sou · H8B363d3 · 2020-11-12 00:00:00 — När det gäller vår rättsfallsstudie och enkätundersökning har de delats in i två delar: ekonomiskt bistånd och vård- och behandlings- insatser. Observera att det är olika bestämmelser om barnets bästa som gäller för dessa två delar. För biståndsmålen gäller att barnets bästa särskilt ska beaktas medan det för vårdmålen ska vara avgö- rande. Med tanke på studiernas begränsade omfattning är det svårt att dra några säkra slutsatser. Av rättsfallsstudien framgår att det ofta är svårt att utläsa i vilken omfattning barnets bästa har beaktats i biståndsmålen. Det framgår inte heller tydligt vilken hänsyn som tagits till ett barns egna syn- punkter. När det gäller behandlingsinsatser redovisas oftast ett barns inställning, men det framgår inte tydligt hur den beaktats. Det är främst en behovsprövning som görs. Vid önskan om byte av boende görs bedömningen oftast utifrån om barnet tillförsäkras en skälig lev- nadsnivå på det aktuella boendet snarare än vilket alternativ som är bäst. Barnets bästa används ibland för att avslå överklaganden från barnet själv, vilket kan tyda på att en intresseavvägning har gjorts men utan att den tydligt redovisats. En överhängande majoritet av de socialsekreterare som svarat på enkätundersökningen känner sig trygga med hur de ska bedöma och beakta barnets bästa vid åtgärder och beslut som rör barn. För social- sekreterarna innebär barnets bästa bl.a. att barnet ska få en gynnsam utveckling inom hälsa och utbildning samt att barnen är delaktiga i de beslut som fattas kring dem. För en majoritet av respondenterna är principen om barnets bästa oftast eller alltid avgörande vid åt- gärder och beslut som rör barn. En fjärdedel av respondenterna upp- ger emellertid att barnets bästa viktas mot andra intressen och väger tungt men inte att principen oftast eller alltid blir avgörande. Även i fall när barnets bästa ska vara avgörande verkar det förekomma att andra intressen, såsom föräldrarnas vilja och kommunens ekono- miska intressen beaktas. De flesta respondenterna använder sig av barnets synpunkter som en av flera delar i bedömningen av barnets bästa. Det förekommer emellertid att respondenter verkar hålla ett samtal mer för formens skull och anser att synpunkterna inte behöver beaktas. Andra intressen förutom barnets bästa som beaktas vid åtgärder och beslut som rör barn är föräldrarnas intressen och situation samt vilka insatser som finns att tillgå. Även om några säkra slutsatser inte kan dras från enkätundersökningen så kan det konstateras att de till- frågade socialsekreterarna har en tydlig bild av vad som är barnets bästa och hur en intresseavvägning går till. Samtliga av de tillfrågade socialsekreterarna tar hänsyn till barnets bästa i sin bedömning även om flera tycker att det är otydligt hur det ska viktas mot andra intres- sen. Orsaken till detta är inte helt tydlig. Majoriteten känner sig trygga i att göra bedömningar av barnets bästa och anser sig inte ha någon kunskapsbrist. Tidigare studier på området beskriver emeller- tid liknande resultat som vår studie. Bl.a. beskriver Barnrättighets- utredningen att bedömningen av ett barns bästa ofta reduceras till en redogörelse för en bunt behov, snarare än att behoven vägs mot var- andra. Av enkätundersökningen framgår att det främst är tids- och resurs- brist som försvårar för respondenterna att göra en fullgod prövning av barnets bästa. Det upplevs också som problematiskt att föräldrarna kan ta beslut över sina barn eller att föräldrarna kan ha andra åsikter om vad som är bäst för barnet än vad handläggaren har. I viss mån tycks föräldrarna ses som motparter till barnet. Respondenter har också uppgett att bestämmelsen om barnets bästa ger ett brett tolk- ningsutrymme och därmed upphov till olika bedömningar. Denna upp- fattning tycks utgå från att mer generella bedömningar om barnets bästa föredras framför en bedömning utifrån ett individuellt barns behov och förutsättningar. När det gäller ett barns rätt att uttrycka sin åsikt och få den be- aktad har respondenterna uppgett att de främst använder sig av sina kollegor för att få information om hur de bäst kan samtala med ett barn i sin yrkesroll. Information från , handböcker och interna riktlinjer är emellertid också vanligt förekommande kunskaps- källor. JO har uttryckt att en socialnämnd måste göra omsorgsfulla över- väganden angående behovet av att samtala med ett barn i varje enskilt fall. En allmän utgångspunkt är att vårdnadshavarnas inställning till att samtal hålls med barnet ska efterfrågas och i största möjliga mån beaktas. De flesta av de tillfrågade socialsekreterarna i utredningens enkät- undersökning har uppgett att de alltid samtalar med barnet om det är eller äldre. När barnet är 3–finns en större spridning. Det finns också exempel på respondenter som bara samtalar med äldre barn. Samtal med barn verkar i de allra flesta fall dokumenteras av respon- denterna. Generellt redovisar respondenterna vad barnet har uttryckt för socialsekreteraren. När det gäller barnets rätt att uttrycka sin åsikt finns det, enligt , brister. Detta är emellertid inga brister som tydligt framkommit i vår utredning. Det behöver dock inte inne- bära att sådana brister inte finns. Vår enkätundersökning är begrän- sad och många av de socialsekreterare som fick vår undersökning valde att inte besvara den. Enligt fanns det även brister i socialsekreterarnas dokumentation. Det var t.ex. inte tydligt om det var ett eller flera samtal, på vilket sätt ett barn berättat eller när samtalet ägt rum. De som besvarat vår undersökning uppger emellertid att de i hög grad och stor omfattning dokumenterar om- ständigheterna kring sina samtal med barn och innehållet i samtalen. 49Lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) 1 § femte stycket LVU Vid beslut enligt denna lag ska vad som är bäst för den unge vara av- görande. Inför att bestämmelsen infördes i lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) konstaterade reger- ingen att det inte fanns någon bestämmelse i lagen som motsvarade artikel 3 i . Regeringen konstaterade även att det behövdes ett förstärkt barnperspektiv i lagen. Rättsutvecklingen hade tenderat att inte sätta barnet främst, utan fokus hamnade i stället på föräldraperspektivet i LVU-målen. Vid utformningen av bestämmel- sen angav regeringen att det inte torde finnas några andra intressen som skulle kunna ha samma tyngd som barnets bästa vid bedöm- ningen av vilka åtgärder som ska vidtas. I en konflikt mellan barnets behov och andra intressen ska hänsynen till barnets bästa alltid ges företräde. Barnets bästa måste i varje enskilt fall avgöras utifrån en be- dömning av de individuella förhållandena.1 Se även ovan vad som anfördes när bestämmelsen om barnets bästa i socialtjänstlagen samordnades med bestämmelsen i LVU. 2002/03:53 s. 76–78. Lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) Bestämmelsen utgör en anpassning till artikel 3. Men till skillnad från principen i ges inte samma utrymme i LVU för att ta hänsyn till andra intressen. Det beror på att åtgärder som vidtas och beslut som fattas med stöd av lagen inte kan ha annat syfte än att förbättra för den unge. Inga andra intressen kan sålunda få ta över vad som är bäst för barnet, enligt författnings- kommentaren.2 49.2Barnets rätt att uttrycka sina åsikter 36 § första och andra styckena LVU Den unge ska få relevant information. Den unge ska ges möjlighet att framföra sina åsikter i frågor som rör honom eller henne. Om den unge inte framför sina åsikter, ska hans eller hennes inställning så långt det är möjligt klarläggas på annat sätt. Den unges åsikter och inställning ska tillmätas betydelse i förhållande till hans eller hennes ålder och mognad. Om den unge har fyllt , har han eller hon rätt att själv föra sin talan i mål och ärenden enligt denna lag. Den som är yngre får höras i domstol, om han eller hon inte kan antas ta skada av det. fanns en motsvarande reglering i 1 § LVU. samord- nades bestämmelsen med den i socialtjänstlagen. Utöver att ordaly- delsen blev annorlunda flyttades bestämmelsen till den del av lagen som handlar om hur ett ärende ska handläggas. I förarbetena till den tidigare bestämmelsen i 1 § LVU anges i huvudsak följande. Med beaktande av åtaganden enligt barn- konventionen får det inte råda någon tvekan om att den unge, oavsett ålder, alltid har rätt att uttrycka sin åsikt och få den beaktad. De befintliga bestämmelserna som gav barn rätt att komma till tals hade inte fått något större genomslag. När en åtgärd enligt LVU kan bli aktuell – oavsett vilken typ av åtgärd det rör sig om – ska den unge ges tillfälle att uttrycka sin åsikt. Härigenom får den unge möj- 2002/03:53 s. 105. Lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) lighet att påverka det beslut som ska fattas som han eller hon får känna sig delaktig i utformningen av vården. Att låta den unge själv komma till tals och uttrycka sin mening om sin situation och de åtgärder som kan komma att vidtas, hör naturligt samman med bestämmelsen om barnets bästa. Den slutliga bedömningen av vad som är barnets bästa måste alltid göras av de vuxna som ansvarar för beslutet. Men för att kunna bedöma vad som är bäst för barnet är det absolut nödvändigt att hans eller hennes inställning finns med i be- slutsunderlaget. Bestämmelsen gäller även i förvaltningsdomstolarna.3 I regeringens proposition Stärkt stöd och skydd för barn och unga föreslog regeringen ändringar i främst socialtjänstlagen (2001:453) och LVU i syfte att stärka stödet och skyddet för barn som far illa eller riskerar att fara illa. När det gäller ett barns rätt att framföra sina åsikter anges i huvudsak följande i propositionen. Det finns ingen nedre åldersgräns för när barn ska få komma tills tals och ut- trycka sina åsikter. I regeringens strategi för att stärka barnets rättig- heter i (prop. 2009/10:232) anges att för att ge barnet förut- sättningar att uttrycka sina åsikter ska ansvariga aktörer ha kunskap om hur denna rättighet ska förverkligas i den egna verksamheten. Det innebär att det måste finnas kunskap om och utarbetade arbets- sätt för hur barnets åsikter på bästa sätt kan inhämtas, utifrån barnets ålder och mognad. Det är viktigt att miljön känns trygg för barnet och att metoder och arbetssätt är väl anpassade till barnets förutsätt- ningar. I alla beslut som rör barn bör det framgå om barnets åsikter har inhämtats samt hur barnets åsikter i så fall har inhämtats och beaktats. Då artikel 12 inte innehåller några specifika åldersgränser och begreppet mognad inte heller är definierat, måste man i varje enskilt ärende bedöma barnets förmåga att förstå det som han eller hon ska uttrycka sin åsikt om och anpassa situationen och informa- tionen utifrån det. Regeringen delar upp- fattning att de nuvarande bestämmelserna i socialtjänstlagen och LVU, om att barn som är bör höras om det är till nytta för utredningen och det kan antas att barnet inte tar skada av att höras (11 kap. 10 § andra stycket socialtjänstlagen och 36 § tredje stycket LVU), bör ändras. Skälet till detta är att bestämmelserna ger bl.a. socialnämnden möjligheten att avstå från att höra ett barn i de fall då detta inte är till nytta för utredningen. Regeringen anser i likhet med utredningen, och mot bakgrund av principer, att 2002/03:53 s. 79–81. Lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) barnet ska ha rätt att föra fram sina åsikter i frågor som rör barnet, oavsett om socialnämnden eller domstolen anser att det tillför utred- ningen något. Vidare anser regeringen att utformningen av bestäm- melsen bör göras på ett sådant sätt att den bättre stämmer överens med barnkonventionen.4 Bestämmelsen om att ett barn har rätt att uttrycka sina åsikter infördes i 36 § LVU som socialtjänstlagens motsvarande bestämmelse fick sin nuvarande utformning. Se även kapitlet om social- tjänstlagen ovan för att läsa om de överväganden som då gjordes. Författningskommentaren till bestämmelsen om barnets rätt att komma till tals i 36 § LVU hänvisar till kommentaren till den mot- svarande bestämmelsen i socialtjänstlagen, som trädde i kraft. Se kapitlet om socialtjänstlagen ovan. 49.3Tolkning i den praktiska tillämpningen I dokumentation inom anges följande om bedömning av barnets bästa och om barns rätt att uttrycka sin åsikt.5 Barns och ungas rätt till information är en viktig förutsättning för att de ska kunna komma till tals och bli delaktiga. Vad som är barnets bästa får bedömas i varje enskild situa- tion. Det får sin betydelse först i ett givet sammanhang och är en process i flera steg. Processen innebär att vetenskap och beprövad erfarenhet beaktas, underlag hämtas in från närstående och yrkesper- soner som har kunskap om barnet och det som barnet själv ger ut- tryck för beaktas. I övrigt hänvisas främst till förarbetsuttalandena. I anges i huvudsak följande när det gäller den unges bästa.6 Vid beslut enligt LVU ska vad som är bäst för den unge vara avgörande. 2012/13:10 s. 37 och 38. 5Socialstyrelsens handbok dokumentation inom s. 50 och 51. 6Socialstyrelsens handbok s. 38–42. Lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) att reglerna om barnets bästa går längre i LVU än eftersom det i konventionen anges att barnets bästa ska beaktas. I en konflikt mellan den unges behov och andra intressen ska hänsyn till den unges bästa alltså alltid ges företräde. Faktorer som kan tas hän- syn till vid bedömning och fastställande av barnets bästa är t.ex. bar- nets rätt att uttrycka sina åsikter. Andra faktorer är barnets identitet, bevarandet av barnets familjemiljö och möjligheten att upprätthålla relationer, barnets behov av omsorg samt skydd och säkerhet. En viktig faktor är också om barnet befinner sig i en utsatt situation. Även barnets rätt till hälsa och utbildning är betydelsefulla faktorer i bedömningen av barnets bästa. När en åtgärd enligt LVU blir aktu- ell ska den unge ges tillfälle att uttrycka sin åsikt, oavsett vilken typ av åtgärd det rör sig om. På så sätt får den unge möjlighet att påverka det beslut som ska fattas, och får känna sig delaktig i utformningen av vården, som innefattar åtgärder som kan vara av- görande för den unges liv och utveckling. Detta tar sikte på alla be- slutssituationer och åtgärder som vidtas med stöd av LVU, alltså inte bara domstolens beslut. Det finns ingen nedre åldersgräns för när ett barn ska få komma till tals och uttrycka sina åsikter. För att ge barnet förutsättningar att uttrycka sina åsikter behöver ansvariga aktörer ha kunskap om hur denna rättighet ska förverkligas i den egna verksam- heten. Det måste alltså finnas kunskap och arbetssätt för hur barnets åsikter på bästa sätt kan inhämtas utifrån barnets ålder och mognad. Det är exempelvis viktigt att miljön känns trygg för barnet och att metoder och arbetssätt är väl anpassade till barnets förutsättningar. hänvisar vidare till förarbetena och uttalanden från barn- rättskommittén. I barn och unga står det bl.a. föl- jande.7 Inför ett beslut eller en åtgärd ska därför ansvarig beslutsfat- tare överväga om beslutet eller åtgärden berör barnet eller barnen och i så fall på vilket sätt, det vill säga ha ett barnperspektiv. Om åtgärden eller beslutet bedöms få konsekvenser för barnet eller bar- nen ska hänsyn tas till de mänskliga rättigheter som barn har enligt bland annat . Att på så sätt säkerställa barnets rättig- heter i åtgärder eller vid beslut som rör barn innebär att ha ett barn- rättsperspektiv. Principen om barnets bästa påverkar också hur barnet ska ges möjlighet att framföra sina åsikter. Att barns åsikter ska till- mätas betydelse i förhållande till ålder och mognad ställer till exem- 7Socialstyrelsens handbok barn och unga s. 25 och 28. Lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) pel krav på att socialnämnden har kunskap om barns fortlöpande ut- veckling, behov och förmåga. Det finns dock inga specifika ålders- gränser för barnets betydelsefulla delaktighet i beslutsfattanden. I övrigt refereras flera förarbetsuttalanden. Av SOSFS 2014:5 framgår särskilda dokumentationskrav vid ären- den som rör barn (15–18 §§). Bl.a. ska det av dokumentationen fram- gå vilken information som lämnats till barnet, vilka åsikter barnet fört fram och, om barnet inte fört fram några åsikter, hur man gått tillväga för att klarlägga barnets inställning. Vidare ska det framgå hur hänsyn har tagits till barnets åsikter och hur barnets bästa har beaktats. I rättsfallet HFD 2017 ref. 42 lades stor vikt vid en sexårings berät- telse om missförhållanden i hemmet, trots föräldrarnas förnekande. uttryckte att vid bedömning av upp- gifternas tillförlitlighet ska barnets berättelse väga tungt, liksom bar- nets subjektiva upplevelse av hemförhållandena. Mot bakgrund av lagstiftningens syfte måste även ett yngre barns uppgifter kunna till- mätas sådan tyngd att de ensamma kan ligga till grund för ett beslut om omhändertagande. Av rättsfallet HFD 2017 ref. 39 framgår att det inte är tillräckligt att det är till barnets bästa att ett barns vistelseort hemlighålls för för- äldrarna; det måste även vara nödvändigt med hänsyn till ändamålet med vården. Det är inte tillräckligt med en misstanke om att en för- älder inte kommer att respektera ett beslut om umgängesbegräns- ning. Motsvarande gäller för andra inskränkningar i umgänget mellan barn och förälder enligt rättsfallet HFD 2017 ref. 40. Av rättsfallet HFD 2015 ref. 36 framgår att principen om barnets bästa är överordnad andra principer för val av placering, såsom åter- förenings- och närhetsprincipen. Målet rörde ett barn som var gammalt. Barnet hade bott i familjehem . Enligt vägde riskerna för att barnet inte skulle tillförsäkras en god vård på grund av påtryckningar från föräldrarna tillsammans med värdet av att inte bryta upp från den familjehemsplacering barnet hade starkare än de fördelar en anhörig- placering (hos morföräldrarna) skulle innebära. Lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) har i rättsfallet HFD 2014 ref. 46 tydliggjort att barnet har en central plats i utredningen om förhållan- dena i hemmet. Barnets berättelse ska väga tungt i utredningen lik- som barnets subjektiva upplevelse av hemförhållandena. Domstolen hänvisar även till rättsfallet HFD 2011 ref. 5, av vilket det framgår att ett interimistiskt beslut att avbryta vården innan dom meddelats bara kan komma i fråga om det står klart att åtgärden är nödvändig av hänsyn till barnets bästa och inte kan anstå till dess dom meddelas i målet. Domstolen slog fast att liknande kriterier bör ställas vid omedelbar verkställighet av en dom som innebär att vården upphör. I rättsfallet HFD 2014 ref. 38 prövade Högsta förvaltningsdom- stolen frågan om ett icke processbehörigt barn (under ) genom sin ställföreträdare kan överklaga ett fastställt beslut om omhändertagande enligt LVU, trots att ställföreträdarens egen upp- fattning är att omhändertagandet bör bestå. Domstolen ansåg att, mot bakgrund av syftet med 36 § LVU, bör utgångspunkten vara att ställföreträdaren ska tillmäta den unges åsikter och inställning bety- delse i förhållande till ålder och mognad och i varje enskilt fall be- döma den unges förmåga att förstå innebörden av den uppfattning som han eller hon framfört. Om den unge uppnått viss mognad och klart gett uttryck för att han eller hon vill att ett avgörande ska över- klagas ska ställföreträdaren se till att så sker. Detta kan innebära att ställföreträdaren t.ex. ska överklaga ett beslut som ställföreträdaren anser bör bestå. Enligt rättsfallet HFD 2012 ref. 35 ska den risk för skada som en separation från ett familjehem kan medföra inte vägas in i bedöm- ningen av om vård enligt LVU ska upphöra. Sådana avväganden får i stället behandlas vid överväganden om flyttningsförbud enligt 24 § LVU eller vårdnadsöverflyttning enligt 6 kap. 8 § FB. Högsta för- valtningsdomstolen anförde att bestämmelsen om barnets bästa i 1 § LVU inte innebär att överväganden som enbart är relaterade till risken för skada vid en separation från ett familjehem ska vägas in i bedöm- ningen av om vården ska upphöra. har i rättsfallet HFD 2011 ref. 50 uttalat att ett beslut om att upphäva ett pågående omhän- dertagande måste i likhet med andra beslut enligt LVU vara betingat av barnets bästa. Även om kammarrätten gör bedömningen att det numera saknas skäl för en sådan åtgärd måste konsekvenserna för bar- net av ett upphävande beaktas. En förutsättning för ett beslut om Lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) upphävande bör därför enligt Högsta förvaltningsdomstolens mening vara att det framstår som mycket osannolikt att barnet kan komma att behöva omhändertas på nytt. Irättsfallet RÅ 2005 ref. 66 bedömde Högsta förvaltningsdom- stolen att en 12-årings konsekventa och tydliga vilja om att hon inte ville ha något umgänge med modern skulle tillmätas avgörande bety- delse i frågan om umgängesförbud, oberoende av orsakerna till hennes ställningstagande. Domstolen ansåg det var till barnets bästa att något umgänge med modern inte skulle ske, så länge barnet själv inte kunde acceptera det. Vår studie omfattar avgöranden från förvaltningsrätter och kammar- rätter som meddelats . När det gäller själva bedömningen av om vård ska förordnas eller inte görs den främst utifrån om det finns en påtaglig risk att barnet skadas på de sätt som anges i 2 och 3 §§ LVU. Någon särskild bedömning av barnets bästa utöver det görs normalt inte. I besluten finns endast en hänvisning till bestämmelsen om barnets bästa. Det tycks krävas mindre om- sorgsbrister för att ett yngre barn ska beredas vård i jämförelse med ett äldre. Vid överprövningar av beslut om huruvida ett barn ska ha något umgänge med en förälder har barnets vilja ofta stor betydelse. Det läggs även stor vikt vid barnets bästa och om ett umgänge kan störa barnets behandling, utveckling eller trygghet. I ett mål från Kammarrätten i dömde domstolen mot barnens vilja. Domstolen bedömde det vara två syskons (10 och 12år gamla) bästa att flyttas från ett jourhem i till ett familje- hem på . Barnen hade uttryckt en vilja att inte flyttas från . Deras behov av kontinuitet och vård bedömdes emellertid vara viktigare än deras behov att bo nära föräldrarna i . Det fanns inte heller något annat i beläget familjehem som skulle utgöra ett lämpligare placeringsalternativ än familjehemmet på . Vid dessa förhållanden ansåg kammarrätten att närhets- principen fick stå tillbaka för intresset av att barnen fick den vård i familjehemmet på som de var i behov av.8 8Kammarrätten i , dom i mål 1571-18. Lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) Utredningen om tvångsvård för barn och unga Utredningen om tvångsvård för barn och unga fick i uppdrag att göra en översyn av LVU. Utredningen redovisade sitt uppdrag i två betänkanden.9 Syftet med utredningen var att ytterligare stärka barnrättsperspektivet och rättssäkerheten för barn och unga samt bidra till kvalitetsutveckling inom den sociala barn- och ungdoms- vården, med särskilt fokus på tvångsvård.10 Utredningen redovisade sitt uppdrag i två betänkanden.11 Utredningen föreslog bl.a. att bestämmelsen om barnets bästa skulle, liksom i nuvarande LVU, placeras i inledningen av en ny LVU. Det skulle enligt utredningen innebära att bestämmelsen även fort- sättningsvis ska ses som en portalbestämmelse i form av en rättslig princip. Utredningen ansåg att barnets bästa också ska kunna vara utslagsgivande för om vård i familjehem ska upphöra eller inte, under vissa förutsättningar då barnet har rotat sig i familjehemmet. Utred- ningen föreslog därför att det skulle införas en bestämmelse i en ny LVU som stadgar att vid prövning av om vård i familjehem enligt nuvarande 2 § LVU ska upphöra ska barnets bästa vara avgörande. Utredningen angav att genom att föra in barnets bästa i paragrafen markeras att barnets bästa ska prövas som ett självständigt rekvisit till skillnad mot portalparagrafen om barnets bästa. Prövningen av om vården ska upphöra ska enligt förslaget således göras i två steg.