sou · H8B355 · 2020-09-15 00:00:00 — 3.5.5Avtal om exklusiva rättigheter I likhet med PSI-direktivet råder som utgångspunkt förbud mot av- tal om en exklusiv rättighet till vidareutnyttjande, men denna typ av avtal tillåts under vissa förutsättningar (artikel 12). Nytt är dock att sådana avtal – som även omfattar offentliga företag – ska göras tillgängliga online för allmänheten innan de träder i kraft. Publiceringskravet gäller även för rättsliga eller praktiska arrangemang som, utan att uttryckligen bevilja en exklusiv rättighet, syftar till eller rimligen kan förväntas leda till en begränsad tillgäng- lighet för vidareutnyttjande av information för andra än den tredje part som deltar i arrangemanget. Dessa frågor behandlas närmare i avsnitt 15.5. 4Förhållandet till vissa andra rättsområden Informationshantering inom det offentliga innebär att flera olika rättsområden aktualiseras och möts, vilket i vissa fall kan ge upphov till rättslig osäkerhet såväl för de som tillhandahåller informationen som för mottagarna av den. Detta gör sig särskilt gällande i ett allt- mer digitalt samhälle. För att avgöra om PSI-lagstiftningen är tillämp- lig är det nödvändigt att förhålla sig till andra rättsområden såsom handlingsoffentlighet, sekretess, skydd för den personliga integriteten, säkerhetsskydd, informationssäkerhet samt upphovsrätt och andra immateriella rättigheter. PSI-lagstiftningen är tillämplig på handlingar som tillhandahålls av aktörer inom den offentliga sektorn. PSI-lagstiftningen innehåller inte några bestämmelser om tillgång till handlingar, utan detta regle- ras i bl.a. tryckfrihetsförordningen och offentlighets- och sekretess- lagen (2009:400). Frågan om lagstiftningens tillämplighet behöver därför ta sin utgångspunkt i reglerna om tillgång till information. När det gäller handlingsoffentlighet i en digital miljö uppkommer flera frågeställningar, vilket vi kommer att återkomma till i kapitel 8. Från öppna data-direktivets tillämpningsområde finns flera undan- tag, bl.a. handlingar som är undantagna från tillgång enligt nationella bestämmelser med hänsyn till skydd av nationell säkerhet, försvar och allmän säkerhet (artikel 1.2.d). Direktivet ska inte påverka till- lämpningen av bestämmelser om skydd av den personliga integriteten (artikel 1.4). Om direktivet är oförenligt med internationella avtal om skydd av immateriella rättigheter ska det inte heller tillämpas (artikel 1.5). En myndighet kan också begränsa vidareutnyttjande av sina handlingar om den innehar immateriella rättigheter som ger myn- digheten ensamrätt att förfoga över handlingens innehåll. Förhållandet till vissa andra rättsområden myndigheten vid utlämnande av en handling sätta upp förbehåll enligt 10 kap. 14 § OSL som begränsar vidareutnyttjande av handlingen. Rätten att tillgängliggöra och vidareutnyttja handlingar behöver därför särskilt analyseras i förhållande till frågor om yttrande- och informationsfrihet, handlingsoffentlighet, sekretess, integritetsskydd, säkerhetsskydd, informationssäkerhet och immaterialrättsligt skydd, vilket kommer att göras på flera ställen i betänkandet bl.a. i kapitel 8 som handlar om handlingsoffentlighet, i kapitel 10 som handlar om tillämpningsområdet och i kapitel 17 som handlar om skydd för infor- mation. Aktuellt kapitel tar sikte på att översiktligt redovisa tillämpliga bestämmelser i de nämnda rättsområdena. En närmare redovisning av PSI-direktivet och PSI-lagen har lämnats i kapitel 3. När det gäller PSI-lagens förhållande till avgiftsförordningen (1992:191) i frågan om avgiftsuttag kommer detta att behandlas särskilt i kapitel 14. Reglerna om rätt till information samt rätt till allmänna handlingar och uppgifter behandlas i avsnitt 4.2 och 4.3. Där redogörs även för bestämmelser om förbehåll i offentlighets- och sekretesslagen. I av- snitt 4.4 och 4.5 redogörs för den reglering som finns i svensk grund- lag och i den internationella reglering som är bunden av till skydd av den personliga integriteten samt den dataskyddsreform som genomfördes inom EU. Sedan följer en beskrivning av den nya säkerhetsskyddslagstiftningen som infördes och regler- ingen angående informationssäkerhet, avsnitt 4.6. Slutligen behandlas upphovsrätt och andra immateriella rättigheter som kan begränsa rätten att vidareutnyttja handlingar, avsnitt 4.7. Rätten att inhämta, ta emot och sprida information (yttrande- och informationsfrihet) skyddas av regeringsformen (2 kap. 1 §). Rätten att ta del av allmänna handlingar faller däremot enligt regerings- formens synsätt utanför yttrande- och informationsfriheterna och regleras i tryckfrihetsförordningen. Rätt att ta del av allmänna hand- lingar innebär en rätt att kräva en positiv prestation av myndigheterna, medan informationsfrihet enbart är en handlingsfrihet för den Förhållandet till vissa andra rättsområden enskilde (regeringens proposition om ändring i regeringsformen, prop. 1975/76:209, s. 110). Tillgång till information är en grundläggande rättighet. I såväl Euro- peiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (Europakonventio- nen) som i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättig- heterna (rättighetsstadgan) föreskrivs att var och en har rätt till yttran- defrihet, vilket innefattar åsiktsfrihet samt frihet att ta emot och sprida uppgifter och tankar utan offentlig myndighets inblandning och oberoende av territoriella gränser (artikel 10 respektive artikel 11). gäller som svensk lag, se lagen (1994:1219) om den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rätt- igheterna och de grundläggande friheterna. Rättighetsstadgan är rätts- ligt bindande för medlemsstaterna och har, inom ramen för fördragens tillämpningsområde, företräde framför föreskrifter i den nationella rättsordningen. 4.3Rätt till tillgång till handlingar 4.3.1Vad som utgör en allmän handling Allmänhetens rätt till tillgång till allmänna handlingar (handlings- offentligheten) är grundlagsskyddad och regleras i 2 kap. TF. Syftet med bestämmelserna är att ge allmänheten insyn i myndigheternas verksamhet, men även att utgöra en källa för vidareutnyttjande av information från den offentliga förvaltningen. Regelverket fick i huvudsak sitt nuvarande innehåll , vilket innebär att reglerna inte är anpassade till den digitala utvecklingen. Vem som helst har rätt att med stöd av 2 kap. 1 § TF ta del av allmänna handlingar. Denna rätt omfattar inte bara fysiska personer utan även privaträttsliga juridiska personer (se RÅ 2003 ref. 83). Där- emot har myndigheter inte någon sådan grundlagsenlig rätt, men offentlighets- och sekretesslagen ger myndigheter en jämförbar rätt till information, se avsnitt 4.3.3. Med handling avses enligt tryckfri- hetsförordningen en framställning i skrift eller bild samt en upptag- Förhållandet till vissa andra rättsområden ning som endast med tekniska hjälpmedel kan läsas eller avlyssnas eller uppfattas på annat sätt (2 kap. 3 § TF). Handlingen är allmän om den förvaras hos en myndighet och är inkommen till eller upprättad hos myndigheten (2 kap. 4 § TF). Med myndighet jämställs i detta av- seende och beslutande församling (2 kap. 5 § TF). Vissa typer av handlingar är inte allmänna. Detta gäller exempel- vis handlingar som förvaras hos en myndighet endast som ett led i en teknisk bearbetning eller teknisk lagring för någon annans räkning. Inte heller säkerhetskopior eller handlingar som ingår i bibliotek är allmänna handlingar (2 kap. 13 och 14 §§ TF). 4.3.2Utlämnande av allmänna handlingar En allmän handling ska som huvudregel genast, eller så snart det är möjligt, och utan avgift lämnas ut så att sökanden kan ta del av hand- lingen på stället. Detta gäller inte om handlingen innehåller uppgifter som är sekretessbelagda, se avsnitt 4.3.4. Om någon del av handlingen är sekretessbelagd, ska de delar av handlingen som inte är sekretess- belagda tillhandahållas i avskrift eller kopia (2 kap. 15 § TF). Den som vill ta del av en allmän handling har även enligt 2 kap. 16 § TF rätt att mot avgift få en avskrift eller kopia av handlingen. Den avgift som avses regleras för statliga myndigheter i avgiftsför- ordningen. Kommunerna fastställer motsvarande avgifter i sin verk- samhet utifrån självkostnadsprincipen. Avgiften får inte täcka kost- nader för framtagande och återställande av handlingen, eftersom en allmän handling enligt 2 kap. 15 § TF ska tillhandahållas på stället kostnadsfritt (RÅ 1985 2:9). Handlingsoffentligheten innebär emel- lertid inte att en enskild har rätt att få ut handlingar i digital form. Det s.k. utskriftsundantaget i 2 kap. 16 § TF innebär att en myndig- het inte är skyldig att lämna ut handlingen elektroniskt, om inte detta följer av lag. Utskriftsundantaget är inte något förbud mot att lämna ut en digital kopia av en viss handling, men enskilda myndig- heters registerförfattningar kan däremot utgöra hinder mot att lämna ut sådana kopior, t.ex. 10 § lagen (2000:224) om fastighetsregister. Det finns endast ett fåtal bestämmelser om skyldighet att lämna ut handlingar i digital form, t.ex. 13 kap. 1 § lagen (2004:297) om bank- och finansieringsrörelse. Utskriftsundantaget behandlas närmare i avsnitt 17.6. Förhållandet till vissa andra rättsområden En begäran om utlämnande av allmän handling ska behandlas skyndsamt. Besked i en utlämnandefråga bör normalt lämnas som en begäran har gjorts, men visst dröjsmål – någon eller några dagars fördröjning – kan godtas om det är nödvändigt för att myndigheten ska kunna ta ställning till om den efterfrågade hand- lingen är allmän eller om framställningen avser ett omfattande material (m.fl., Offentlighets- och sekretesslagen, appendix 1. Tryck- frihetsförordningen 2 kap. med kommentarer, Zeteo, SU 19, kommen- taren till 2 kap. 16 §). En myndighet får inte efterforska vem det är som begär att få ta del av en allmän handling eller vilket syfte han eller hon har med sin begäran i större utsträckning än vad som behövs för att myndigheten ska kunna pröva om det finns hinder mot att handlingen lämnas ut (2 kap. 18 § TF). En förutsättning för att handlingsoffentligheten ska fungera i praktiken är att myndigheterna hanterar sina handlingar så att det går att få en uppfattning om vilka handlingar som finns och att skynd- samhetskravet vid en begäran om utlämnande kan tillgodoses. Av den anledningen innehåller 4–6 kap. OSL bestämmelser om myndig- heters hantering av allmänna handlingar som preciserar de krav som ställs på myndigheterna när det gäller god offentlighetsstruktur. Även arkivlagen (1990:782) innehåller regler som är av betydelse i det här sammanhanget. Ett beslut av en myndighet att avslå en begäran från en enskild om utlämnande av en handling kan överklagas, som huvudregel till kam- marrätt (2 kap. 19 § TF och 6 kap. 7–9 §§ OSL). Tryckfrihetsförordningen reglerar utlämnande av allmänna handlingar, medan offentlighets- och sekretesslagen reglerar utlämnande av upp- gifter. Enligt 6 kap. 4 § OSL har en enskild rätt att på begäran få ut en uppgift ur en allmän handling som förvaras hos myndigheten, om inte uppgiften är sekretessbelagd. En motsvarande rätt för myndig- heter att få uppgifter från andra myndigheter, om inte uppgiften är sekretessbelagd, finns i 6 kap. 5 § OSL. Denna rätt är emellertid mer vidsträckt än allmänhetens, eftersom den gäller varje uppgift som myndigheten förfogar över och inte bara uppgifter i allmänna hand- Förhållandet till vissa andra rättsområden Myndigheternas informationsskyldighet enligt denna bestäm- melse kan ses som en precisering av den allmänna samverkansskyldig- heten som gäller enligt 8 § förvaltningslagen (2017:900). Ett beslut att avslå en begäran från en enskild om att få ta del av en uppgift ur en allmän handling är, till skillnad från ett beslut om avslag om utlämnande av allmän handling, inte överklagbart. Avslag av en framställning från en myndighet om att få ta del av en annan myndighets handling eller uppgift kan däremot överklagas, om inte annat anges i lag eller förordning (6 kap. 7–9 §§ OSL). Rätten att ta del av allmänna handlingar kan enligt 2 kap. 2 § TF bara begränsas av sekretess. Begränsningar får endast göras med hänsyn till vissa sekretessgrunder och ska framgå av offentlighets- och sekre- tesslagen eller annan lag som den lagen hänvisar till. Med sekretess menas förbud att röja en uppgift, vare sig det sker muntligen, genom utlämnande av allmän handling eller på något annat sätt. Sekretess kan alltså avse både tystnadsplikt och handlings- sekretess, vilket innebär att inte bara en myndighets utlämnande av allmänna handlingar begränsas, utan även en myndighets tillgänglig- görande av information utan en föregående begäran. Otillåtet röjande av en sekretessbelagd uppgift är enligt 20 kap. 3 § straff- sanktionerat som brott mot tystnadsplikt. I 2 kap. OSL anges en närmare avgränsning av vilka organ som omfattas av sekretessregleringen och vilka personer, knutna till dessa organ, som ska följa reglerna (personkretsen). Förbudet mot att röja eller utnyttja en uppgift riktar sig enligt 2 kap. 1 § första stycket OSL mot myndigheter. Enligt bestämmelsens andra stycke riktar sig för- budet även mot en person som fått kännedom om uppgiften genom att för det allmännas räkning delta i en myndighets verksamhet på grund av anställning eller uppdrag hos myndigheten, på grund av tjänsteplikt eller på annan liknande grund. Av 2 kap. 2–5 §§ OSL och i bilagan till offentlighets- och sekretesslagen följer att vissa organ som inte är myndigheter ska jämställas med sådana vid tillämpningen av lagen. Förhållandet till vissa andra rättsområden I offentlighets- och sekretesslagen finns bestämmelser som syftar till att säkerställa skyddet för uppgifter om enskildas personliga eller ekonomiska förhållanden, liksom skyddet för allmänna intressen. I detta sammanhang finns anledning att särskilt nämna att sekre- tess gäller för personuppgift om en myndighet kan anta att uppgiften efter utlämnandet kommer att behandlas i strid med dataskydds- regleringen (21 kap. 7 § OSL). En allmän handling kan under vissa förutsättningar lämnas ut med villkor, s.k. förbehåll, som inskränker rätten att använda den infor- mation som finns i handlingen. Bestämmelsen i 10 kap. 14 § OSL om förbehåll möjliggör för myndigheter att lämna ut uppgifter som är sekretessbelagda enligt en sekretessbestämmelse som har ett skaderekvisit. Ett utlämnande av uppgifterna kan ske under förutsättning att den risk för skada, men eller annan olägenhet som hindrar att uppgifterna lämnas till den enskilde kan undanröjas genom förbehållet. Förbehåll kan endast ställas upp i förhållande till enskilda. Det är således inte möjligt för en myndighet att lämna ut uppgifter till en annan myndighet med förbehåll om hur uppgifterna får användas. Ett förbehåll kan avse ett förbud mot att lämna uppgifterna vidare eller att nyttja dem. Förbe- hållet medför att tystnadsplikt uppkommer för den som tagit emot uppgifterna, vilket inskränker rätten att meddela och offentliggöra uppgifterna (meddelarfrihet). Ett röjande av uppgifterna kan med- föra straffansvar för brott mot tystnadsplikt. Det finns emellertid begränsningar kring när och hur ett förbehåll får ställas upp. För det första får ett förbehåll inte meddelas i förväg utan ska föregås av en prövning i varje enskilt fall och avse konkreta uppgifter. För det andra ska ett förbehåll meddelas som ett formligt beslut, dvs. det ska dokumenteras och innehålla en överklagandehän- visning. För det tredje ska uppgiftsutlämnandet ske till en utpekad fysisk person. Det går alltså inte att i avtal reglera generella förbehåll. Ett beslut av en myndighet om att lämna ut en allmän handling med förbehåll som inskränker rätten att förfoga över den kan över- klagas (2 kap. 19 § TF och 6 kap. 7–9 §§ OSL). Förhållandet till vissa andra rättsområden Den personliga integriteteten skyddas av regeringsformen. Av mål- sättningsstadgandet i 1 kap. 2 § följer att det allmänna ska värna den enskildes privat- och familjeliv. Målsättningsstadgandet anger ett viktigt mål för den samhälleliga verksamheten, men är inte rättsligt bindande för det allmänna. I 2 kap. finns däremot rättsligt bindande föreskrifter om grundläggande fri- och rättigheter. Av 2 kap. 6 § fram- går att var och en är gentemot det allmänna skyddad mot betydande intrång i den personliga integriteten, om det sker utan samtycke och innebär övervakning eller kartläggning av den enskildes personliga förhållanden. 4.4.2FN:s allmänna förklaring och konvention Det internationella arbetet för mänskliga rättigheter tar sin utgångs- punkt i den allmänna förklaring om de mänskliga rättigheterna som FN antog 1948. I artikel 12 anges bl.a. att ingen får utsättas för godtyck- ligt ingripande i fråga om privatliv och att var och en har rätt till lagens skydd mot sådana ingripanden och angrepp. Rättigheterna i förklar- ingen om de mänskliga rättigheterna har senare förts in och vidare- utvecklats i ett antal konventioner som är bindande för de anslutna stat- erna, däribland . Artikel 12 i förklaringen återfinns i artikel 17 om medborgerliga och politiska rättigheter. Enligt artikel 8 i har var och en rätt till respekt för bl.a. sitt privat- och familjeliv. Artikeln ger enligt Europadom- stolens praxis upphov inte bara till en förpliktelse för det allmänna att avhålla sig från omotiverade inskränkningar, utan även en skyldighet för det allmänna att se till att enskilda även i förhållande till andra enskilda tillförsäkras en rätt till skydd för sitt privat- och familjeliv. Den personliga integriteten skyddas också av rättighetsstadgan. I artikel 3, 7 och 8 slås bl.a. fast att var och en har rätt till integritet, respekt för sitt privat- och familjeliv samt skydd av sina personupp- gifter. Förhållandet till vissa andra rättsområden Dataskyddsregleringen utgör ett starkt skydd för den enskilde avse- ende hur myndigheter och andra enskilda verksamheter behandlar personuppgifter. genomfördes en genomgripande data- skyddsreform inom EU som omfattade dels en allmän dataskydds- förordning (GDPR), dels ett dataskyddsdirektiv som behandlar data- skyddet vid brottsbekämpning, lagföring, straffverkställighet och upprätthållande av allmän ordning och säkerhet. En konsekvens av reformen är att personuppgiftslagen (1998:204) har upphävts och att den svenska lagstiftningen om personuppgiftsbehandling har setts över och anpassats. Dataskyddsförordningen började tillämpas . Förord- ningen, som är direkt tillämplig, utgör en ny generell reglering för behandling av personuppgifter inom EU och ersätter data- skyddsdirektiv. Förordningen ska tillämpas på sådan behandling av personuppgifter som helt eller delvis sker på automatisk väg och på annan behandling än automatisk av personuppgifter som ingår i eller kommer att ingå i ett register. I förordningen regleras bl.a. grund- läggande principer för behandling av personuppgifter, den registre- rades rättigheter, personuppgiftsansvar, överföring av personupp- gifter, tillsyn över personuppgiftsbehandling, rätten för enskilda att få tillgång till rättsmedel och sanktioner mot ansvariga som inte lever upp till förordningens krav. Från dataskyddsförordningens tillämpningsområde undantas per- sonuppgiftsbehandling som utförs av behöriga myndigheter i syfte att förebygga, förhindra, utreda, avslöja eller lagföra brott eller verk- ställa straffrättsliga påföljder, inkluderande skydd mot samt före- byggande och förhindrande av hot mot den allmänna säkerheten. Personuppgiftsbehandling för dessa syften omfattas i stället av det nya dataskyddsdirektivets tillämpningsområde. Dataskyddsförordningen både förutsätter och medger nationella bestämmelser som kompletterar eller föreskriver undantag från för- ordningens regler. I kompletteras dataskyddsförordningen av Förhållandet till vissa andra rättsområden lagen (2018:218) med kompletterande bestämmelser till EU:s data- skyddsförordning (dataskyddslagen) och förordningen (2018:219) med kompletterande bestämmelser till EU:s dataskyddsförordning. Lagen med tillhörande förordning förtydligar under vilka förutsätt- ningar personuppgifter får behandlas med stöd av dataskyddsförord- ningen. Dataskyddslagen är subsidiär i förhållande till annan lag eller för- ordning, vilket innebär att avvikande bestämmelser i registerförfatt- ningar har företräde (1 kap. 6 §). Lagen – och dataskyddsförordningen –ska inte heller tillämpas i den utsträckning det skulle strida mot tryckfrihetsförordningen eller yttrandefrihetsgrundlagen (1 kap. 7 §). Myndigheter kan alltså utan hinder av dataskyddsförordningen på begäran från en enskild lämna ut papperskopior eller pappersutskrif- ter av allmänna handlingar i enlighet med 2 kap. TF, såvida hand- lingarna inte innehåller sekretessbelagda uppgifter. När det gäller myndigheters tillgängliggörande av information på eget initiativ, t.ex. genom att göra allmänna handlingar tillgängliga via internet, ska där- emot dataskyddsförordningen och dataskyddslagen tillämpas fullt ut. Detta gäller även vid överföring av personuppgifter mellan myndig- heter enligt offentlighets- och sekretesslagen (jfr , Data- skyddsförordningen (GDPR) m.m., Zeteo, , kommentaren till 1 kap. 7 § dataskyddslagen). Dataskyddsdirektivet har genomförts i svensk rätt i huvudsak genom brottsdatalagen (2018:1177). Syftet med lagen är både att skydda fysiska personers grundläggande fri- och rättigheter i sam- band med personuppgiftsbehandling och att säkerställa att behöriga myndigheter kan behandla och utbyta personuppgifter med varandra på ett ändamålsenligt sätt. Brottsdatalagen ska tillämpas av myndigheter som har till uppgift att förebygga, förhindra eller upptäcka brottslig verksamhet, utreda eller lagföra brott, verkställa straffrättsliga påföljder eller upprätt- hålla allmän ordning och säkerhet, när de behandlar personuppgifter för ett sådant syfte. Lagen ska även tillämpas av andra aktörer än myndigheter som har anförtrotts myndighetsutövning för syftena brottsbekämpning, lagföring, straffverkställighet eller upprätthållande Förhållandet till vissa andra rättsområden av allmän ordning och säkerhet när de behandlar personuppgifter för ett sådant syfte. Dessa myndigheter och aktörer benämns behöriga myndigheter. Brottsdatalagen innehåller grundläggande bestämmelser om hur personuppgifter får behandlas. I lagen finns även bestämmelser om personuppgiftsansvarigas skyldigheter, enskildas rättigheter och till- synen över personuppgiftsbehandling, samt om sanktionsavgifter, skadestånd och rättsmedel. Lagen kompletteras av brottsdataförord- ningen (2018:1202), som genomför vissa detaljbestämmelser i data- skyddsdirektivet. Brottsdatalagen är subsidiär i förhållande till annan lag eller för- ordning. De myndigheter som ska tillämpa brottsdatalagen har i de flesta fall särskilda registerförfattningar som gäller utöver brotts- datalagen och som innehåller preciseringar, undantag eller avvikelser från bestämmelserna i den lagen, t.ex. bestämmelser om längsta tid för behandling och sanktionsavgifter. 4.5.2Grundläggande principer för personuppgiftsbehandling Grundläggande krav vid behandlingen All behandling av personuppgifter måste uppfylla vissa grundlägg- ande krav som framgår av artikel 5.1 i dataskyddsförordningen (jfr 2 kap. 3, 6–8 och 15–17 §§ brottsdatalagen). Personuppgifter ska behandlas på ett lagligt, korrekt och öppet sätt. Uppgifterna ska sam- las in för särskilda, uttryckligt angivna och berättigade ändamål och inte senare behandlas på ett sätt som är oförenligt med dessa ändamål (ändamålsbegränsning eller finalitetsprincipen). Uppgifterna ska vidare vara adekvata, relevanta och inte för omfattande i förhållande till ändamålen (uppgiftsminimering) samt korrekta och, om det är nöd- vändigt, uppdaterade. Alla rimliga åtgärder ska vidtas för att säker- ställa att felaktiga personuppgifter raderas eller rättas utan dröjsmål. Personuppgifter får inte heller förvaras än vad som är nödvändigt med hänsyn till ändamålet med behandlingen och de ska skyddas genom lämpliga säkerhetsåtgärder.