sou · H8B347d2 · 2020-08-26 00:00:00 — Av första stycket följer att vistelsekommunen, om behov av insat- ser uppkommer under en tillfällig vistelse i kommunen, ansvarar för de insatser som behövs i akuta situationer. Det kan t.ex. handla om hjälp att arrangera en hemresa, logi och matpengar fram till avresan eller insatser i övrigt som den enskilde inte kan vänta med (prop. 2010/11:49 s. 85). En förutsättning för att vistelsekommunens an- svar ska vara begränsat till akuta situationer är att det rör sig om en tillfällig vistelse. Med detta avses att den enskilde inte vistas stadig- varande i kommunen, utan t.ex. är bosatt eller placerad i en annan kommun. Om vistelsen av någon anledning övergår till att bli av mer stadigvarande karaktär, kan vistelsekommunen komma att betraktas som den enskildes bosättningskommun. Ansvaret är i så fall inte längre begränsat till akuta situationer. Av andra stycket framgår att vistelsekommunen även ansvarar för andra insatser till den enskilde, om det inte står klart att en annan kommun är ansvarig. Detta syftar på situationer då ansvarsfördel- ningen mellan olika kommuner är oklar eller omtvistad, t.ex. på grund av att den enskilde har anknytning till flera olika kommuner. Vistelsekommunens ansvar är i dessa fall inte begränsat till akuta situationer, utan gäller för alla insatser som den enskilde kan behöva fram till dess att frågan om ansvarsfördelning enligt 1–3 §§ har retts ut. Ansvaret innebär att den enskilde aldrig kan nekas insatser i en kommun med beskedet att behovet kan tillgodoses i en annan kom- mun om det inte står klart vilken kommun som ska ha ansvaret. Av detta följer även att den kommun som tar emot en ansökan om insatser eller som får vetskap om att en enskild kan ha behov av insatser, aldrig kan avvisa eller avsluta ett ärende utan att vara över- ens med en annan kommun om vem som bär det huvudsakliga an- svaret (prop. 2010/11:49 s. 35). Vistelsekommunens skyldighet att bistå bosättningskommunen När en enskild avser att vistas i en annan kommun än bosättningskommunen, och till följd av hög ålder, funktionsnedsättning eller allvarlig sjukdom behöver insatser för detta, är vistelsekommunen skyldig att på begäran 1.bistå med den utredning som bosättningskommunen behöver för att kunna pröva den enskildes behov av insatser, 2.verkställa bosättningskommunens beslut. Paragrafen motsvarar nuvarande 2 a kap. 6 § SoL, men begreppet stöd och hjälp har ändrats till insatser (se avsnitt 6.2.1). Detta för att uppnå en mer enhetlig begreppsanvändning i lagen. Någon ändring i sak avses inte. Om en bosättningskommun har begärt verkställighet enligt 5 § 2, ska bosättningskommunen ersätta vistelsekommunen för verkställighetskost- naderna. Ersättningen ska betalas enligt den ersättningsnivå som bosätt- ningskommunen tillämpar för motsvarande insatser. Paragrafen motsvarar nuvarande 2 a kap. 7 § SoL. Ansökan om insatser i en annan kommun En person som önskar flytta till en annan kommun, får ansöka om insatser i den kommunen om han eller hon 1.till följd av hög ålder, funktionsnedsättning eller allvarlig sjuk- dom har ett varaktigt behov av omfattande vård- eller omsorgsinsatser och därför inte kan bosätta sig i den andra kommunen utan att de in- satser som han eller hon behöver lämnas, eller 2.på grund av våld eller andra övergrepp behöver flytta till en annan kommun men inte kan göra det utan att de insatser som han eller hon behöver lämnas. Paragrafen motsvarar nuvarande 2 a kap. 8 § SoL. En ansökan enligt 7 § ska behandlas som om den enskilde var bosatt i inflyttningskommunen. Är den sökandes behov tillgodosedda i bosättnings- kommunen, får hänsyn inte tas till den omständigheten när ansökan prövas. Bosättningskommunen är skyldig att på begäran bistå med den utred- ning som den andra kommunen behöver för att kunna pröva ansökan. Paragrafen motsvarar nuvarande 2 a kap. 9 § SoL. En kommun som inlett utredning av om socialnämnden behöver in- gripa till ett barns skydd eller stöd är skyldig att slutföra denna och fatta beslut i ärendet även om barnet byter kommun. Detsamma gäller om en utredning inletts och ärendet avser vård på grund av missbruk eller beroende. Den nya kommunen är skyldig att på begäran bistå med den utredning som kan behövas för att fatta beslut i ärendet. Första stycket gäller inte om den nya kommunen samtycker till att ta över utredningen av ärendet eller om ärendet annars flyttas över. Paragrafen behandlas i avsnitt 22.1.2. Paragrafen motsvarar delvis nuvarande 11 kap. 4 § SoL. Jämfört med nuvarande lydelse har ansvaret för att slutföra en påbörjad ut- redning ändrats från socialnämnden till en kommun. Detta med anledning av att paragrafen, som reglerar ansvarsfördelningen mellan olika kommuner, har flyttats till förevarande kapitel och därför har anpassats till utformningen av de paragrafer som finns här. Vidare har den nuvarande kopplingen till vistelsekommunen ändrats till enbart kommunen eftersom huvudregeln för ansvarsfördelning mellan kom- muner har ändrats (se 1 §). Av detta följer att en kommun som har inlett en sådan utredning som avses i denna paragraf alltid ansvarar för att avsluta utredningen, även om den enskilde flyttar eller av annan anledning lämnar kommunen. Ett ärende som avser fortlöpande eller långvarigt bistånd kan flyttas över till en annan kommun. En kommun som anser att ett ärende ska flyttas över ska begära det hos den andra kommunen. Ärendet ska då flyttas över om den som berörs av ärendet har starkast anknytning till den andra kommunen och det med hänsyn till den enskildes önskemål, hjälpbehovets varaktighet och omständigheterna i övrigt framstår som lämpligt. En begäran enligt andra stycket ska vara skriftlig. Den andra kom- munen ska skriftligen och utan dröjsmål meddela sin inställning. Paragrafen motsvarar, med vissa språkliga och redaktionella änd- ringar, nuvarande 2 a kap. 10 § SoL. Formuleringen vård eller någon annan åtgärd har ändrats till fortlöpande eller långvarigt bistånd (se avsnitt 22.1.2). Därigenom förtydligas att överflyttning endast kan komma i fråga när insatser ges som bistånd, inte när insatser ges utan föregående individuell behovsprövning. Med fortlöpande eller lång- varigt avses att insatserna ska gälla tills vidare eller för . Någon tidsgräns är inte möjlig att ange men det får inte vara fråga om behov av akut hjälp som kan förutses upphöra relativt snart. Typiskt sett bör det i ärenden som ska flyttas över vara fråga om mångåriga insatser (se prop. 2002/03:53 s. 110). Om berörda kommuner inte är överens om att flytta över ärendet, får den kommun som begärt överflyttning ansöka om det hos Inspektionen för vård och omsorg. En sådan ansökan får också göras av en kommun, som inte inom en månad har fått svar från en annan kommun på en begäran om överflyttning. Inspektionen för vård och omsorg ska pröva ansökningen . Beslut i ärendet ska meddelas från det att ansökan kom in, om det inte finns särskilda skäl för en längre hand- läggningstid. Paragrafen motsvarar nuvarande 2 a kap. 11 § SoL. Uppgifter som behövs för att en kommun ska kunna ta över ett ärende enligt 10 eller 11 § ska lämnas ut av den kommun som överlämnar ärendet. Paragrafen motsvarar nuvarande 2 a kap. 12 § SoL. 28 kap. organisation och delegering av vissa ärenden För en socialnämnd gäller vad som är föreskrivet om nämnder i kom- munallagen (2017:725). Bestämmelserna i 6 kap. 37 § och 38 § 3 kommunallagen ska dock inte tillämpas vid delegering av sådana ärenden som anges i 5–8 §§. Paragrafen behandlas i avsnitt 23.2.4. Av första stycket, som motsvarar nuvarande 10 kap. 1 § SoL, följer att kommunallagens (2017:725) bestämmelser om nämnder gäller för en socialnämnd. I andra stycket, som är nytt, regleras ett undan- tag från denna huvudregel. Där framgår att bestämmelserna om delegering av ärenden i 6 kap. 37 § och 38 § 3 kommunallagen inte ska tillämpas vid delegering av sådana ärenden som anges i 5–8 §§. Det innebär att de särskilda bestämmelserna om delegering i 5–8 §§ har företräde framför kommunallagen. Vissa uppgifter för socialnämnden ska själv eller genom ombud föra kommunens talan i mål och ärenden som enligt denna lag eller annan författning ankom- mer på socialnämnden. Paragrafen motsvarar, med en språklig ändring, nuvarande 10 kap. 2 § SoL. ska hos kommunfullmäktige, kommunstyrelsen och övriga nämnder och hos andra myndigheter göra de framställningar som nämnden finner påkallade. Paragrafen motsvarar, med vissa språkliga ändringar, nuvarande 10 kap. 3 § första stycket SoL. får inhämta yttranden och upplysningar från kommun- styrelsen och övriga nämnder och från beredningar och tjänstemän i den egna kommunen, när det behövs för nämndens verksamhet. Paragrafen motsvarar nuvarande 10 kap. 3 § andra stycket SoL. 5–7 §§ får uppdra åt ett utskott att besluta på nämndens vägnar i ärenden som gäller 1.vård och fostran i ett enskilt hem enligt 20 kap. 3 och 4 §§, 2.övervägande av fortsatt vård m.m. enligt 20 kap. 13 och 14 §§, 3.placering över nationsgränserna enligt 22 kap. 1 och 2 §§, 4.internationell adoption enligt 22 kap. 3, 4 och 6 §§, 5.beslut enligt 30 kap. 3 § om att föra talan om återkrav enligt 30 kap. 1 §. Första stycket gäller även i ärenden om samtycke till fortsatt adop- tionsförfarande enligt 22 kap. 7 § om samtycke vägras. I fråga om lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga, får socialnämnden uppdra åt ett utskott att besluta på nämndens vägnar i ärenden som gäller 1.ansökan om vård enligt 4 §, 2.omedelbart omhändertagande enligt 6 och 6 a §§, 3.ansökan om fortsatt omhändertagande enligt 9 a §, 4.vårdens innehåll och utformning enligt 11 § första och andra styckena, 5.övervägande av fortsatt vård m.m. enligt 13 §, 6.umgängesbegränsning och hemlighållande av vistelseort enligt 14 § andra och tredje styckena, 7.upphörande av vård enligt 21 §, 8.förebyggande insatser enligt 22 §, 9.ansökan om flyttningsförbud m.m. enligt 24, 26 och 27 §§, 10.umgängesbegränsning under ett flyttningsförbud enligt 31 §, 11.begäran om hjälp av eller Kriminalvården enligt 43 §. I fråga om lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall, får socialnämnden uppdra åt ett utskott att besluta på nämndens vägnar i ärenden som gäller 1.ansökan om vård enlig 11 §, 2.omedelbart omhändertagande enligt 13 §. Paragraferna behandlas i avsnitt 23.2.4–23.2.7. Paragraferna, som delvis motsvarar nuvarande 10 kap. 4 § SoL, innehåller särskilda bestämmelser om delegering av beslutanderätt i de uppräknade ärendetyperna. Av 1 § framgår att dessa bestämmel- ser ska tillämpas i stället för bestämmelserna om delegering i 6 kap. 37 § och 38 § 3 kommunallagen (2017:725). Det innebär att beslu- tanderätt i dessa fall bara får delegeras till utskott, dvs. inte till pre- sidiet, en ledamot, en ersättare eller en anställd. Det innebär vidare att socialnämnden får delegera beslutanderätt även om de uppräk- nade ärendetyperna skulle träffas av kommunallagens förbud mot delegation i ärenden som rör myndighetsutövning mot enskilda, om de är av principiell beskaffenhet eller annars av större vikt. Möjligheten att delegera beslutanderätt enligt lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) har utvidgats till att även omfatta ärenden som rör umgängesbegränsning och hem- lighållande av vistelseort enligt 14 § andra stycket och 31 § LVU. Vidare förtydligas att ärenden som rör ansökan om fortsatt omhänderta- gande för tillfällig vård enligt 9 a § LVU får delegeras. Begränsning av möjligheten att delegera Uppdrag att besluta på socialnämndens vägnar får när det gäller föräldra- balken avse endast uppgifter som anges i följande bestämmelser: 1.1 kap. 4, 9, 13 och 14 §§ , 2.2 kap. 1, 4–6 och 8–9 §§ , dock inte befogenhet enligt 9 § att besluta att inte påbörja en utredning eller att lägga ner en påbörjad utredning, 3.3 kap. 5, 6 och 8 §§ , 4.4 kap. 14 § , 5.6 kap. 6 §, 14 a § andra stycket och 15 a § tredje stycket föräldra- balken, 6.6 kap. 13 a § , dock endast åt ett utskott, 7.6 kap. 15 c § tredje stycket , 8.6 kap. 19 § när det gäller beslut att utse utredare i mål och ärenden om vårdnad, boende eller umgänge, 9.7 kap. 7 § när det gäller godkännande av avtal om att underhållsbidrag ska betalas för längre perioder än , 1011 kap. 16 § andra stycket . Uppdrag att besluta på socialnämndens vägnar får inte omfatta be- fogenhet att meddela beslut i frågor som avses i 18 kap. 8 § denna lag eller att fullgöra nämndens uppgifter enligt 16 kap. 18 § eller 18 kap. 19 § socialförsäkringsbalken. Paragrafen motsvarar, med vissa språkliga och redaktionella änd- ringar, i huvudsak nuvarande 10 kap. 5 § SoL. Jämfört med nuva- rande lydelse får dock uppdrag att besluta på socialnämndens vägnar i fråga om ärenden enligt 6 kap. 13 a § endast ges till ett utskott (se avsnitt 23.2.4). Bestämmelser om rätt att i vissa fall fatta beslut i socialnämndens ställe finns i lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga och lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall. Paragrafen motsvarar nuvarande 10 kap. 6 § SoL. När får kommunen ta ut avgifter? Kommunen får enligt grunder som kommunen bestämmer ta ut skäliga avgifter som inte överstiger kommunens självkostnader i följande fall: 2.verksamhet för barn och unga enligt 18 kap. 1, 2 och 5 §§ som inte är insatser av behandlingskaraktär, 3.föräldrautbildning inför adoption, 6.sådan särskild boendeform för äldre personer som avses i 8 kap. 4 § eller bostad med särskilt stöd för personer med funktionsnedsättning som avses i 8 kap. 7 § och som inte omfattas av 12 kap. jordabalken, och 7.annan liknande insats. I fråga om avgifter för hemtjänst, dagverksamhet och bostad i särskilt boende finns ytterligare bestämmelser i 3–9 §§. Paragrafen motsvarar nuvarande 8 kap. 2 § SoL, men begreppet stöd- och hjälpinsatser har ändrats till insatser och social tjänst har ändrats till insats (se avsnitt 6.2.1). Vidare har särskilt boende ändrats till sär- skild boendeform för äldre personer respektive bostad med särskilt stöd för personer med funktionsnedsättning. Detta för att uppnå en mer enhetlig begreppsanvändning i lagen. Någon ändring i sak avses inte. Kommunen får inte ta ut avgifter för insatser av behandlingskaraktär. Kommunen får dock, utom beträffande barn, ta ut ersättning för uppe- hället av den som på grund av missbruk eller beroende av alkohol, nar- kotika eller därmed jämförbara medel får vård eller behandling i ett hem för vård eller boende eller i ett familjehem. Regeringen meddelar föreskrifter om den högsta ersättning som får tas ut för . För andra insatser får kommunen ta ut skälig ersättning. Om ett barn genom socialnämndens försorg får vård i ett annat hem än det egna, är föräldrarna skyldiga att i skälig utsträckning bidra till kommunens kostnader enligt grunder som regeringen föreskriver. får i sådana fall uppbära underhållsbidrag som avser barnet. Bestämmelserna i första stycket gäller inte i fråga om insatser för vilka avgift har bestämts enligt 1 §. Paragrafen motsvarar, med vissa språkliga och redaktionella ändringar, nuvarande 8 kap. 1 § SoL. Begreppen stöd- och hjälpinsatser samt tjänster har ändrats till insatser (se avsnitt 6.2.1). Vidare har missbruk ändrats till missbruk eller beroende (se avsnitt 6.3). Detta dels för att uppnå en mer enhetlig begreppsanvändning i lagen, dels för att åter- spegla den utveckling i begreppsanvändningen som har skett inom missbruks- och beroendevården. Någon ändring i sak avses inte. Med prisbasbelopp avses i detta kapitel prisbasbeloppet enligt 2 kap. 6 och 7 §§ socialförsäkringsbalken. Paragrafen motsvarar nuvarande 8 kap. 3 § SoL. Med avgiftsunderlag avses den inkomst som den enskilde kan antas komma att få , fördelad med lika belopp . Inkomsten ska beräknas med tillämpning av 102 kap. 29 § 1, 2, 4 och 5 socialförsäkringsbalken. Vid tillämpning av 102 kap. 29 § 4 bal- ken ska dock endast sådan inkomst som avses i 97 kap. 13 § första stycket 1 medräknas. Som inkomst ska även räknas bostadsbidrag enligt 96–98 kap., särskilt bostadstillägg enligt 102 kap. 26 § och boendetillägg enligt 103 a–103 e kap. samma balk. En kommun kan i sitt taxebeslut bestämma att inkomsten ska beräknas på ett sätt som är mer fördelaktigt för den enskilde. I fråga om makar ska den enskildes inkomst anses utgöra hälften av makarnas sammanlagda inkomster. Paragrafen motsvarar nuvarande 8 kap. 4 § SoL. Den enskildes avgifter får 1.för hemtjänst och dagverksamhet, tillsammans med avgifter som av- ses i 17 kap. 8 § första stycket 1 och 2 hälso- och sjukvårdslagen (2017:30), uppgå till högst en tolftedel av 0,5392 prisbasbelopp, 2.för bostad i särskilt boende uppgå till högst en tolftedel av 0,5539 prisbasbelopp. Paragrafen motsvarar nuvarande 8 kap. 5 § SoL. Avgifterna enligt 5 § får inte uppgå till ett så stort belopp att den enskilde inte förbehålls tillräckliga medel av sitt avgiftsunderlag för sina person- liga behov och andra normala levnadskostnader (förbehållsbelopp). När avgifterna fastställs ska kommunen dessutom försäkra sig om att den enskildes make eller sambo inte drabbas av en oskäligt försämrad ekonomisk situation. Om avgifterna baseras på den enskildes betalnings- förmåga ska avgiftsunderlaget beräknas enligt 4 §. Paragrafen motsvarar, med vissa språkliga ändringar, nuvarande 8 kap. 6 § SoL. Kommunen ska bestämma den enskildes förbehållsbelopp genom att beräkna den enskildes levnadskostnader, utom boendekostnaden, med ledning av ett minimibelopp. Boendekostnaden ska beräknas för sig och läggas till minimibeloppet. För sådan boendekostnad som anges i 5 § ska dock inget förbehåll göras. Minimibeloppet ska, om inte annat följer av 8 §, alltid utgöra lägst en tolftedel av 1.1,3546 prisbasbelopp för ensamstående, eller 2.1,1446 prisbasbelopp för var och en av sammanlevande makar och sambor. Minimibeloppet enligt första stycket ska täcka normalkostnader för livsmedel, kläder, skor, fritid, hygien, dagstidning, telefon, hemförsäkring, öppen hälso- och sjukvård, tandvård, hushållsel, förbrukningsvaror, resor, möbler, husgeråd och läkemedel. Paragrafen motsvarar nuvarande 8 kap. 7 § SoL. Kommunen ska höja minimibeloppet i skälig omfattning om den en- skilde på grund av särskilda omständigheter varaktigt har behov av ett inte oväsentligt högre belopp än det som anges i 7 § andra stycket. Kommunen får minska minimibeloppet i skälig omfattning om den enskilde inte har en kostnad för en sådan post som anges i 7 § tredje stycket därför att 1.kostnaden ingår i avgiften för hemtjänst och dagverksamhet, 2.kostnaden ingår i avgiften eller hyran för sådan särskild boende- form för äldre personer som avses i 8 kap. 4 § eller bostad med särskilt stöd för personer med funktionsnedsättning som avses i 8 kap. 7 §, eller 3.posten tillhandahålls kostnadsfritt. Kommunen får dock inte minska minimibeloppet med anledning av att den enskilde omfattas av sådan avgiftsfrihet som avses i 17 kap. 3 § hälso- och sjukvårdslagen (2017:30). Paragrafen motsvarar, med vissa språkliga och redaktionella änd- ringar, nuvarande 8 kap. 8 § SoL. Begreppet särskilt boende har änd- rats till särskild boendeform för äldre personer respektive bostad med särskilt stöd för personer med funktionsnedsättning. Detta för att upp- nå en mer enhetlig begreppsanvändning i lagen. Någon ändring i sak avses inte. Kommunen ska ändra en avgift om något förhållande som påverkar avgiftens storlek har ändrats. Avgiften får ändras utan föregående under- rättelse, om ändringen beror på förändringar i prisbasbeloppet. En ändring av avgiften ska gälla från och med månaden efter den månad då anledning till ändring har uppkommit. En ändring av avgiften ska dock gälla från och med den månad under vilken de förhållanden har uppkommit som föranleder ändringen, om förhållandena avser hela den månaden. Paragrafen motsvarar, med vissa språkliga ändringar, nuvarande 8 kap. 9 § SoL. När får bistånd krävas åter? Om någon genom oriktiga uppgifter eller genom underlåtenhet att lämna uppgifter eller på annat sätt förorsakat att ekonomiskt bistånd enligt 11 kap. 8 § betalats ut obehörigen eller med för högt belopp, får social- nämnden återkräva vad som har betalats ut för mycket. Om någon i annat fall än som avses i första stycket tagit emot sådant ekonomiskt bistånd obehörigen eller med för högt belopp och skäligen borde ha insett detta, får socialnämnden återkräva vad som har betalats ut för mycket. Paragrafen motsvarar nuvarande 9 kap. 1 § SoL. får, i andra fall än som avses i 1 §, återkräva bistånd som den enskilde har fått enligt 11 kap. 8 § endast om det har lämnats 1.som förskott på en förmån eller ersättning, 2.till den som är indragen i arbetskonflikt, eller 3.till den som på grund av förhållanden som han eller hon inte kunnat råda över hindrats från att förfoga över sina inkomster och tillgångar. Har ekonomisk hjälp lämnats i annat fall än som avses i 11 kap. 8 § får socialnämnden återkräva hjälpen, om den har getts under villkor om återbetalning. Ett beslut som avser ekonomisk hjälp som kan komma att återkrävas enligt denna paragraf ska vara skriftligt. Beslutet ska innehålla uppgifter om den eller de omständigheter som enligt denna paragraf utgör grund för återbetalningsplikten. Beslutet ska delges den enskilde. Paragrafen motsvarar, med en språklig ändring, nuvarande 9 kap. 2 § SoL. föra talan om ersättning som en enskild inte åter- betalar frivilligt för ekonomisk hjälp som avses i 1 eller 2 § eller för kost- nader som kommunen har haft enligt 29 kap. 2 § första eller andra stycket, ska talan väckas hos förvaltningsrätten från det kom- munens kostnader uppkom. Talan väcks vid den förvaltningsrätt inom vars domkrets den enskilde är bosatt. Talan om ersättning får inte bifallas, om den ersättningsskyldige genom att återbetala kostnaden eller en del av denna kan antas bli ur stånd att klara sin försörjning eller sina dagliga levnadskostnader i övrigt eller annars synnerliga skäl talar mot bifall till ersättningsanspråket. Paragrafen motsvarar nuvarande 9 kap. 3 § SoL, men begreppet livs- föring har ändrats till levnadskostnader för att begreppsanvändningen ska överensstämma med 11 kap. 8 §. Vidare har en språklig ändring gjorts. Någon ändring i sak avses inte. får helt eller delvis efterge den ersättningsskyldighet som avses i 1 och 2 §§ och i 29 kap. 2 § första och andra styckena. Paragrafen motsvarar nuvarande 9 kap. 4 § SoL. Överklagande och verkställighet av beslut beslut får överklagas till allmän förvaltningsdomstol, om nämnden har meddelat beslut i fråga om 1.ansökan enligt 27 kap. 7 §, 2.bistånd enligt 11 kap. 1 eller 8 §, 3.vägran eller nedsättning av fortsatt försörjningsstöd enligt 11 kap. 4.förbud eller begränsning enligt 18 kap. 8 §, 5.medgivande enligt 20 kap. 3 §, 6.medgivande enligt 22 kap. 3 och 4 §§, 7.återkallelse av medgivande enligt 22 kap. 6 §, 8.samtycke enligt 22 kap. 7 §, eller 9.avgifter eller förbehållsbelopp enligt 29 kap. 4–9 §§. Beslut i frågor som avses i första stycket gäller . En för- valtningsrätt eller kammarrätt får dock förordna att dess beslut ska verk- ställas först sedan det har vunnit laga kraft. På begäran av sökanden får verkställandet av beslut om bistånd enligt 11 kap. 1 eller 8 § senareläggas om verkställandet sker inom ett valfrihetssystem enligt lagen (2008:962) om valfrihetssystem. Paragrafen motsvarar, med vissa redaktionella ändringar, nuvarande 16 kap. 3 § SoL. Beslut av Inspektionen för vård och omsorg Inspektionen för vård och omsorgs beslut får överklagas till allmän för- valtningsdomstol i ärenden om 1.tillstånd enligt 24 kap. 1 §, 2.omhändertagande av personakt enligt 17 kap. 5 §, 3.föreläggande enligt 25 kap. 5, 8 och 9 §§, 4.återkallelse av tillstånd och förbud enligt 25 kap. 10–12 §§, och 5. överflyttning av ärende enligt 27 kap. 11 §. I fråga om överklagande av Inspektionen för vård och omsorgsbeslut enligt 17 kap. 4 § gäller i tillämpliga delar 6 kap. 7–11 §§ offentlighets- och sekretesslagen (2009:400). Andra beslut av Inspektionen för vård och omsorg enligt denna lag får inte överklagas.