sou · H8B37 · 2020-02-11 00:00:00 — införa en taxonomisk undre gräns i djurskyddslagen som uttryck- ligen utesluter vissa djurarter från lagens tillämpningsområde, även om det anses att lagens bestämmelser inte bör tillämpas på alla kate- gorier av djur. Kunskapen om djurs förmåga att känna smärta och uppleva lidande får enligt förarbetena vara vägledande för i vilken grad lagens olika bestämmelser är tillämpliga för en viss kategori av djur.8 I regelverket om försöksdjursverksamhet återkommer också be- greppet lidande. Djurs lidande definieras i 1 kap. 8 § i Jordbruks- verkets föreskrifter (SJVFS 2019:9) och allmänna råd om försöks- djur såsom ”fysiskt eller psykiskt lidande orsakat av t.ex. smärta, obehag, ångest, rädsla, bestående skada eller förhindrande av att ut- trycka naturligt beteende”. I dessa föreskrifter delas djurförsök in i tre kategorier; ringa, måttlig och avsevärd, en indelning som utgår från nivån av lidande hos försöksdjuren. I 7 kap. 22–24 §§ i föreskrifterna anges följande: 22 § Följande djurförsök ska klassificeras i kategorin ringa 1.djurförsök som förväntas orsaka försöksdjuret av ringa lidande, samt 2.djurförsök som inte innebär någon påtaglig försämring av försöks- djurets välbefinnande eller allmäntillstånd. 23 § Följande djurförsök ska klassificeras i kategorin måttlig 1.försök som förväntas orsaka djuret av måttligt lidande, 2.försök som förväntas orsaka djuret en lång eller flera korta perioder av ringa lidande, samt 3.försök som innebär en måttlig försämring av djurets välbefinnande eller allmäntillstånd. 24 § Följande djurförsök ska klassificeras i kategorin avsevärd 1.djurförsök som förväntas orsaka försöksdjuret av svårt lidande, 2.djurförsök som förväntas orsaka försöksdjuret en lång eller flera korta perioder av måttligt lidande, samt 3.djurförsök som innebär en avsevärd försämring av försöksdjurets välbefinnande eller allmäntillstånd. 2017/18:147 s. 61. Djurplågeribrottet – överväganden och förslag Det kan alltså konstateras att det i svensk lagstiftning inte finns någon enhetlig definition av begreppet djurs lidande. Det står dock klart att med djurs lidande avses i lagstiftningen både fysiskt och psykiskt lidande av olika intensitet och varaktighet. Vad säger forskningen? Att ett djur otillbörligen utsätts för lidande är som nämnts ovan en förutsättning för att ansvar för djurplågeri ska komma i fråga och avgörande för hur allvarligt man ska se på ett djurplågeribrott. Frågan om och i så fall hur djur lider och upplever lidande kommer därför behandlas närmare i detta avsnitt.9 Djurs lidande kan vara fysiskt som t.ex. smärta vid en skada, eller psykiskt som rädsla, stress och ångest. Att alla ryggradsdjur, dvs. fiskar, groddjur, reptiler, fåglar och däggdjur, har förmåga att känna smärta är de flesta forskare eniga om. Djur anses även kunna lida psykiskt, t.ex. om djuret hindras från att göra något det är starkt motiverat att göra eller utsätts för något det vill undvika. Hur starkt lidandet är kan bl.a. bero på styrkan i djurets motivation att utföra beteendet. Om ett djur inte får utföra ett beteende som är kopplat till överlevnad bedöms det medföra stark obehagskänsla för djuret. Mentala processer är svåra att mäta och bedöma hos både djur och människor och detta gör att det är svårt att exakt veta hur djur upplever fysiskt eller psykiskt lidande. När det gäller fysiskt lidande, som smärta, vet man dock att förmågan att känna smärta och uppleva detta som obehagligt är viktigt för att skydda sig och överleva. Hos människor som är oförmögna att känna smärta (Congenital Insen- sitivity to Pain) är allvarliga skador och en tidig död vanligt före- kommande. Att djur har förmåga att känna smärta har man vetat , men kunskapen kring hur de upplever smärta har växt fram i takt med att allt större likheter har hittats mellan människans och övriga ryggradsdjurs nervfysiologi. Att djuren skulle ha samma nervfysio- logi som människor utan att denna skulle ha någon egentlig funk- tion, dvs. att uppleva smärta, är inte förenligt med det vi vet om evolution. vet vi även att det finns stora likheter mellan män- 9Textens innehåll i detta underavsnitt har tagits ur betänkandet Ny djurskyddslag (SOU 2011:75), som föregick den nuvarande djurskyddslagen, se s. 395–399 i det betänkandet och där angivna källhänvisningar. Djurplågeribrottet – överväganden och förslag niskans och övriga ryggradsdjurs hjärnor i hur de t.ex. är organi- serade och dess funktion. Argumenten för att djur har ett medvet- ande kommer från bl.a. filosofer, neurobiologer och evolutionärbio- loger. Det finns t.ex. inte någon unik del i det centrala nervsystemet hos människan som skulle kunna förklara att endast människan skulle ha ett medvetande. Hela hjärnan är delaktig även om vissa delar av hjärnan är mer involverade i känsloupplevelser. Studier av hjärnaktiviteten hos djur visar också att den liknar den som finns hos människor. Vi vet också att det är funktionellt att ha emotionella eller känslomässiga system och att dess existens kan förklaras av evo- lutionen. De emotionella centra som finns i hjärnan är viktiga hos både djur och människor för att överleva, t.ex. att fly vid rädsla, känna ilska och attackera fiender, eller söka stöd vid oro. Utifrån hur djur beter sig och reagerar på sin omgivning har man också konsta- terat att de gör medvetna val och drar slutsatser utifrån tidigare händelser. Studier inom neurofarmakologi visar också att beteende- förändringar och subjektiva reaktioner hos djur och människa är mycket lika. Sammanfattningsvis finns det enligt vår uppfattning, enligt det forskningsläge som redovisas ovan, skäl att utgå från att lidandet hos alla ryggradsdjur på många sätt liknar det mänskliga lidandet. Faktorer som varaktighet och intensitet är därför naturliga parametrar i det fysiska lidandet för alla dessa djurarter. Det psykiska lidandet är svårare att generalisera eftersom det kan variera mellan olika djurarters be- hov och beteende. Det är också viktigt att notera att det inte finns någon forskning som stödjer att t.ex. vanvård av ett nötkreatur som människan håller enbart för att få kött skulle innebära mindre lid- ande för djuret än motsvarande vanvård av en hund eller annat djur som lever nära människan. SLU:s vetenskapliga råd för djurskydd Vi har under utredningsarbetet träffat vetenskapliga råd för djurskydd (nedan SLU:s vetenskapliga råd) för att bl.a. ställa frågor och inhämta synpunkter i frågor som rör djurs lidande. Rådet har bekräftat den bild av djurs lidande som beskrivs i avsnittet ovan vad gäller forskningen om djurs lidande. Vi har också ställt frågor om djurs behov och vad som kan anses utgöra allvarligt Djurplågeribrottet – överväganden och förslag Här följer ett referat av SLU:s vetenskapliga råd svar på dessa frågor. –Vilka är djurs grundläggande behov? Om ett djur berövas något eller några av dessa behov, vad innebär detta i fråga om lidande hos djuret? Djurs grundläggande behov är överlevnadsfokuserade; det rör sig t.ex. om tillgång till mat och vatten, möjligheten att kunna hålla sig varm eller kall, att kunna andas samt att kunna sova. Även möjlig- heten till rörelse är ett grundläggande behov. Behovet av rörelse är dock art- och åldersberoende. Social samvaro är också ett grundlägg- ande behov, särskilt vad gäller unga djur eftersom dessa behöver ett socialt sammanhang. Det är värre ur lidandesynpunkt att skilja en unge från sin mor än att skilja två vuxna djur från varandra. Att vara medlem i en flock kan också vara ett grundläggande behov. Flocken är en förutsättning för överlevnad i det vilda, men det kan även vara ett grundläggande behov att i fångenskap tillhöra en flock och avsak- naden av denna tillhörighet kan leda till stressreaktion hos djuret. Det är dock inte klarlagt om det i alla lägen behöver vara en artfrände som tillfredsställer det sociala behovet, även om det i de allra flesta fall är det som är mest relevant. Vissa djur är dock tvärtom solitärer och far illa av att hållas med andra djur. Olika djurslag har olika typer av beteenden som de behöver utföra för att ha en god djurvälfärd, beteenden som de har en stark inre motivation att kunna utföra. Vissa djur har behov av t.ex. leta efter sin mat, andra som suggor har ett behov av att bygga rede inför grisningen. Sådana instinkter har oftast inte kunnat avlas bort. Om ett djur berövas möjligheten att tillfredsställa något/några av sina grundläggande behov kan detta medföra ett lidande för djuret, såväl psykiskt som fysiskt. Exempel på lidande kan vara att djuret inte får släcka sin törst. Det har även visat sig i forskningen att om ett djur isoleras från andra, dvs. berövas social kontakt, upplever det i längden ett psykiskt lidande som påverkar djuret negativt (stress). Detta gäller t.ex. hundar som är i stort behov av ett socialt samman- hang. Att inte kunna utföra naturliga beteenden påverkar ett djurs väl- färd negativt och kan utlösa stress, men resulterar inte alltid i psy- kiskt lidande. Utifrån djurs behov av att utföra naturliga beteenden får man avgöra vilken grad av lidande det innebär att inte tillfreds- ställa det fundamentala behovet. Ett exempel är när hästar blir krubbitare, Djurplågeribrottet – överväganden och förslag om de inte får tillfredsställa sitt behov av att få beta/äta, och detta beteende är då ett tecken på frustration. Frånvaron av lidande är en grundförutsättning för djurvälfärd. Därutöver tillkommer andra krav som t.ex. att kunna leka och andra beteenden och känslor som ger positiv välfärd för djuret, vilket är något annat än bara frånvaro av lidande eller andra rent negativa upplevelser. Stereotypier hos ett djur kan vara ett sätt för djuret att undvika lidande. En stereotypi är en repetitiv rörelse som utvecklas hos djur som inte får utlopp för sitt naturliga beteende, och kan vara en indikator på att djuret upplever någon form av lidande. Det är fråga om ett komplext beteende och behöver inte bero på bristfällig djur- hållning. Det kan t.ex. vara fråga om att djuret får en viss sorts foder som inte ger djuret utlopp för sitt naturliga beteende. Hästar måste t.ex. kunna tugga mycket och om de ges foder med en struktur som inte ger dem tuggmotstånd kan de utveckla stereotypi (t.ex. krubbit- ning). Det är svårt att uttala sig om denna problematik utöver indi- vidnivå. Förmågan att utveckla stereotypier skiljer sig åt mellan olika djurslag och individer. Frånvaron av lidande är en grundförutsättning för att vi ska kunna säga att djuren inte har en dålig välfärd. Den nya djurskyddslagen syftar dock till att djur ska ha en god välfärd. Det innebär att endast frånvaro av lidande inte är tillräckligt, djur måste även ha möjlighet till mer positiva känslor och upplevelser. Att ha möjlighet att utföra naturliga beteenden och få sina behov tillfredsställda anses som vik- tiga aspekter för att kunna uppnå en god djurvälfärd. Utöver detta tillkommer dock även andra aspekter som kan bidra till positiva känslor och upplevelser hos djuren, som t.ex. att kunna leka. Det pågår forskning kring djurs positiva känslor och i propositionen till nya djurskyddslagen finns det omnämnt att det utifrån detta kan bli aktuellt att utforma nya bestämmelser som kan tillgodose ytterligare aspekter av djurens välfärd. –Hur kan måttligt respektive allvarligt lidande hos djur definieras? Är det möjligt med en gemensam definition för samtliga djurslag eller kan det skilja sig åt djurslag/djurarter emellan? Djur av arter som länge hållits i människans vård (domesticering) har oftast något lättare att anpassa sig till sin omgivning och kan därför snabbare återhämta sig från ett lidande de blivit utsatta för. Djurplågeribrottet – överväganden och förslag Det kan då anses vara fråga om en lägre nivå av lidande, än om djuret påverkas för resten av sitt liv. En annan fråga är hur ont djuret har haft och lidandet har pågått. Dessa parametrar är lika viktiga och går inte att skilja åt i bedömningen av hur allvarligt lidandet har varit. Har det varit fråga om upprepad misshandel eller upprepad svält är således både tidsaspekten och grovheten av betydelse. Slakt som sker utan bedövning utgör ett allvarligt lidande hos djuret, men att förvägra djuret dess behov innebär ett minst lika svårt lidande. Paralleller kan dras till djurförsökslagstiftningen, av vilken det fram- går att av måttligt lidande utgör allvarligt lidande. Domstolorna lägger i djurplågerimål ofta stor vikt vid om djurets lidande har lett till att det har dött vid bedömningen om hur allvarligt lidandet har varit. Ett exempel är en transport av djur där djuren led till följd av dålig ventilation. Eftersom dödligheten inte var hög an- sågs brottet i det fallet inte som allvarligt. De djur som överlevde, led dock svårt under transporten av att inte få luft och av mycket hög kroppstemperatur och led troligen mer än de djur för vilka döden inträdde förhållandevis snabbt. En snabb död kan ur djurskydds- synpunkt vara bättre än ett utdraget lidande. Att döden har inträffat behöver därför i sig inte vara en indikator på hur allvarligt djur- lidandet har varit. Det finns också en risk att domstolarna ser ett visst djurslag som mer skyddsvärt än andra. Ofta bedöms djurplågeri av hund som allvarligare än samma brott som riktas mot t.ex. ett får. En hund som sparkas ihjäl kanske inte led lika svårt som ett får som svultit till döds, ändå bedöms det förstnämnda brottet ofta som allvarligare. De allvarligaste fallen av lidande är de fallen där det uppstår irreversibla skador hos djuret som har en omfattande effekt på kroppen, dvs. en inverkan på kroppen som innebär fysiska förändringar. Det kan t.ex. vara fråga om förstorade njurar och förlust av päls. Det be- höver således inte vara fråga om att djuret har dött till följd av lid- andet. Kraftigt lidande som leder till döden kan dock givetvis anses vara allvarligt. Lidandet är allvarligt om lidandet är den dominerande faktorn i djurets liv, dvs. att djuret inte tänka på något annat än smärtan och rädslan och lidandet påverkar allt i djurets liv, som begränsad rörelse- frihet eller möjligheten att äta. Djurplågeribrottet – överväganden och förslag 6.3Skälen för och emot en höjd straffnivå för djurplågeribrottet Bedömning: Övervägande skäl talar för att det finns ett behov att genom lagstiftningsåtgärder höja straffnivån för djurplågeri- brottet. De skäl som främst gör sig gällande är att straffen inte alltid står i proportion till brottets allvar vid allvarligare djur- plågeribrott och att det kan antas att det finns en minskad accep- tans i samhället för djurplågeribrott. Har djurplågeribrottsligheten ökat? Av den i avsnitt 5.4.3 redovisade statistiken följer att det inte har skett någon ökning av anmälda djurplågeribrott , utan att antalet anmälningar ligger på en relativt nivå. Stati- stiken över lagförda djurplågeribrott samt vår egen praxissamman- ställning ger inte heller något stöd för att antalet djurplågeribrott, som kan bedömas som mer allvarliga, har ökat. För det första går det inte att dra någon sådan slutsats utifrån domstolarnas bedömningar. Det är endast i undantagsfall som djurplågeribrott har ansetts ha ett sådant straff- eller artvärde att påföljden bör bestämmas till annan påföljd än villkorlig dom och böter i fråga om djurplågeribrott vars straffvärde överstiger bötesnivån. Inte heller om vi för egen del be- dömer gärningarna som sådana kan vi dra någon slutsats att djur- plågeribrotten har blivit allvarligare . Det saknas således tillräckligt statistiskt underlag för någon slutsats att djurplågeri- brotten har blivit fler eller att de har blivit grövre , varför det av det skälet inte kan sägas finnas behov av en höjd straff- nivå för djurplågeribrottet. Skulle skärpta straff minska brottsligheten? Skärpta straff skulle möjligen kunna bidra till minskad brottslighet genom att människor under ett hot om strängare straff i högre ut- sträckning skulle avhålla sig från att begå brott. Det finns dock inte något empiriskt stöd för att generellt skärpta straff skulle medföra minskad brottslighet. Det finns inte heller några belägg för att längre Djurplågeribrottet – överväganden och förslag fängelsestraff mer allmänt leder till att avhålla från brottslighet, sär- skilt inte avseende våldsbrott som i stor utsträckning begås impulsivt och inte sällan under alkoholrus. När det gäller brottslighet som i större utsträckning föregås av ett kalkylerat risktagande, t.ex. grov ekonomisk brottslighet, kan dock inte uteslutas att straffnivån har en mer direkt betydelse för benägenheten att begå brott.10 Djurplågeribrott kan vara av impulsiv karaktär, t.ex. vad gäller ett enskilt misshandelstillfälle men kan också tänkas förekomma i mer systematisk form, t.ex. i fråga om en större besättning djur som av ekonomiska skäl utsätts för djurplågeri i form av vanvård, som t.ex. underlåtenhet att tillkalla veterinär vid behov, och där gärnings- mannen har tagit i beaktande att straffet för djurplågeribrottet är relativt lindrigt i förhållande till den ekonomiska besparingen som vanvården kan innebära. För de senare fallen kan en straffskärpning möjligen innebära att brottsligheten minskar. Det är dock mycket svårt att uttala sig med säkerhet att skärpta straff skulle ha en sådan betydelse. Dessutom är troligen dessa fall tämligen ovanliga. Av vår praxisgenomgång framgår snarare att vanvårdsfall ofta är hänförliga till gärningsmannens psykiska ohälsa, sociala situation eller oförmåga än till rent ekonomiska överväganden. Att ett oönskat beteende är kriminaliserat kan i sig verka norm- bildande och således påverka människors beteende, dvs. att avstå från detta handlande. För att denna normbildning ska fungera förutsätts att den påföljd som följer på en överträdelse av straffbestämmelsen uppfattas som trovärdig. I trovärdigheten ligger att ingripandegraden i sanktionen uppfattas som tillräckligt ingripande. Det kan därför enligt vår uppfattning inte uteslutas att ingripandegraden i sank- tionen – dvs. straffets stränghet – understödjer den normbildande verkan av kriminaliseringen och därigenom kan fungera brottsavhåll- ande.11 Risken att upptäckas och bli föremål för en lagföring innebär med säkerhet i många fall ett beaktansvärt skäl för många att avstå från att företa en viss straffbelagd gärning. Att lagöverträdelsen – för det fall den upptäcks – kommer leda till en ingripande påföljd måste då även rimligen kunna verka som ett ytterligare skäl att avstå från att begå överträdelsen.12 10SOU 2014:18 s. 136 f. 11Jfr SOU 2012:34 band 2 s. 136 ff. 12Jfr SOU 2012:34 band 2 s. 137 f. Djurplågeribrottet – överväganden och förslag Att det finns en beaktansvärd risk för upptäckt och att upptäckta brott då leder till reella och ingripande konsekvenser torde kunna avhålla många människor från att begå brott. Några säkra slutsatser om att en straffskärpning i det enskilda fallet – i detta fall djur- plågeribrottet – har en sådan brottsavhållande verkan går det dock knappast att dra. En skärpning av straffet för djurplågeribrottet bör därför inte – i vart fall inte som ett avgörande skäl – motiveras med att den skulle kunna leda till minskad brottslighet. Om det uppkom- mer en sådan effekt av en straffskärpning är det dock givetvis positivt. Är straffen för djurplågeribrott proportionerliga? I våra direktiv framhålls betydelsen av att straffskalorna för brott mot djur på ett rättvisande sätt speglar hur samhället ser på dessa brott och att straffskalorna är proportionerliga i förhållande till brotts- lighetens allvar. Som behandlats i avsnitt 5.2.3 är principerna om proportionalitet och ekvivalens grundläggande för påföljdssystemets och straffskalornas utformning. Principerna kan kortfattat sägas innebära att svårare brott ska bestraffas strängare än lindrigare brott och att lika svåra brott ska bestraffas lika strängt. Straffet för ett brott indikerar därmed hur allvarlig gärningen är i förhållande till andra brott och ger uttryck för samhällets av brottet. I våra direktiv betonas vikten av att straffskalorna ger möjlighet att beakta allvaret i de grövsta fallen av brott mot djur och att det finns anled- ning att överväga om straffskalan för djurplågeri bör skärpas. Av vår praxisgenomgång avseende djurplågeribrott som bedöms ha ett högre straffvärde än böter samt av de hovrättsavgöranden som refererats i avsnitt 5.4.2 kan konstateras att även de allvarligare fallen av djurplågeri – som t.ex. långvarig och svår vanvård av stora djur- besättningar som föranlett att djuren måst avlivas eller kraftig och utdragen våldsutövning med dödlig utgång – sällan bedöms ha ett straffvärde som överstiger fängelse. I många fall som gällt långvarig och allvarlig vanvård – där djur utsatts för ett betydande och långvarigt lidande – har straffvärdet påtagligt understigit sex månaders fängelse. I de allra flesta fall av vanvård som omfattas av praxisgenom- gången har brottet bedömts ha begåtts av grov oaktsamhet, dvs. Det kan nog sägas – utifrån vad som framgår av omstän- Djurplågeribrottet – överväganden och förslag digheterna i de olika domarna – att den ansvarige djurhållarens insikt om djurets lidande i många fall måste ha varit sådan att djurhållaren i vart fall har tangerat ett likgiltighetsuppsåt. Vid bedömningen av straffvärdet ska enligt 29 kap. 1 § bl.a. beaktas vad den tilltalade insett eller borde ha insett om den skada gärningen inne- burit. Det kan kanske enligt vår bedömning ifrågasättas om gärnings- mannens insikter om djurets mående och lidande alltid ges ett till- räckligt genomslag vid bedömningen av straffvärdet. Det kan enligt vår mening sammantaget starkt ifrågasättas om den straffmätning som sker är proportionerlig i förhållande till det skyddsintresse som djurplågeribrottet har, dvs. skyddet för djuret och värnandet om att det inte utsätts för lidande. De allvarliga fallen av djurplågeri orsakar därtill inte bara djuren ett stort fysiskt lidande, utan även – vilket konstateras i flera av avgörandena – ett utdraget psykiskt lidande i form av ångest och kraftig stress. Av praxisgenomgången framgår vidare att djurplågeribrott som orsakar stort lidande och omfattar ett flertal djur regelmässigt be- döms ha ett straffvärde understigande sex månaders fängelse och mycket sällan leder till annan påföljd än villkorlig dom i förening med dagsböter. Även vid högre straffvärden bestäms påföljden nästan uteslutande till villkorlig dom – i de allra flesta fall i förening med böter och i undantagsfall med en föreskrift om samhällstjänst – efter- som brottet mycket sällan anses vara ett artbrott, eller med andra ord ha ett sådant artvärde att det finns skäl att välja fängelse som påföljd. Genom att djurplågeribrottet sällan anses ha något artvärde finns det heller inte skäl för domstolen att överväga en mer ingripande fri- vårdspåföljd som ett tillräckligt ingripande alternativ till fängelse, t.ex. en villkorlig dom förenad med samhällstjänst eller en ingripande skyddstillsyn i stället för ett fängelsestraff. Högsta domstolens avgörande NJA 2006 s. 339 får anses ha en stor betydelse i detta sammanhang; domstolen konstaterar i fallet att djurplågeri i allmänhet inte är ett artbrott, men att det inte är ute- slutet att djurplågeribrottet under vissa omständigheter kan anses utgöra artbrott. De kriterier som anger som exem- pel på när det kan vara fråga om ett artbrott är sådana särskilda för- svårande omständigheter som avses i 29 kap. 2 § BrB, som exempel- vis särskild hänsynslöshet eller att gärningsmannen för att tillgodose egna intressen eftersatt intresset att motverka lidande hos djur på ett sätt som visar en uppenbar likgiltighet för djurs lidande. Djurplågeribrottet – överväganden och förslag genomgången kan konstateras att det i flera fall kan tyckas att dessa kriterier har varit uppfyllda, men trots detta har brottet inte ansetts utgöra ett artbrott. Slutsatsen kan därför dras att differentieringen i straffmätningen är liten och att det sällan döms ut en ingripande sanktion för de allvarligare fallen av djurplågeri.