sou · H8B344 · 2020-08-20 00:00:00 — Däremot behöver det inte vara fråga om brott enligt . Det krävs inte heller att handlingen utförts uppsåtligen, även om det sannolikt inte räcker med vanlig oaktsamhet för att brottet ska anses ha en kränkande karaktär. Även om rätten till ersättning kräver en brottslig handling är det inte nödvändigt att skadevållaren döms till straff för gärningen. Kravet på att kränkningen ska vara allvarlig har även tidigare ansetts vara en förutsättning för skadestånd på grund av kränkning genom brott. Uttalanden i förarbetena kan ge viss ledning i fråga om vad som kan utgöra allvarlig kränkning (a. prop. s. 65 f.). Sexualbrott och de flesta våldsbrott sägs regelmässigt innebära en allvarlig kränk- ning. Enligt motiven kan vissa yrkesgrupper, t.ex. poliser och vissa anställda inom kriminalvården och psykiatrin, ha anledning att räkna med angrepp i arbetet och att något mera krävs för att allvarlig kränk- ning ska kunna konstateras (jämför plenimålet NJA 2005 s. 738, där Högsta domstolens majoritet dömde ut kränkningsersättning till en polis som hade spottats i ansiktet). Särskilda frågor om ansvar för stat och kommun vid kränkning De nämnda begränsningarna i rätten till ideellt skadestånd i form av kränkning gäller inte bara vid skadeståndsskyldighet enligt den all- männa culparegeln, utan även vid arbetsgivares ansvar (3 kap. 1 § skadeståndslagen), när stat och kommun åläggs ansvar för fel eller försummelse vid myndighetsutövning (3 kap. 2 § skadeståndslagen) Övergripande om det allmännas skadeståndsansvar och vid överträdelser av (3 kap. 4 § skadestånds- lagen). Om ett brott som kan ge kränkningsersättning har begåtts lär fel eller försummelse föreligga i lagens mening. För att ansvar ska kunna åläggas det allmänna är det emellertid inte tillräckligt att tjänste- fel konstateras, om det inte också anses utgöra angrepp mot någons person, frihet, frid eller ära. Följande exempel kan belysa vad rätten till skadestånd för kränkning omfattar. I rättsfallet NJA 1977 s. 43 ogillades talan om skadestånd mot staten avseende en domare som hade uppträtt bryskt och olämpligt mot en part och dennes ombud. Domarens handlande ansågs inte vara ägnat att kränka parternas personliga integritet och oavsett om tjänstefel förelåg innebar det inte ärekränkning eller annan brottslig gärning. I NJA 2007 s. 584 hade polismyndigheten utan stöd i lag beslutat om läkarundersökning av tre barn på grund av misstanke om sexuella övergrepp (det hade varken förelegat samtycke av vårdnadshavarna eller beslut från socialnämnden). Familjen begärde skadestånd med hänvisning till att polisens agerande hade inneburit brott. Högsta dom- stolen konstaterade att tjänstefel i och för sig är ett sådant brott som kan föranleda ersättning för kränkning, men bara när det i undan- tagsfall framstår som en allvarlig kränkning av en viss person. Någon sådan undantagssituation ansågs emellertid inte föreligga. Eftersom utredningen i målet inte heller tillät slutsatsen att polisens handlande innefattade något annat brott som skulle kunna ge rätt till ersättning för kränkning, kunde någon rätt till ersättning inte grundas på skade- ståndslagen. I stället aktualiserades frågan om skadestånd på grund av (se avsnitt 3.8). Justitiekanslern har nekat att betala ersättning för skada (psykiskt lidande) i mål där fel och försummelse vid myndighetsutövning i och för sig konstaterats. I ett fall hade polismyndigheten tillåtit ett tv-team att närvara i en lägenhet och även filma en pågående hus- rannsakan (JK 1992 C. Som skäl angavs att lidandet tillfogats genom brott mot den personliga friheten, men att något brottsligt förfarande inte kunde läggas det ansvariga polisbefälet till last (för- undersökningen angående tjänstefel hade lagts ner). Utgången blev densamma i ett ärende om ersättning för kränk- ning på grund av felaktig utmätning av försäkringsersättning, efter- som något brott som kan ge skadestånd för kränkning inte förekom- mit vid handläggning (beslut , dnr 5326-08-40). Övergripande om det allmännas skadeståndsansvar Bortsett från vid konventionsskadestånd krävs för att stat och kom- mun ska kunna åläggas skadeståndsansvar för kränkning även att brottet har begåtts vid myndighetsutövning. I fråga om det allmännas ansvar vid myndighetsutövning uppstår inte sällan frågan om brottet kan anses ha ett tillräckligt samband med myndighetsutövningen. Många av de allvarliga brott som kan ge skadestånd för kränkning ligger sannolikt så pass mycket utanför en funktionärs normala upp- gifter att ett sådant samband saknas, om inte kränkningen straffrätts- ligt sett kan betecknas som tjänstefel. Detsamma gäller i fråga om stat och kommuns arbetsgivaransvar, eftersom ansvar förutsätter att gärningsmannen har handlat i tjänsten. I sammanhanget kan nämnas att frågan om eventuell utvidgning av rätten till ideellt skadestånd vid oriktig myndighetsutövning togs upp av av det allmännas skadeståndsansvar (SOU 1993:55 s. 262 f.). Kommittén fann att det inte borde införas någon regel om det allmännas ansvar för ideell skada som omfattade alla de situationer där skada vållas av staten eller en kommun. Det framhölls att vissa tjänstefelsbrott redan gav rätt till ersättning för ideell skada. Vidare delade kommittén den uppfattning som kom till uttryck i delbetänkandet av Kommittén om ideell skada, dvs. att man inte bör sträva efter att ersätta alla slag av kränkningar som kan upp- komma i samvaron mellan människor då det kan uppmuntra till pro- cesser om bagateller och till penningfixering. Regeringen anslöt sig till kommitténs bedömning (prop. 1997/98:105 s. 40). Kriterier för bestämmandet av kränkningsersättning Ersättning för kränkning bedöms väsentligen efter objektiva kriterier (5 kap. 6 § skadeståndslagen; angående bestämmandet av ersättningen, se särskilt SOU 1992:84 s. 233 f. och s. 275 f. samt prop. 2000/01:68 s. 51 f. och s. 74 f.). Skadestånd ska bestämmas efter vad som är skäligt med hänsyn till handlingens art och varaktighet. Vidare ska särskilt beaktas olika i lagtexten angivna omständigheter kring handlingen. Eftersom förarbetena uppmanar till ett mera objektivt betraktelse- sätt, ligger det nära till hands att använda sig av schabloner vid beräk- ning av ersättningen. I särskilda fall finns det emellertid möjlighet Övergripande om det allmännas skadeståndsansvar att ta hänsyn till mera subjektiva faktorer, såsom intensiteten i den skadelidandes upplevelser av kränkningen. har slagit fast att kränkningsersättning som utgångspunkt ska bestämmas efter de principer som gäller vid tiden för fastställandet av ersättningen. När ersättningen bestäms utifrån en schablon ska därför den gällande schablonen tillämpas (NJA 2017 s. 938 om kränkning vid sexualbrott mot barn). Om det inte finns någon försäkring som täcker anspråk på kränk- ningsersättning, eller om gärningsmannen inte förmår betala, kan den skadelidande begära brottsskadeersättning från Brottsoffermyndig- heten under de förutsättningar som anges i brottsskadelagen. Ärenden av principiell karaktär prövas av . Nämndens praxis kan få betydelse vid domstolarnas handläggning av mål om kränkning och kan också ses som utfyllnad till domstols- praxis i flera frågor (se även avsnitt 3.10.4). Den lägsta nivån för ersättningen är . Vissa normalnivåer tillämpas av . Det bör nämnas att regeringen har gett en särskild utredare i uppdrag att överväga i vilken utsträckning nivåerna på kränkningsersättning bör höjas (Ju 2019:16). Uppdraget ska redovisas . 3.10.4Ersättning för annan ideell skada Som har framgått har det i skadeståndslagen införts en bestämmelse om konventionsskadestånd (se avsnitt 3.8). Bland annat har den enskilde rätt till skadestånd för ”annan ideell skada”, under samma förutsättningar som vid andra skador (3 kap. 4 § första stycket 2). Med annan ideell skada avses skada som inte ersätts som person- skada, sakskada, ren förmögenhetsskada eller skada på grund av att någon kränks genom brott. Skadetypen är alltså subsidiär till andra skador. Begreppet tar sikte på den ideella skada som kan uppstå vid överträdelser av rättigheter, i den utsträckning skadan inte ersätts som någon annan typ av skada. Jämfört med vad som gäller i fråga om personskada, sakskada och ren förmögenhetsskada är det svårare att beräkna storleken på den ideella skada som kan uppkomma vid överträdelser av Europakon- ventionens rättigheter (prop. 2017/18:7 s. 38). Ideell skada är till sin Övergripande om det allmännas skadeståndsansvar natur särskilt svår att mäta i pengar. Det är alltså ofrånkomligt att bedömningen måste ske efter skälighet. Syftet med det nya skadeståndsansvaret är inte att alla upplevelser av oförrätter ska ersättas med pengar. Om en överträdelse av en kon- ventionsrättighet har inträffat, är det i och för sig viktigt att det all- männa tar ansvar för saken och att överträdelsen erkänns. Vid mer begränsade ideella skador bör ett sådant erkännande av överträdelsen vara en tillräcklig gottgörelse. Den ideella skadan är i sådana fall inte så stor att den behöver ersättas med pengar. I praxis har det ansetts att en rätt till ersättning förutsätter att skadan är av någon storleks- ordning och gränsen har dragits vid (se rättsfallen NJA 2012 s. 211 I p. 26 och NJA 2013 s. 842 p. Frågan får enligt för- arbetena även fortsättningsvis överlämnas till rättstillämpningen (a. prop. s. 66). Avsikten är att ersättning för kränkning och annan ideell skada, som båda avser att ersätta ideell skada, som utgångspunkt ska bedömas på ett likartat sätt. Detta får enligt förarbetena anses vara i linje med den praxis som har utvecklats av domstolarna och Justitie- kanslern. Det bör som huvudregel inte komma i fråga att ersättning för annan ideell skada vid konventionsöverträdelser fastställs på ett sätt som avsevärt avviker från vad som döms ut som kränknings- ersättning i jämförliga fall. Det är således inte meningen att skade- ståndet ska ha någon särskild preventiv funktion. är det viktigt att domstolen beaktar hur de belopp som den avser att till- döma en skadelidande förhåller sig till praxis (a. prop. s. 37 och 39). För att ersättningen för en annan ideell skada ska bestämmas till så höga belopp som döms ut vid exempelvis våldtäkt och mordför- sök (normalbelopp för ersättning vid dessa brott är respektive ) bör det enligt förarbetena krävas att en rättighetsöverträdelse har varit särskilt ingripande, långvarig eller allvarlig. Om t.ex. ideella skador vid konventionsöverträdelser som består i formella eller hanteringsmässiga brister i myndigheternas handläggning ersätts med högre belopp än vad som kommer i fråga vid flera av de allvarliga integritetskränkningar som kränkningsersätt- ningen syftar till att kompensera, kan ordningen uppfattas som svår- förståelig och ologisk. Ersättningen för annan ideell skada är sammanfattningsvis avsedd att harmoniera med kränkningsersättningen. Det har likafullt ansetts Övergripande om det allmännas skadeståndsansvar finnas anledning att i lag närmare ange hur ersättningen för annan ideell skada ska bestämmas. Sådan ersättning ska således bestämmas efter vad som är skäligt med hänsyn till överträdelsens art och om- ständigheterna i övrigt (5 kap. 8 § skadeståndslagen). Överträdelser av kan utgöras av många olika slags företeelser och rikta sig mot väldigt olika subjekt. Detta inne- bär enligt förarbetena att en överträdelses varaktighet inte alltid är lika viktig som vid kränkning med anledning av brott. En överträd- elses varaktighet får i förekommande fall utgöra en del av bedöm- ningen av överträdelsens art och omständigheterna i övrigt. Med överträdelsens art åsyftas att beloppet bestäms i förhållande till vilken rättighet som har överträtts och hur pass ingripande över- trädelsen har varit. Ju mer ingripande eller allvarlig en överträdelse är till sin karaktär, desto högre bör skadeståndet bli. Skadliga hand- lingar som kan medföra en hög grad av lidande, förnedring, ring- aktande, utsatthet eller liknande bör anses allvarligare än handlingar som närmast innebär att det allmänna inte lever upp till de förvänt- ningar som enskilda kan ha. Ersättning bör alltså utges i proportion till den överträdelse som har konstaterats. Att ersättningen även ska bestämmas med hänsyn till omständig- heterna i övrigt öppnar upp för bedömningar som inte direkt tar sikte på överträdelsen. De omständigheter som avses kan vara av olika slag men de hänför sig huvudsakligen till vad en överträdelse närmare innebär för en skadelidande. Om en överträdelse har drabbat någon som kan anses vara mer sårbar och som har svårare att tillvarata sin rätt än vad som är normalt, bör det kunna få betydelse vid bedöm- ningen. Här finns det också anledning att beakta hur den enskilde har förhållit sig till överträdelsen (se rättsfallet NJA 2013 s. 842 p. Det kan inte uteslutas att vissa av de omständigheter som har betydelse vid en bedömning av överträdelsens art även kan ha betyd- else vid bedömningen av omständigheterna i övrigt. De två bedöm- ningsgrunderna ger sammantaget goda möjligheter till en helhets- bedömning av situationen och till väl avvägda ersättningsnivåer (prop. 2017/18:7 s. 40). Avgörande vid fastställande av ersättning för annan ideell skada är hur en konstaterad överträdelse typiskt sett upplevs av en person i den skadelidandes situation. Det motsvarar det synsätt som gäller i fråga om kränkningsersättning vid brott. Det ligger exempelvis nära till hands att anta att skador uppkommer om barn och föräldrar varit Övergripande om det allmännas skadeståndsansvar I fråga om sådana typiska skador som vem som helst i den utsattes situation kan förväntas drabbas av krävs ingen sär- skild bevisning. Det är dock ofrånkomligt att ersättningen för ideell skada också kan ha vissa inslag av subjektiva moment. Viss hänsyn bör tas till intensiteten i en viss skadelidandes upplevelse av en över- trädelse. Om det i det enskilda fallet framkommer att överträdelsen har varit särskilt allvarlig eller kanske klart lindrigare än normalt, bör detta således kunna medföra avvikelse från den mer schablonartade bedömning som annars bör göras (jämför prop. 2000/01:68 s. 51 f.). I fråga om sakskada saknas, precis som när det gäller personskada, en närmare definition i skadeståndslagen. Det framgår emellertid att begreppet sakskada används synonymt med skada på egendom (5 kap. 7 § skadeståndslagen). I första hand avses en skada som tillfogats fysiska föremål – dvs. fast egendom eller lösa saker, inklusive pengar –genom fysiska medel, t.ex. brand eller kollision. Skadestånd med anledning av sakskada omfattar de ersättnings- poster som anges i lagen. I samtliga fall är det fråga om ekonomisk skada: dels direkta förluster, närmast i form av det förmögenhets- värde som går förlorat genom skadan, dels följdskador. Om ett föremål har förstörts helt och hållet utgår som huvudregel ersättning för återanskaffningskostnaden. I de fall där ett skadat före- mål kan återställas genom reparation utgår i stället ersättning för reparationskostnad och – i de fall föremålet genom reparationen får ett lägre värde än före skadefallet – även för värdeminskning. Vidare ersätts andra kostnader till följd av sakskadan. Som exem- pel nämns i förarbetena utgift för transport av ett skadat föremål, kostnader för besiktning och värdering och andra utgifter som varit nödvändiga för att begränsa skadeverkningarna (prop. 1972:5 s. 580). I svensk rätt saknas möjlighet att få ideellt skadestånd på grund av sakskada, t.ex. i form av förlust för affektionsvärde. Det har inte heller ansetts angeläget att utvidga rätten till sådan ersättning. Såsom framgår i avsnitt 3.10.3 kan kränkningsersättning vid brottsligt angrepp på den skadelidandes egendom endast utgå om förutsätt- ningarna för sådan ersättning i övrigt är uppfyllda (ersättningen är Övergripande om det allmännas skadeståndsansvar bl.a. begränsad till vissa typer av brott och kränkningen måste vara allvarlig). 3.10.6Ersättning för ren förmögenhetsskada Som tidigare nämnts är ren förmögenhetsskada en ekonomisk skada som uppkommer utan samband med att någon lider person- eller sakskada. Såsom ren förmögenhetsskada räknas bl.a. förlust genom försämrat rörelseresultat för företag och andra näringsidkare eller genom försämrade inkomster av arbete, uppdrag, royalties m.m. för enskilda personer och ökade utgifter utan motsvarande nytta. Gränsen mellan ren förmögenhetsskada å ena sidan och person- och sakskada å andra sidan är inte helt skarp. Möjligheterna att få ersättning för ren förmögenhetsskada utan- för kontraktsförhållanden är – till skillnad från vad som gäller vid avtal – begränsade. Skadeståndslagens allmänna culparegel omfattar inte heller ren förmögenhetsskada (2 kap. 1 §). Allmänt kan sägas att en inskränkning av ansvaret för sådan skada har ansetts nödvändig för att förhindra att skadeståndsansvaret blir alltför vittgående och medför osäkerhet och icke önskvärda störningar av det ekonomiska livet (frågan behandlas utförligt av Kleineman i , 1987). Den som lider en ren förmögenhetsskada utanför kontraktsför- hållanden är berättigad till ersättning om skadan vållats genom brott (2 kap. 2 § skadeståndslagen). En viss utvidgning av ansvaret har skett genom rättsfallet NJA 1987 s. 692, där skadeståndsskyldighet ålagts för oaktsamt men icke straffbart handlande, se även NJA 2005 s. 608 om medverkan till annans kontraktsbrott. När det gäller arbetsgiv- ares ansvar krävs det uttryckligen att arbetstagaren har vållat skadan genom brott (3 kap. 1 § första stycket 2 skadeståndslagen). För en sammanfattning av rättsläget, se även NJA 2015 s. 899 om huruvida en kränkning av genom en facklig stridsåtgärd kan medföra skadeståndsansvar, p. Begränsningen i fråga om brottslig handling får särskild betydelse när det gäller statens eller kommunernas ansvar för vissa fel som deras tjänstemän begår i tjänsten. Visserligen kan straffbart tjänstefel enbart komma i fråga vid myndighetsutövning och i sådant fall ansvarar det allmänna för ren förmögenhetsskada redan enligt skade- Övergripande om det allmännas skadeståndsansvar ståndslagens bestämmelser om det allmännas ansvar vid myndig- hetsutövning. Om arbetstagaren i stället begår fel utanför myndig- hetsutövning i andra sammanhang, t.ex. om han eller hon bryter mot en föreskriven tystnadsplikt (20 kap. 3 § ), kan stat och kommun bli ansvariga för ren förmögenhetsskada. Som allmän förut- sättning gäller att den föreskrift som överträtts avser att skydda enskildas ekonomiska intressen (jämför vad som sagts om läran om skyddsändamålet). Om en ren förmögenhetsskada har vållats genom fel eller för- summelse vid myndighetsutövning eller felaktig myndighetsinform- ation kan stat eller kommun däremot bli ersättningsskyldiga utan att det krävs att ett brott har begåtts. Detsamma gäller det allmännas ansvar vid överträdelser av . Avgörande vid bedöm- ningen av ansvaret vid myndighetsutövning är ofta om det finns ett tillräckligt samband mellan myndighetsutövningen och den skade- görande handlingen. Det finns speciallagstiftning inom vissa områden som ger en möj- lighet till ersättning för ren förmögenhetsskada utan att något brott har begåtts i straffrättslig mening. Inom immaterialrätten finns flera regler om ersättningsskyldighet vid intrång i olika rättighetsinne- havares rättigheter (varumärkesrätt, patenträtt m.m.). Ett annat exem- pel är ersättning för skador av någon betydelse som verksamheten på en fastighet har orsakat i sin omgivning (se 32 kap. 1 § ). 3.10.7Ersättningens storlek i övrigt och jämkning Allmänt om jämkning av skadestånd Såsom har antytts är den grundläggande principen vid beräkningen av skadestånd att ersättningen ska försätta den skadelidande i samma ekonomiska situation som om den omständighet som föranleder ersättning inte hade inträffat. I sammanhanget brukar man även tala om restitutio in integrum, som betyder återställande till ursprungligt läge eller tillstånd. En viktig inskränkning i den skadelidandes rätt till skadestånd gäller emellertid vid medvållande. Om den skadelid- ande genom oaktsamhet har medverkat till en person- och sakskada eller ren förmögenhetsskada kan således ersättningen jämkas (se 6 kap. 1 § skadeståndslagen). Övergripande om det allmännas skadeståndsansvar För att jämkning vid personskada ska kunna ske krävs att den skadelidande handlat uppsåtligen eller av grov vårdslöshet. Human- itära och sociala skäl har anförts för denna ordning. I praxis görs ofta en skälighetsbedömning vid jämkning. Detta gäller både om ansvaret grundas på eget vållande och när någon svarar för annans vållande enligt reglerna om arbetsgivares och det allmännas ansvar (3 kap. 1 och 2 §§ skadeståndslagen). Jämkningsregeln gäller inte kränkningsersättning eller ersättning för annan ideell skada. I förarbetena om kränkningsersättning uttalas att utrymmet för att jämka sådan ersättning på grund av medvållande är mycket litet och att den skadelidandes eget beteende i stället påverkar bedömningen av om det föreligger rätt till kränknings- ersättning och, i så fall, ersättningens storlek (prop. 2000/01:68 s. 50 f.). Se vidare nedan om ersättning för annan ideell skada. Vid sidan av principen om medvållande har den skadelidande en allmän skyldighet att begränsa skadan. Skyldigheten kan förenklat sägas innebära att han eller hon ska vidta skäliga åtgärder. Se vidare rättsfallet NJA 2017 s. 9 p. 30–37. Jämkning av skadestånd vid det allmännas ansvar vid myndighetsutövning m.m. Reglerna om medvållande kan åberopas också när den enskilde kräver ersättning för skada vållad vid myndighetsutövning eller vid det all- männas överträdelse av . gällde den s.k. passivitetsregeln (dåvarande 3 kap. 4 § skadeståndslagen. Regeln gav uttryck för principen om att det åligger den skadelidande att så långt det är möjligt begränsa sin skada. Den innebar att den enskilde inte fick ersättning för den skada som han eller hon hade kunnat undvika genom att uppträda aktivt, framför allt genom att över- klaga det beslut som medför skada (se och s. 454). Om den skadelidande utan giltig anledning hade låtit bli att föra talan om rättelse av ett felaktigt beslut eller att använda ett sär- skilt rättsmedel kunde ersättning alltså utebli. Syftet bakom passivitetsregeln var framför allt att få den skade- lidande att reagera mot ett oriktigt beslut genom att söka ändring i högre instans i stället för att begära skadestånd. Principen om jämk- ning vid uteblivet överklagande har även en processrättslig funktion. I första hand bör felaktiga beslut angripas genom vanliga rättsmedel. Övergripande om det allmännas skadeståndsansvar De syften som låg till grund för införandet av passivitetsregeln ansågs emellertid lika väl kunna tillgodoses genom den allmänna regeln om medvållande (6 kap. 1 § skadeståndslagen; angående för- arbetena till lagändringen, se Ds 1989:12 s. 40 f. och prop. 1989/90:42 s. 17 f.). Vidare ansågs den regeln vara något ”mjukare” än passiv- itetsregeln eftersom den medger jämkning efter skälighet. Däri- genom ges ett visst utrymme för att beakta även andra faktorer, t.ex. om den skadelidande skulle drabbas orimligt hårt av att bli utan ersättning. Jämkning kan således ske av skadestånd på grundval av det allmän- nas ansvar vid myndighetsutövning, om en person har försummat att överklaga ett beslut eller att söka resning utan godtagbar ursäkt. Om den skadelidande har haft juridiskt biträde kan man vanligen begära att biträdet har uppmärksammat möjligheten till överklagande. Där- emot kan det inte alltid ställas samma krav på privatpersoner och små- företagare utan juridisk hjälp, om inte möjligheten att överklaga (och även själva felaktigheten) har framstått som klar. Liksom annars när den skadelidande inte har begränsat sin skada, kan det vid jämkning uppkomma en fråga om hur stor del av skadan som den skadelidande skulle ha undgått om det felaktiga beslutet hade ändrats genom ett överklagande. Vid en skadeståndstalan mot det all- männa kan det även bli aktuellt att beakta den skadelidandes behov av skadeståndet.