sou · H8B337 · 2020-06-17 00:00:00 — I be- slutet ska denna tidpunkt anges. Samma tidpunkt gäller för beslut om uteslutning från medlemskap. Utredningen menar att det finns skäl att tills vidare behålla denna ordning, så att reglerna för frånkän- nande följer vad som gäller vid uteslutning från medlemskap. I de fall där den sökande bytt arbetslöshetskassa men lämnat sådana uppgifter att han eller hon i första hand kan uteslutas och i andra hand frånkännas, uppkommer frågan om båda arbetslöshets- kassorna ska utreda ärendet separat. Utredningen anser att det är rimligt att arbetslöshetskassorna utreder frågan om sanktion självständigt eftersom den sökande i ett sådant exempel faktiskt har lämnat fel- aktiga eller grovt missvisande uppgifter eller låtit bli att anmäla för- hållanden av betydelse för rätten till ersättning, till två arbetslöshets- kassor. Då huvudregeln är att den sökande ska uteslutas i enlighet med 37 § LAK (vilket är en föreningsfråga) och i andra hand från- kännas (vilket är en försäkringsfråga) är det rimligt att frågorna ut- reds var för sig av de två arbetslöshetskassorna, även om det skulle kunna medföra två beslut om frånkännande. Bortre tidsgräns för frånkännande Beslut om frånkännande gäller utan begränsning , vilket betyder att ersättningsdagar med frånkännande av rätt till arbetslös- hetsersättning kan avräknas långt efter det att den avstängnings- grundande situationen inträffade. Det ställer höga krav på arbetslös- hetskassorna att behålla uppgifter över . Om den sökande bytt arbetslöshetskassa måste informa- tionen om beslut att frånkänna en sökande rätt till arbetslöshets- ersättning och hur stor del som eventuellt har avräknats dessutom kunna lämnas över mellan arbetslöshetskassor. Det kan även ifråga- sättas om det, utifrån den sökandes perspektiv, är rimligt att ett beslut om frånkännande av rätt till arbetslöshetsersättning ska kunna gälla utan begränsning . Som jämförelse får en avstängning från rätt till arbetslöshetsersättning vid t.ex. uppsägning på egen begäran utan giltig anledning inte pågå längre än . Utredningen anser att det är rimligt att begränsa hur länge ett beslut om frånkännande av rätt till arbetslöshetsersättning ska kunna gälla. Frånvaron av preskriptionsregler ställer orimliga administra- tiva krav på arbetslöshetskassorna, vilket riskerar leda till att regel- verket inte upprätthålls. Det finns skäl att markera allvaret i beslutet om frånkännande. Utredningen anser därför att ett beslut om frånkännande av rätt till arbetslöshetsersättning ska gälla som längst från det förhållande som ligger till grund för beslutet. Detta innebär i praktiken att en arbetslöshetskassa inte behöver ut- reda och fatta beslut om ett förhållande som ligger längre än bakåt i tiden. Samordning av frånkännande mellan arbetslöshetsersättning och aktivitetsstöd Av utredningens direktiv framgår att frågor om vilka effekter från- kännande av rätt till arbetslöshetsersättning inom arbetslöshetsför- säkringen har för den som anvisats till arbetsmarknadspolitiska pro- gram har bidragit till att reglerna om frånkännande behöver ses över. samordnas aktivitetsstödet och arbetslöshetsersättningen när ersättningsperioden och ersättningsnivån ska bestämmas. Av 22 § framgår det att dagar med aktivitetsstöd för deltagande i ett arbetsmarknadspolitiskt program ska avräknas från den totala arbetslöshetsersättningsperioden. Av 22 b § följer att en person som uppfyller ett arbetsvillkor under ett pågående arbetsmarknads- politiskt program, men som inte har en beviljad ersättningsperiod, ska anses ha påbörjat en ny ersättningsperiod från och med den tidpunkt då villkoret uppfylldes. Enligt 2 kap. 3–4 §§ ersättningsförordningen ska aktivitetsstöd lämnas med samma belopp som den sökande skulle haft i arbetslös- hetsersättning. Ersättningsnivåerna och därmed dagpenningen kan dock avvika för deltagare under och för personer som förbrukat hela sin ersättningsperiod inom arbetslöshetsförsäkringen. Det är arbetslöshetskassorna som lämnar uppgifter till om vilken dagpenning som skulle ha lämnats om den sökande vore arbetslös. Rätten till aktivitetsstöd begränsas bl.a. av sanktioner. Dessa sanktioner, som liknar arbetslöshetsförsäkringens bestämmelser om varning, avstängning och frånkännande, är knutna till händelser under pågående program (se 6 kap. 2–6 §§ ersättningsförordningen). En per- son som sagt upp sig på egen begäran innan han eller hon har skrivits in i ett arbetsmarknadspolitiskt program, drabbas alltså inte av någon sanktion. Detta förhållande gäller även frånkännande av rätten till ersättning. Det finns naturligtvis invändningar mot att den som frånkänts rätt till arbetslöshetsersättning ena dagen kan anvisas ett arbetsmarknadspolitiskt program och då få aktivitetsstöd med samma belopp som han eller hon skulle haft i arbetslöshetsersättning, som om ingenting hade hänt. En lösning skulle kunna vara att föreskriva om att den som frånkänns rätt till arbetslöshetsersättning inom arbets- löshetsförsäkringen inte har rätt till aktivitetsstöd. En sådan ordning skulle dock avvika från principen att sanktioner inom ersättnings- förordningen avser händelser som inträffar under tid då den sökande deltar i ett arbetsmarknadspolitiskt program. Utredningen konstaterar att tiden med aktivitetsstöd och arbets- löshetsersättning samordnas när det gäller beräkning av förbrukade ersättningsdagar och till delar ersättningsnivån. Reglerna om arbets- löshetsersättning och ersättning till deltagare i arbetsmarknadspoli- tiska program i form av aktivitetsstöd har en del gemensamma drag, bl.a. sanktionssystemens utformning. Arbetslöshetsersättning och aktivitetsstöd lämnas dock på olika grunder. Där arbetslöshetsersätt- ning lämnas till den som befinner sig i självständig omställning till nytt arbete, lämnas aktivitetsstöd till den som efter en arbetsmark- nadspolitisk bedömning anvisats att delta i ett arbetsmarknadspoli- tiskt program. Förmånerna bedöms och betalas dessutom ut av olika aktörer (arbetslöshetskassorna respektive ). Ut- redningen menar att så länge den ordningen består finns det inte tillräckligt starka skäl att samordna frånkännande av rätt till arbets- löshetsersättning i arbetslöshetsförsäkringen med rätt till aktivitets- stöd. Utredningen vill i sammanhanget framhålla att deltagande i ett arbetsmarknadspolitiskt program inte är en rättighet, utan ett resul- tat av Arbetsförmedlingens arbetsmarknadspolitiska bedömning. Den som frånkänns rätt till arbetslöshetsersättning kan inte räkna med att anvisas till ett arbetsmarknadspolitiskt program, men inte heller utesluta det. 15.6.3Bestämmelser som inte bör införas i den nya lagen Bedömning: Kravet på att ersättning efter frånkännande får betalas ut på nytt först sedan den sökande har utfört för- värvsarbete bör inte införas i den nya lagen. Den bestämmelse som uttryckligen anger ett krav på att det i ett beslut om frånkännande ska anges tidpunkt för när en utred- ning inleddes bör inte införas i den nya lagen. Den bestämmelse som anger vilken arbetslöshetskassa som ska besluta om ett frånkännande av rätt till ersättning bör inte införas i den nya lagen. 80-dagarskravet bör inte införas Enligt 46 a § ska ett beslut om frånkännande av rätt till ersätt- ning avse minst 45 och högst . Av 46 b § andra stycket följer att ersättning får betalas ut på nytt först sedan den sökande från den tidpunkt som avses i första stycket har utfört förvärvsarbete (arbetskravet). Utredningen menar att frånkännandereglerna i den här delen bör förenklas. Det arbets- krav som gäller i dagens försäkring bör inte bibehållas. I många fall, och än flera om ersättningsperiodens längd inte som regel alltid omfattar , måste den sökande på nytt kvalificera sig för ersättning, dvs. uppfylla ett inkomstvillkor, efter att ha blivit frånkänd rätt till arbetslöshetsersättning. I en ny arbetslöshetsför- säkring förlorar 80-dagarskravet i betydelse. Eftersom utredningen har att beakta vilka konsekvenser en för- säkring grundad på inkomster i stället för arbetad tid kan medföra, kan utredningen vidare konstatera att arbetskravet skulle behöva översättas i inkomster. Utredningen har därför övervägt om kravet på månadsinkomst som används i inkomstvillkoret skulle kunna användas, men har bedömt att det inte är ändamålsenligt. Det finns inte heller tillräckligt starka skäl för att kräva av arbetsgivare att sär- skilt intyga arbetad tid för beräkning av om arbetskravet har full- gjorts. Utredningen bedömer sammantaget att det inte är nödvändigt med ett särskilt arbetskrav i bestämmelserna om frånkännande av rätt till arbetslöshetsersättning, inte ens i förebyggande syfte. Utred- ningen anser att frånkännandet som sanktion tjänar på att vara kraft- fullt och tydligt. En uttrycklig regel om att frånkännandetidpunkt ska anges i beslut bör inte införas Utredningen föreslår i kapitel 18 att handläggningsbestämmelserna ska tydliggöras i en ny lag om arbetslöshetsförsäkring. Enligt utred- ningens uppfattning bör det därför finnas en uttrycklig motiverings- bestämmelse som anger att det av beslut som fattas av arbetslöshets- kassorna, t.ex. om frånkännande av rätt till arbetslöshetsersättning, ska framgå vilka föreskrifter som har tillämpats och vilka omstän- digheter som har varit avgörande för beslutet. Utredningen anser därför att det inte längre behövs en särskild bestämmelse om att det i ett beslut om frånkännande av rätt till arbetslöshetsersättning ska framgå vilken tidpunkt som utredningen av förhållandet som ledde fram till frånkännandet inleddes (se 46 b § första stycket andra meningen ). Arbetslöshetskassorna kommer ändå att behöva motivera ett sådant beslut till följd av den nya och generella moti- veringsbestämmelsen som föreslås i avsnitt 18.6.2. En uttrycklig regel om beslutande arbetslöshetskassa bör inte införas Frånkännande av rätt till arbetslöshetsersättning tillämpas i förhål- lande till alla sökanden, oavsett om de är medlemmar eller inte. Den som inte är medlem i eller ansluten till en arbetslöshetskassa och därför fått sin arbetslöshetsersättning från Alfa-kassan, frånkänns rätt till ersättning på samma sätt som anslutna i den arbetslöshetskassan eller medlemmar i en annan arbetslöshetskassa. Enligt den nuvarande ordningen framgår det uttryckligen att det är den arbetslöshetskassa till vilken uppgifterna har lämnats eller skulle ha lämnats som ska besluta om frånkännande. Detta gäller även om den som berörs har utträtt ur kassan (46 § andra stycket ). I kapitel 18 föreslår utredningen att en ny lag om arbetslöshetsför- säkring ska innehålla mer utförliga regler om handläggning av ären- den. Det ska bl.a. finnas uttryckliga regler om vem som beslutar i olika ärenden. Enligt utredningens uppfattning kommer dessa bestäm- melser att omfatta alla ärenden som har med arbetslöshetsersättning att göra. Utredningen anser att det är en bättre och mer ändamåls- enlig ordning att alla handläggningsbestämmelser samlas i ett och samma avsnitt i den nya lagen. De materiella reglerna – t.ex. regler om rätt till ersättning, avstängning från rätt till ersättning och åter- betalning av ersättning – bör av dessa skäl inte innehålla bestämmel- ser om vem som beslutar i olika ärenden om ersättning. Utredningen anser därför inte att det är nödvändigt med en specialbestämmelse om vem som beslutar i ärenden om frånkännande för en sökande som har utträtt ur arbetslöshetskassan. Sammanfattningsvis anser utredningen att ett beslut om frånkän- nande från rätt till ersättning bör beslutas av arbetslöshetskassan med stöd av de nya allmänna handläggningsbestämmelserna. I detta kapitel finns förslag till bestämmelser om återbetalning som ska gälla i ett nytt regelverk för arbetslöshetsförsäkringen. I dagens regelverk för arbetslöshetsförsäkringen finns det regler om återbetalning av felaktigt utbetald arbetslöshetsersättning. Av 68 § lagen (1997:238) om arbetslöshetsförsäkring, förkortad , fram- går att om någon genom oriktig uppgift eller genom underlåtenhet att fullgöra sin uppgifts- eller anmälningsskyldighet eller på annat sätt har orsakat att ersättning lämnats obehörigen eller med för högt belopp ska det som betalats ut för mycket betalas tillbaka. Detsamma gäller om någon på annat sätt fått ersättning obehörigen eller med för högt belopp och han eller hon skäligen bort inse detta. Enligt 68 a § gäller att om någon har fått ersättning från en arbetslöshetskassa och senare fått lön eller ekonomiskt skadestånd som motsvarar lön , ska ersättningen från arbetslös- hetskassan betalas tillbaka. Om någon är återbetalningsskyldig, får arbetslöshetskassan medge anstånd med betalningen eller träffa avtal med den återbetalningsskyldige om en avbetalningsplan (68 b § ). När ett anstånd eller en avbetalningsplan har överenskommits, ska arbetslöshetskassan ta ut ränta på det obetalda beloppet. Räntan ska tas ut från den dag då anståndet medgavs eller avtalet om avbetal- ningsplan träffades, men inte för tid innan det återkrävda beloppet har förfallit till betalning. Ränta ska tas ut efter en räntesats som överstiger statens utlåningsränta med två procent- enheter. Om ett belopp som har återkrävts inte betalas i rätt tid, ska dröjs- målsränta enligt räntelagen (1975:653) tas ut på beloppet (68 c § ). Detsamma gäller när den återbetalningsskyldige medgetts anstånd med betalningen eller träffat avtal om en avbetalningsplan och betal- ning inte sker inom överenskommen tid. Om det finns särskilda skäl får arbetslöshetskassan helt eller delvis efterge ett krav på återbetal- ning eller ränta (68 d § ). Vid återbetalningsskyldighet eller skyldighet att betala ränta, får arbetslöshetskassan besluta att dra av ett skäligt belopp från en senare utbetalning av arbetslöshetsersättning i avräkning mot det krävda beloppet (68 e § ). 16.3Behov av regler om återbetalning finns även för en ny arbetslöshetsförsäkring Bedömning: Det finns behov av regler om återbetalning även i ett nytt regelverk för arbetslöshetsförsäkringen. De regler som gäller bör i huvudsak gälla i den nya lagen. Skälen för bedömningen: Som framgår tidigare i betänkandet bör en ny arbetslöshetsförsäkring vara sammanhållen och grundas på inkomster i stället för . Även i ett sådant regelverk kom- mer sökande att behöva lämna uppgifter för bedömningen av rätten till arbetslöshetsersättning. I vissa fall kan den sökande lämna sådana uppgifter som inte stämmer eller som visar att tidigare lämnade upp- gifter inte har stämt. Det kan även vara så att den sökande låter bli att lämna uppgifter som han eller hon varit skyldig att lämna. I sådana fall kan resultatet bli att arbetslöshetsersättning felaktigt betalas ut. Det kan inte heller uteslutas att vissa andra omständigheter medför att den sökande fått arbetslöshetsersättning som han eller hon över huvud taget inte borde ha fått ut eller har fått det med för ett högt belopp. I alla dessa fall kan ersättning betalas ut, trots att bestämmel- serna om rätten till arbetslöshetsersättning anger annat. Det skulle vara ett problem för arbetslöshetsförsäkringens legitimitet, om felaktigt utbetald arbetslöshetsersättning skulle få behållas i sådana situatio- ner. Därför behövs regler som, genom att den sökande blir återbetal- ningsskyldig för den ersättning som lämnats felaktigt, korrigerar miss- förhållandet så att den sökande bara kan behålla ersättning som skulle ha utbetalts om all relevant och riktig information hade funnits vid beslutstillfället. De regler som gäller om återbetalning av arbets- löshetsersättning uppfyller enligt utredningens mening syftet med återbetalning. Dessa regler bör därför med vissa materiella och redak- justeringar överföras till ett eget kapitel i en ny lag om arbets- löshetsförsäkring. Som framgår ovan anser utredningen att dagens ordning för åter- betalning i princip bör gälla för en ny arbetslöshetsförsäkring. Utred- ningen konstaterar dock att betänkandet Vissa processuella frågor på socialförsäkringsområdet (SOU 2018:5) som överlämnades till reger- ingen innehåller vissa förslag om återbetalning inom socialförsäkringen och aktivitetsstödet som skulle kunna vara rele- vanta även för arbetslöshetsförsäkringen. Det handlar bl.a. om en möjlighet att avstå från återkrav för mindre belopp. Huruvida det bör införas motsvarande bestämmelser i arbetslöshetsförsäkringen får, om det är aktuellt, utredas i särskild ordning. 16.4Samma regler om återbetalning som gäller bör i huvudsak gälla i ett nytt regelverk Förslag: En enskild som fått arbetslöshetsersättning ska vara åter- betalningsskyldig om han eller hon har förorsakat att ersättning har lämnats på felaktig grund eller med ett för högt belopp, genom att lämna oriktiga uppgifter eller underlåta att fullgöra en upp- gifts- eller anmälningsskyldighet. Detsamma ska gälla om arbetslöshetsersättning i annat fall har lämnats felaktigt eller med ett för högt belopp och den enskilde har insett eller skäligen borde ha insett detta. En enskild som fått arbetslöshetsersättning ska även vara åter- betalningsskyldig om han eller hon senare har fått lön eller eko- nomiskt skadestånd som den utbetalda arbetslös- hetsersättningen. Bedömning: Det är inte nödvändigt med en bestämmelse som anger att en enskild ska vara återbetalningsskyldig om han eller hon på annat sätt än som anges i första stycket orsakat att ersätt- ning lämnats obehörigen eller med för högt belopp. Oriktiga uppgifter och underlåtenhet att lämna uppgifter Dagens bestämmelser om återbetalningsskyldighet går års lag om arbetslöshetsförsäkring. De bestämmelser som då infördes utformades efter den då gällande lagen om allmän försäk- ring. Det framgår av bestämmelserna om återkrav i att den som orsakat att arbetslöshetsersättning lämnats på felaktig grund eller med ett för högt belopp ska vara återbetalningsskyldig. Återbetal- ningsskyldighet kan uppstå antingen genom att den sökande lämnat felaktiga uppgifter eller att den enskilde låtit bli att fullgöra en upp- gifts- eller anmälningsskyldighet (se 68 § första meningen ). Enligt utredningens uppfattning bör denna ordning gälla även i ett nytt regelverk för att motverka att den sökande gynnas av att lämna eller låta bli att lämna uppgifter som har betydelse för hans eller hennes rätt till arbetslöshetsersättning. Det motsatta, att den sökande kan till- skansa sig och behålla arbetslöshetsersättning som har betalats ut trots att villkoren enligt regelverket inte är uppfyllda, skulle i praktiken göra det meningslöst att ställa upp villkor för rätt till ersättning. Vid sådana tillfällen, dvs. där den sökande lämnat en felaktig uppgift eller under- låtit att fullgöra sin uppgiftsskyldighet, ska det enligt utredningens mening råda strikt återbetalningsskyldighet även i den nya arbets- löshetsförsäkringen. Detta innebär att det inte heller i fortsättningen ska tas hänsyn till under vilka omständigheter situationen har upp- kommit (se dock nedan när det gäller eftergift av återbetalnings- skyldighet). Det kan även finnas andra omständigheter som lett fram till att felaktig ersättning har utbetalats. Utbetalningen kan antingen ha gjorts på felaktig grund eller med för högt belopp, men utan att det beror på att den sökande lämnat felaktiga uppgifter eller har under- låtit att lämna uppgifter av betydelse. Det kan t.ex. röra sig om att arbetslöshetskassan betalat ut ersättning med ett för högt belopp. Vid ett sådant tillfälle bör det tas hänsyn till om den sökande varit i s.k. god tro. Om den sökande vare sig har insett eller borde ha insett att ersättningen varit felaktig, bör det inte finnas grund för återkrav. Den regel som gäller för dessa situationer finns i 68 § och anger att ersättning ska betalas tillbaka om någon på annat sätt fått ersätt- ning obehörigen eller med för högt belopp och han eller hon skäligen bort inse detta. Utredningen menar att en sådan regel tar tillräcklig hänsyn till situationer när den sökande faktiskt inte har förstått eller givits möjlighet att förstå att felaktig ersättning utbetalats, men sam- tidigt begränsar antalet fall när den sökande kan hänvisa till okunskap för att få behålla ersättning som felaktigt betalats ut. Balansen mellan dessa två principer, som redan gäller , bör bibehållas för att inte urholka försäkringens legitimitet. Utöver de ovan angivna situationerna finns det en särskild situation där en sökande ska betala tillbaka arbetslöshetsersättning. Enligt 68 a § ska nämligen en sökande betala tillbaka ersättning om han eller hon senare fått lön eller ekonomiskt skadestånd som mot- svarar lön . Bestämmelsen, som infördes , kom till för att motverka att arbetsgivarens skyldigheter vältrades över på arbetslöshetsförsäkringen, eftersom det fram till dess gällde att den utbetalda arbetslöshetsersättningen avräknades från det ekonomiska skadestånd som arbetsgivaren t.ex. genom domstolsavgörande varit skyldig att betala till den sökande1. Situationen som bestämmelsen om återbetalningsskyldighet avser att motverka uppstod genom två avgöranden. Det ena avgörandet var Regeringsrättens dom (RÅ 2003 ref. 45) som slog fast att återbetalningsskyldighet inte finns i andra fall än som framgår av lagen. Det andra avgörandet var Arbetsdomstolens mål (AD 2005 nr 61) där det uttalades att arbetslöshetsersättning är av sådan karaktär att den i princip bör avräknas från ersättning för lön och ekonomiskt skadestånd. Eftersom denna icke önskvärda situation fortfarande kan uppstå och syftet med bestämmelsen är aktuellt, bör återbetalningsskyldighet gälla även i fortsättningen för den som har fått lön eller ekonomiskt skadestånd som arbetslöshetsersättning. Även i dessa fall anser utredningen att det i 2005/06:152. likhet med nuvarande ordning ska råda strikt återbetalningsskyl- dighet. Utredningen anser att bestämmelserna bör justeras språkligt för att göra dem mer anpassade till vad som gäller i övriga förmånssystem, t.ex. inom socialförsäkringen och aktivitetsstödet. Enligt 68 § är en person återbetalningsskyldig om han eller hon ”på annat sätt” orsakat att ersättning lämnats obehörigen eller med för högt belopp. Utredningen bedömer inte att det finns behov av en sådan bestämmelse i ett nytt regelverk. Skälet är att utredningen inte har kunnat hitta något fall där bestämmelsen är tillämplig, ut- över de situationer som faller in redan under tillämpningsområdet för paragrafens andra stycke. Bestämmelsen bör därför inte över- föras till den nya lagen om arbetslöshetsförsäkring. Genom en sådan ändring skulle samma återbetalningsregler dessutom gälla för sökan- den inom arbetslöshetsförsäkringen som för personer med social- försäkringsförmåner enligt socialförsäkringsbalken och personer med aktivitetsstöd enligt förordningen (2017:819) om ersättning till del- tagare i arbetsmarknadspolitiska insatser, förkortad ersättningsför- ordningen. Förslag: Om en enskild är återbetalningsskyldig ska det felaktigt utbetalda beloppet återkrävas. Skälen för förslaget: saknas det uttryckliga regler om att det ska fattas beslut om att återkräva en ersättning som är felaktigt utbetald, även om det får anses följa underförstått av 68 § . Där- emot finns det uttryckliga regler som anger att det exempelvis kan fattas beslut om kvittning, vid en senare utbetalning av arbetslös- hetsersättning (se 68 e § ). I förtydligande syfte bör det uttryck- ligen framgå att ett felaktigt belopp ska återkrävas. En sådan ordning skulle också ligga närmare den utformning som gäller inom t.ex. socialförsäkringen (108 kap. 2 § socialförsäkringsbalken). Att det är arbetslöshetskassorna som ska besluta i ett sådant ärende framgår av utredningens förslag om gemensamma handläggningsbestämmelser där det anges att arbetslöshetskassorna beslutar i ärenden om arbets- löshetsersättning. Det behövs därmed inte några uttryckliga bestäm- melser om vem som ska återkräva ersättning i kapitlet för åter- betalning. Förslag: Om en enskild är återbetalningsskyldig får anstånd med betalningen medges. Det får också träffas avtal med honom eller henne om en avbetalningsplan.