, varför det kan ifrågasättas om en sanktionsväxling på detta område är lämplig. Något förslag om detta lämnas således inte avseende detta område. Bestämmelser om förbud mot viss avel Bestämmelserna behandlas närmare i avsnitt 8.4.4. Förbudet i 2 kap. 11 § djurskyddslagen att bedriva avel med sådan inriktning att den kan medföra lidande för föräldradjuret eller dess avkomma är straff- sanktionerad enligt 10 kap. 1 §, varför det med hänsyn till gränsdrag- ningsproblematiken inte framstår som lämpligt att bestämmelserna i föreskrifter om avel – som finns i bl.a. föreskrift- erna om hållande av hund och katt – och som specificerar vilka djur som inte får användas i avel p.g.a. t.ex. sjukdom eller funktions- hinder, ingår i ett system med sanktionsavgifter. Förbudet i 2 kap. 20 § djurskyddsförordningen om att inneha eller utföra avel med aggressiva hundar har däremot inte någon mot- svarighet i djurskyddslagen som också skulle kunna aktualisera straff- ansvar. Förbudet i djurskyddslagen avser ju att förhindra lidande hos djur, medan nämnda förbud i djurskyddsförordningen inte har ett sådant syfte, utan avser endast förbud att inneha eller avla på en specifik typ av hund. Förbudet avser dock inte vissa specifika raser. Förbudet kan tvärtom omfatta hundar av samtliga hundraser under förutsättning att den enskilda hunden uppvisar det beteende som anges i bestämmelsen. Förbudet avser således hundar för vilka djur- hållaren brister i tillsyn och uppfostran, och inte vissa typer av hund- raser. Det kan därför antas att det krävs mer ingående utredning för att kunna konstatera en överträdelse av förbudet, då det alltså antas att det kan föreligga vissa svårigheter att konstatera att en hund har de egenskaper som räknas upp i bestämmelsen. Enligt uppgift har bestämmelsen vidare mycket sällan, om , tillämpats i praktiken. Mot denna bakgrund bör inte heller bestämmelsen i 2 kap. 20 § djurskyddsförordningen föras över till ett sanktionsavgiftssystem. Sanktionsväxling – överväganden och förslag Bestämmelser om villkor för eller förbud mot försäljning eller annan överlåtelse av djur har som framgått i avsnitt 8.4.5 getts bemyndig- ande att meddela föreskrifter om villkor för eller förbud mot för- säljning av djur. Djurskyddslagen innehåller inte heller några bestäm- melser om samma område och således är området inte straffbelagt enligt 10 kap. 1 § djurskyddslagen. Sanktionsväxling ter sig därför som lämpligt då den ovan beskrivna gränsdragningsproblematiken inte gör sig gällande här. De bestämmelser i före- skrifter (SJVFS 2019:15) och allmänna råd om villkor för hållande, uppfödning och försäljning m.m. av djur avsedda för sällskap och hobby som är av sådan art att de framstår som lämpliga för sank- tionsväxling är bl.a. bestämmelser om utbildning för den som bedri- ver yrkesmässig handel med djur, exponering av djur i affärslokal och skyldighet att förse kund med faktablad om djuret som säljs. Över- trädelser av bestämmelser av denna art torde således vara enkla att konstatera, och är klara och tydliga till sin lydelse. I den mån mot- svarande föreskrifter finns för andra djurslag är även dessa lämpliga för sanktionsväxling. Det är fråga om bestämmelser som endast tar sikte på hantering av djur inom näringsverksamhet och då oftast med en juridisk person som ansvarig djurhållare, vilket ytterligare talar för sanktionsväxling. Bestämmelserna föreslås alltså sanktioneras med avgift i stället för straff. I sammanhanget bör nämnas att det i de nämnda föreskrifterna finns bestämmelser om djurhållning som har meddelats med stöd av andra bemyndiganden än det nu aktuella och de omfattas således inte av vad som sagts. Bestämmelser om transport av levande djur föreskrifter (SJVFS 2019:7) om transport av lev- ande djur innehåller ett stort antal bestämmelser om hur transporter av djur ska genomföras och om utformningen av transportmedlen, se avsnitt 8.4.6.