sou · H8B36 · 2020-01-31 00:00:00 — avstyrkte förslaget med motiveringen att det skulle riskera att individer fastnar i mycket långa sjukskriv- ningar och att möjligheterna att ta tillvara arbetsförmåga i arbete som matchar arbetsförmågan försämras. var positivt till förslaget men ansåg att den bortre gränsen vid dag 730 var alltför långt fram i sjukfallet och före- slog i stället att denna gräns skulle kunna sättas vid dag 550. anförde att bevisregeln borde vara densamma vid dag 181 och dag 366. 12.6.3Dagens regelverk kring dag 365 bryter ofta pågående återgång i arbete och förhindrar sällan orimliga utfall Enligt vår mening finns, även sjukskrivning, situationer då den försäkrade är på väg tillbaka i arbete hos arbetsgivaren och det kan vara orimligt att bedöma arbetsförmågan mot normalt förekom- mande arbete. Dagens regelverk medger dock i praktiken inte att man skjuter upp bedömningen av arbetsförmågan mot normalt före- kommande arbete från och med dag 366 på den grunden att den försäkrade är på väg tillbaka i arbete. Det framgår av redovisad stati- stik i avsnitt 12.6.1 att möjligheterna att pröva arbetsförmågan mot arbete hos arbetsgivaren efter dag 365 är mycket små. I vårt tidigare delbetänkande beskrivs en situation där den strikta 365-dagarsgränsen kan få orimliga konsekvenser för den försäkrade. Det handlar om när återgången i arbete kan ske efter dag 365. En annan situation är när den försäkrade drabbas av en ny sjukdom, exempelvis till följd av en olycka under pågående behand- ling eller rehabilitering av en tidigare sjukdom. I den situationen kan bestämmelserna om sammanläggning av sjukperioder innebära att den försäkrades arbetsförmåga bedöms ha varit nedsatt relativt tidigt i det nya sjukfallet. En beskrivning av sam- manläggningsbestämmelsen finns i avsnitt 4.1. Med dagens regel- verk kan bedömningen mot normalt förekommande arbete skjutas upp endast om det skulle anses oskäligt, det vill säga om den försäk- rade lider av en allvarlig sjukdom. Det finns sammanfattningsvis, en- ligt vår mening, starka skäl för att utvidga undantaget på det sättet att det blir möjligt att skjuta upp bedömningen efter dag grad av sannolikhet talar för återgång i arbete. Vi vidhåller därför det tidigare delbetänkandets förslag i denna del. Däremot har vi ändrat oss i fråga om den bortre tidsgränsen. 12.6.4En bortre tidsgräns bör införas vid dag 550 I vårt tidigare delbetänkande anges den bortre gränsen för hur länge bestämmelsen om hög grav av sannolikhet kan tillämpas till dag 730. Vår utgångspunkt är att regelverket bör utformas så att det under- lättar att tidiga åtgärder vidtas för att möjliggöra återgång i arbete hos arbetsgivaren. Av detta skäl föreslår vi en lagändring med inne- börden att så länge en försäkrad deltar i en arbetslivsinriktad rehabi- litering och uppbär rehabiliteringsersättning ska den försäkrades arbetsförmåga inte bedömas mot angivet normalt förekommande arbete (se avsnitt 12.7). Om fler personer ges möjlighet att återgå i arbete bör det minska behovet av att skjuta upp bedömningen av arbetsförmågan mot normalt förekommande arbete i ärenden i det bortre tidsspannet av den föreslagna perioden mellan dag 365 och 730.Några av de organisationer som lämnat synpunkter på delbetän- kandet uttryckte dessutom att en alltför avlägsen bortre gräns för när det är möjligt att pröva arbetsförmågan mot arbete hos arbetsgivaren kan öka risken att fler människor blir kvar i långa sjukskrivningar. Ett förslag från var att den bortre tidsgränsen skulle sättas vid dag 550. Härtill kommer det även bort- om dag 550 finns en möjlighet att skjuta upp bedömningen mot an- givet normalt förekommande arbete om det skulle vara oskäligt med en sådan bedömning. Mot bakgrund av ovanstående har vi landat i att den bortre tids- gränsen för när bedömningen av arbetsförmågan kan skjutas upp på den grunden att hög grad av sannolikhet för återgång i arbete hos arbetsgivaren finns ska bestämmas till dag 550. 12.7Arbetsförmågan ska inte bedömas mot angivet normalt förekommande arbete vid bedömning av rätt till rehabiliteringsersättning Vid bedömningen av rätt till rehabiliteringsersättning ska arbets- förmågan inte bedömas mot angivet normalt förekommande arbete. Detta gäller oavsett hur länge den försäkrade har haft nedsatt arbetsförmåga. 12.7.1Låg aktivitet tidigt i sjukfallen Att få till stånd de förändringar på arbetsplatsen som kan medföra en hållbar återgång i arbete är naturligvist först och främst arbets- givarens uppgift. Även andra aktörer som hälso- och sjukvården är viktiga i detta arbete. Regeringen har tillsatt en särskild nationell samordnare för att se över sjukskrivningsprocessen och analysera hur de olika aktörerna i denna process bättre kan samverka bland annat för att få fler sjukskrivna till arbete tidigare. Vår utgångspunkt är däremot tillämpning av begreppet normalt förekommande arbete. Våra förslag berör därför endast Försäkrings- kassans roll i rehabiliteringsprocessen. I vår granskning av ärenden har vi tittat närmare på den handlägg- ning som föregår bedömningar av arbetsför- mågan gentemot normalt förekommande arbete. En iakttagelse vi gör är att det ofta saknas ställningstaganden från i frågan om den försäkrades behov av rehabilitering. Det är visser- ligen arbetsgivaren som har det grundläggande ansvaret för att fort- löpande ta reda på vilka behov av åtgärder som finns bland arbets- tagarna. Men ska i samråd med den försäkrade se till att den försäkrades behov av rehabilitering klarläggs.46 Ställningstagandet till rehabiliteringsbehov är viktig för att hand- läggaren ska kunna bedöma individens behov av stöd i återgången till arbete eller behov av samordning med andra aktörer. 4630 kap. 9 § SFB. sådant ställningstagande kan medföra att personer med nedsatt arbetsförmåga på grund av sjukdom inte får tillgång till adekvata anpassnings- och rehabiliteringsinsatser. Det kan även leda till att de personer som, trots insatser, inte kan återgå i sitt tidigare arbete inte identifieras tidigt i sjukfallen. Den statistik vi inhämtat från visar att antalet avstämningsmöten och andra aktiviteter för att klarlägga rehabiliter- ingsbehov sjunkit kraftigt . Av de granskade ärendena är det bara i ett fåtal där avstämningsmöte hållits. Avstämningsmöten har varit en etablerad del av rehabiliteringsarbete och innebär att de olika aktörerna kring den sjukskrivne – arbetsgivaren, läkaren, handläggaren från Försäkrings- kassan och, i förekommande fall, handläggaren från Arbetsförmed- lingen – möts för att reda ut vad som behöver göras för att underlätta en återgång i arbete och vad som behöver utredas mer.47 Vidare framgår det av statistik att Försäkrings- kassan relativt sällan beviljar rehabiliteringspenning för deltagande i arbetslivsinriktad rehabilitering. Rehabiliteringspenning beviljas också allt senare i sjukfallen, vilket är problematiskt med tanke på att insatser tidigt i sjukfallet har störst möjligheter att återfå de för- säkrade i arbete, se avsnitt 7.3. En mer aktiv sjukförsäkringshandläggning före dag 180 skulle kunna ge fler möjlighet att på ett hållbart sätt återgå till arbete hos arbetsgivaren eller få ett annat arbete. Denna aktivare hållning möjlig- gör i sin tur att fler sjukfall kan avslutas före dag 180 och att fler av de sjukfall som passerat dag 180 kan förkortas. En annan aspekt av ett mer tidigt och aktivt förhållningssätt är att de personer som behöver ytterligare stöd från Arbetsförmed- lingen tidigare kan identifieras och fler insatser i form av gemen- samma kartläggningar och arbetsförberedande samt andra arbetslivs- inriktade åtgärder från Arbetsförmedlingen kan komma till stånd. 47Avstämningsmöte nämns i socialförsäkringsbalken som exempel på sådan utredning som får begära att den försäkrade deltar i, 110 kap. 14 § 4 SFB. 12.7.2Problemet med låg aktivitet i sjukfallen kan inte lösas med fler uppdrag till I vår problemanalys (avsnitt 11.5.5) redovisas ett antal åtgärder som vidtagits för att motverka den låga aktiviteten i sjukfallen. Det rör sig bland annat om lagstiftningsförändringar för att tydliggöra och stärka arbetsgivarens roll i processen för återgång i arbete. Reger- ingen gav också och ett uppdrag om att verka för en bättre dialog mellan Försäkrings- kassan och hälso- och sjukvården. Detta uppdrag delredovisades och slutredovisades i juni 2019.48 Vidare har regeringen läm- nat ett uppdrag till i syfte att stärka myndighetens arbete med samordningsuppdraget och att särskilt utveckla stödet kring individen.49 Den statistik som vi har inhämtat visar tydligt att aktiviteterna i sjukfallen blivit färre trots de vidtagna åtgärderna. Vi gör därför bedömningen att det inte är en framkomlig väg att enbart föreslå ytterligare uppdrag till . 12.7.3Försäkringskassans tolkning av regelverket hämmar initiativ till åtgärder för återgång i arbete och beviljandet av rehabiliteringsersättning Den fråga vi ställt oss är om det finns något hos regelverket som kan förklara att så sällan tar ställning till den försäk- rades rehabiliteringsbehov samt att så få försäkrade beviljas rehabili- teringsersättning. Det vi funnit är att regelverket, som det tolkas och tillämpas av , sätter rehabiliteringskedjans tids- gränser före både samordningsansvaret och möjligheten att bevilja rehabiliteringsersättning. Vi har träffat handläggare vid som bekräftat att de regelmässigt inte tar initiativ till arbetslivsinriktad rehabiliter- ing om den försäkrade förväntas ha förmåga att försörja sig i normalt förekommande arbete från och med dag 181 och den försäkrade inte kan förväntas återgå i arbete senast dag 180. Det finns även formu- 48Försäkringskassan och 2019, Bättre dialog mellan och hälso- och sjukvården. 49Uppdrag till angående förstärkt arbete med att stödja individen i sjuk- skrivnings- och rehabiliteringsprocessen. leringar i vägledning som kan tolkas som att handläggarna bör vara restriktiva med att ta initiativ till arbetslivs- inriktad rehabilitering om arbetsförmågan inte bedöms vara nedsatt i förhållande till normalt förekommande arbete.50 Vad gäller rehabiliteringsersättning som beviljas för deltagande i arbetslivsinriktad rehabilitering är i sin normer- ing tydlig med att rätten till rehabiliteringsersättning ska bedömas enligt rehabiliteringskedjans tidsgränser.51 Det innebär att om den försäkrade bedöms kunna försörja sig i normalt förekommande arbete finns inte rätt till rehabiliteringsersättning från och med dag 181 i rehabiliteringskedjan, om inte särskilda skäl finns för att skjuta upp bedömningen mot normalt förekommande arbete.52 Rehabiliterings- ersättning beviljas därför regelmässigt inte över dag 180 om den för- säkrade bedöms kunna försörja sig i normalt förekommande arbete från och med dag 181. Detta kan förklara att så få personer beviljas rehabiliteringsersättning före dag 181. Vår slutsats är att huvudregeln att försäkrade ska få sin arbetsförmåga bedömd mot normalt förekommande arbete har en hämmande effekt på att inom ramen för sam- ordningsansvaret initierar åtgärder för återgång i arbete och beviljande av rehabiliteringsersättning före dag 180. Därför bör förändringar av lagstiftningen övervägas. 12.7.4Vid bedömningen av rätt till rehabiliteringsersättning ska arbetsförmågan inte bedömas mot angivet normalt förekommande arbete I det tidigare avsnittet har vi föreslagit att dagens undantag från kravet att arbetsförmågan från och med dag 181 ska bedömas mot normalt förekommande arbete ändras från ”särskilda skäl” till ”över- vägande skäl”. Det främsta syftet med denna lagändring är att möj- liggöra återgång tillbaka i arbete hos arbetsgivaren i högre utsträck- ning än . Däremot tar nämnda lagändring inte primärt sikte på problemet med att så sällan klarlägger den försäk- rades rehabiliteringsbehov tidigt i sjukfallet. ini- tiativ till rehabilitering är ju tänkt att tas tidigt i sjukfallet när frågan 50Försäkringskassan Vägledning 2015:1, version 12 se bland annat s. 288. 51Försäkringskassan Vägledning 2015:1, version 12 s. 166. 52Försäkringskassan Vägledning 2015:1, version 12 s. 166. om undantag från regeln att arbetsförmågan ska bedömas mot nor- malt förekommande arbete vid dag 180 ännu inte har aktualiserats. Det är dessutom, enligt vår mening, inte tillfredsställande att möjligheten till rehabiliteringsersättning över dag 180 alltid är bero- ende av om ett undantag från huvudregeln om omställning vid dag 180 är tillämpligt. Även om undantaget utvidgas kvarstår ändå det faktum att huvudregeln är att rehabiliteringsersättning inte kan beviljas över dag 180. Detta talar för att det, vid sidan av det utökade undantaget vid 180, behövs en särskild lagändring som motverkar passivitet i det rehabiliteringsarbete som bör ske tidigt i sjukfallet. En lagändring behövs också för att på ett mer allmänt plan stärka rehabiliteringens plats i rehabiliteringskedjan. Relativt få personer beviljas rehabiliteringsersättning (se av- snitt 11.5.3). Andelen som beviljas rehabiliteringsersättning före dag 180 blir dessutom allt lägre. Detta beror främst på att tidsgrän- sen vid dag 180 styr vilka som kan beviljas rehabiliteringsersättning över dag 180. Det kan heller inte uteslutas att det faktum att För- säkringskassan så sällan tar initiativ till rehabilitering påverkar anta- let med rehabiliteringsersättning. Mot denna bakgrund anser vi det vara motiverat med en lagändring som förtydligar att rätten till rehabiliteringsersättning ska bedömas med bortseende från bedöm- ningsgrunden normalt förekommande arbete. 12.7.5Närmare om förslaget att bedömningen av rätten till rehabiliteringsersättning ska göras utan hänsyn till förmågan att försörja sig i normalt förekommande arbete För att säkerställa att bedömningsgrunden normalt förekommande arbete inte styr vilka som beviljas rehabiliteringsersättning krävs att de grundläggande förutsättningarna för att bevilja rehabiliterings- penning ses över. Den bestämmelse, 31 kap. 3 § SFB, som reglerar rätten till rehabiliteringsersättning stadgar följande. Vid sjukdom som sätter ned en försäkrads arbetsförmåga med minst en fjärdedel har den försäkrade rätt till rehabiliteringsersättning under tid då han eller hon deltar i arbetslivsinriktad rehabilitering som avser att 1.förkorta sjukdomstiden, eller 2. helt eller delvis förebygga eller häva nedsättningen av arbetsförmågan. Lagtexten anger inte mot vad arbetsförmågan ska bedömas. Vi föreslår därför att det i lagtexten preciseras att arbetsförmågan inte ska bedömas mot normalt förekommande arbete. För den lagtekniska utformningen, se författningskommentaren, kapitel 14. En annan situation är att en försäkrad som redan har beviljats re- habiliteringsersättning under tid med arbetslivsinriktad rehabilitering når dag 181 i rehabiliteringskedjan och då bedöms ha förmåga att försörja sig i normalt förekommande arbete. nor- mering reglerar inte denna situation. Sannolikt har detta att göra med att bara beviljar rehabiliteringsersättning över dag 180 om den försäkrades arbetsförmåga bedöms nedsatt i förhåll- ande till normalt förekommande arbete eller om särskilda skäl finns för att skjuta upp bedömningen mot normalt förekommande arbete.53 En grundläggande tanke med rehabiliteringsersättning är att det är en ersättningsform som ska möjliggöra för den försäkrade att delta i arbetslivsinriktad rehabilitering. Förarbetena är tydliga med att rätten till ersättning finns så länge den försäkrade deltar i arbets- livsinriktad rehabilitering.54 I detta avseende är alltså rehabiliter- ingsersättning mer att likna vid en periodisk ersättning än en dag- för-dag-ersättning. Vi gör därför bedömningen att det inte behövs någon bestämmelse som tydliggör att arbetsförmågan hos en för- säkrad som redan beviljats rehabiliteringsersättning och deltar i arbetslivsinriktad rehabilitering inte ska bedömas mot normalt före- kommande arbete. Detta får i stället anses framgå av grunderna för rehabiliteringsersättningen. Vårt förslag innebär att tidsgränserna vid dag 180 och dag 365 inte påverkar rätten till rehabiliteringsersättning. Så länge rehabili- teringsersättning beviljas ska den försäkrade inte få sin arbetsför- måga bedömd mot normalt förekommande arbete. Detta innebär dock inte att rehabiliteringsersättning ska beviljas slentrianmässigt. Rehabiliteringsersättning ska bara beviljas om det finns ett behov av arbetslivsinriktad rehabilitering. Det är som be- dömer detta och upprättar den rehabiliteringsplan som sedan ska följas upp. 53Försäkringskassan Vägledning 2015:1, version 12 s. 166. 1990/91:141 Rehabilitering och rehabiliteringsersättning, s. 65. 12.7.6Några effekter av förslaget Det grundläggande syftet med förslaget är att stärka rehabilitering- ens roll i sjukförsäkringen. Med detta följer att får ytterligare incitament för att uppmärksamma och utreda rehabi- literingsbehov samt se till att arbetslivsinriktade rehabiliteringsåt- gärder vidtas. Fler individer kommer att få sina rehabiliteringsbehov uppmärksammade. Det gäller också dem som behöver stöd och åt- gärder från Arbetsförmedlingen. En effekt av vårt förslag bör därför vara att fler kan få stöd i det pågående samarbetet mellan Försäk- ringskassan och Arbetsförmedlingen. Genom att arbetsförmågan inte ska prövas mot normalt före- kommande arbete när rätten till rehabiliteringsersättning bedöms kommer fler försäkrade kunna beviljas rehabiliteringsersättning och denna kommer också kunna beviljas tidigare i sjukfallet än vad som är fallet. Frågan är dock om förslaget innebär att fler personer kommer att genomgå arbetslivsinriktad rehabilitering. deltar många försäkrade i olika rehabiliteringsaktiviteter, ofta medicinska, som de uppbär sjukpenning. En avgörande skillnad mellan sjukpenning och rehabiliteringser- sättning är att den som uppvisar arbetsförmåga under rehabilitering och uppbär sjukpenning kan få sin rätt till sjukpenning ifrågasatt. Den grundläggande tanken med rehabiliteringsersättning är däremot att deltagandet i arbetslivsinriktad rehabilitering är det som grundar rätt till rehabiliteringsersättning och att deltagandet därför inte kan tas till intäkt för att det finns arbetsförmåga hos den försäkrade. Ur den enskildes perspektiv är det alltså att föredra att delta i rehabili- tering med rehabiliteringsersättning än med sjukpenning. Vi gör där- för bedömningen att förslaget får som konsekvens att fler personer kommer att ansöka om rehabiliteringsersättning och delta i arbets- livsinriktad rehabilitering. Vi är väl medvetna om att tillämpning blir avgörande för hur många som kommer att beviljas rehabiliterings- ersättning och föreslår därför i nästa avsnitt att regeringen bör över- väga ett förtydligande av begreppet arbetslivsinriktad rehabilitering eller på annat sätt åtgärda så att fler försäkrade ges möjlighet att delta i arbetslivsinriktad rehabilitering med rehabiliteringsersättning. Eftersom fler försäkrade kommer att ansöka om rehabiliterings- ersättning med vårt förslag kommer rehabiliteringsersättningen att bli föremål för domstolsprövning i högre utsträckning. Detta är positivt eftersom en ökad domstolsprövning innebär att begreppet arbetslivsinriktad rehabilitering förtydligas, är domstolspraxis kring rehabiliteringsersättning mycket begränsad. 12.8Regeringen bör överväga ett förtydligande av begreppet arbetslivsinriktad rehabilitering Regeringen bör överväga ett förtydligande av begreppet arbets- livsinriktad rehabilitering eller på annat sätt åtgärda så att fler för- säkrade ges möjlighet att delta i arbetslivsinriktad rehabilitering med rehabiliteringsersättning. En av våra utgångspunkter är att det är av central betydelse för sjuk- försäkringens legitimitet att rehabiliteringens plats i försäkringen stärks och förtydligas. Det är bakgrunden till förslaget att rätten till rehabiliteringsersättning inte ska kopplas till rehabiliteringskedjans tidsgräns vid dag 180. Ett uttalat syfte med förslaget är att fler för- säkrade ska beviljas rehabiliteringsersättning, framför allt tidigt i sjukfallet, för att delta i olika former av arbetslivsinriktad rehabili- tering och att fler därmed ska ges förbättrade möjligheter att återgå i arbetet. Den översikt över kunskapsläget om arbetslivsinriktad rehabili- tering55, som vi inhämtat, visar att flerdisciplinära rehabiliterings- åtgärder med inriktning på arbetsplatsen har positiva effekter på återgången i arbete vid olika typer av besvär. Då arbetsgivaren eller tillsammans med den försäkrade tar fram planer för att underlätta den sjukskrivnes återgång i arbete kan dessa inne- hålla flera olika typer av åtgärder. Det kan till exempel vara åtgärder inom den medicinska rehabiliteringen som fysioterapi, arbetsterapi eller samtalsterapi tillsammans med mer arbetsplatsanknutna som arbetsträning och arbetsprövning. Det kan vara rimligt att se över om alla de åtgärder som ingår i en plan för återgång i arbete kan berättiga till rehabiliteringsersättning. som forskningen talar om flerdisciplinära rehabiliter- ingsåtgärder som en framgångsfaktor har en be- 55Göteborgs Universitet, 2019 – kartläggande litteraturöversikt. Denna rapport finns som bilaga till detta betänkande. tydligt snävare definition av begreppet arbetslivsinriktad rehabiliter- ing. I sin vägledning anger att arbetsträning och utbildning är exempel på arbetslivsinriktad rehabilitering och hän- visar till förarbetena till bestämmelserna om rehabiliteringsersätt- ning.56 I praktiken beviljas rehabiliteringsersättning endast för arbets- träning och utbildning. Den helt dominerande delen av rehabiliteringsersättningen avser arbetsträning.57 har i andra samman- hang framhållit att begreppet arbetslivsinriktad rehabilitering är svårdefinierat.58 I den nämnda översikten om kunskapsläget över arbetslivsinriktad rehabilitering framhålls att det varken inom forskningen eller i övrigt finns en enhetlig och generellt accepterad definition av begreppet arbetslivsinriktad rehabilitering. Begreppet finns i socialförsäkrings- balken där det beskrivs som en rehabilitering som syftar till att en försäkrad som har drabbats av sjukdom ska få tillbaka sin arbets- förmåga och få förutsättningar att försörja sig själv genom förvärvs- arbete.59 Vårt förslag förutsätter att rehabiliteringsersättning kan beviljas för ett brett panorama av olika rehabiliteringsåtgärder, ofta i kom- bination med varandra. Om normering står fast riskerar våra förslag att inte få den åsyftade effekten att fler för- säkrade beviljas rehabiliteringsersättning. Mot denna bakgrund bör regeringen överväga om begreppet arbets- livsinriktad rehabilitering kan förtydligas eller åtgärdas på annat sätt så att fler försäkrade kan ges möjlighet att med rehabiliteringsersätt- ning delta i sådana åtgärder som kan möjliggöra återgång i arbete. 56Försäkringskassan, Vägledning 2015:1, version 12, s. 164. Rättslig kvalitetsuppföljning, 2016:2 Rehabiliteringsersättning, anger 96 pro- cent för arbetsträning, för studier. Svar på regeringsuppdrag , Uppföljning av sjukfrånvarons utveckling . 5929 kap. 2 § SFB. 12.9Sjukersättningens regelverk bör ses över Regeringen bör överväga att se över sjukersättningens regelverk. I det delbetänkande som vi lämnade pekade vi på att sjukpenning och sjukersättning måste ses i ett sammanhang. Vi an- förde bl.a. följande. Sjukersättning är en fortsättning på sjukpenningen i den meningen att sjukersättning ska beviljas den som efter att normalt ha varit sjukskriven bedöms ha en stadigvarande nedsatt arbetsförmåga. Syste- met förutsätter alltså att en del personer kommer att lämna sjukpen- ningen för sjukersättning. Om regelverket kring sjukersättning är för restriktivt konstruerat eller tillämpas för restriktivt kommer vissa per- soner fortsätta ha sjukpenning trots att de borde ha sjukersättning. Det minskar utrymmet för även mindre förändringar av sjukpenningens be- stämmelser.60 I en skrivelse till regeringen har gjort bedöm- ningen att dagens regelverk medför att individer blir fast i långa sjuk- skrivningar.