sou · H8B351 · 2020-09-02 00:00:00 — Beträffande varor med digitala delar där de digitala delarna ska tillhandahållas kontinuerligt som är längre än , förlorar köparen i stället rätten att reklamera fel på de digitala delarna om köparen underlåter att reklamera felet . Om de digitala delarna i en vara med digitala delar ska tillhandahållas enskilt och fel föreligger till följd av att säljaren inte har uppfyllt sina skyldigheter när det gäller uppdateringar, förlorar köparen rätten att reklamera felet om köparen underlåter att reklamera felet som köparen med fog kan förutsätta att säljaren säkerställer avtalsenligheten. Skälen för förslaget: I artikel 10.1 i varudirektivet anges att säljaren ska ansvara gentemot konsumenten för all bristande avtalsenlighet som föreligger då varorna levererades och som framkommer från den tidpunkten. Enligt artikel 10.2 gäller beträffande varor med digitala delar där köpeavtalet föreskriver ett kontinuerligt tillhandahållande av det digitala innehållet eller den digitala tjänsten att säljaren också ska ansvara för all bristande avtalsenlighet hos det digitala innehållet eller den digitala tjänsten som uppstår eller framkommer från den tidpunkt då varorna med de digitala delarna levererades. Om kontinuerligt tillhandahållande föreskrivs i avtalet ska säljaren ansvara för all bristande avtalsenlighet hos det digitala innehållet eller den digitala tjänsten som uppstår eller framkommer . Enligt artikel 10.3 får medlemsstaterna behålla eller införa längre tidsperioder än de som avses i artikel 10.1 och 10.2. Enligt 20 § första stycket konsumentköplagen ska frågan om varan är felaktig bedömas med hänsyn till dess beskaffenhet när den avlämnas. Säljaren svarar för fel som har funnits även om felet visar sig först . En sluttidpunkt för säljarens ansvar finns i form av den yttersta reklamationsfristen (preskription av rätten att reklamera varan) i 23 § tredje stycket konsumentköplagen. Såvitt gäller flertalet varor gäller alltså enligt direktivet detsamma som enligt 20 § konsumentköplagen – det är tidpunkten för avlämnande/leverans som är avgörande för bedömningen av om fel föreligger. Direktivet föreskriver att säljaren även ska ansvara för fel som visar sig därefter och , men felet måste ha förelegat redan vid avlämnandet. Konsumentköplagens reglering om relevant tidpunkt för felbedömningen bör således bibehållas och flyttas över till den nya lagen som en huvudregel. Som framgått är det vidare enligt direktivet möjligt att bibehålla eller införa längre ansvarsperiod för säljaren än . Det innebär att en yttersta reklamationsfrist/preskriptionstid kan bibehållas. Det är av samma skäl inte heller något problem i förhållande till direktivet att fristen för säljarens ansvarsperiod enligt direktivet påbörjas vid leveransen, medan preskriptionstiden enligt konsumentköplagen startar när köparen tagit emot varan, vilket kan inträffa något . När preskriptionstiden förlängdes från två till skedde det efter en avvägning av fördelarna med en förlängning för konsumenterna mot de negativa konsekvenserna av en förlängning (se prop. 2004/05:13 s. 105 f.). Det har inte framkommit några skäl att nu göra en annan avvägning. Konsumentköplagens reglering bör således även i det avseendet flyttas till den nya lagen. I fråga om varor med digitala delar där de digitala delarna enligt avtalet ska tillhandahållas kontinuerligt ser direktivets reglering annorlunda ut. Där ska säljaren svara även för bristande avtalsenlighet avseende det digitala innehållet eller den digitala tjänsten som uppstår (eller den medlemsstaten väljer) eller, om avtalet löper över än så, . Det redovisade innebär att en särregel om relevant tidpunkt för fel behöver införas för dessa fall. När det gäller minimiperioden uppkommer frågan om direktivets tidsperiod ska väljas eller om intresset av så enhetliga regler som möjligt gör att tidsperioden bör bestämmas till . Det kan konstateras att direktivets särreglering endast gäller den digitala delen av en vara med digitala delar. Säljarens ansvarsperiod avseende det fysiska föremålet följer alltså huvudregeln för varor. Mot den bakgrunden bör minimiperioden även beträffande den digitala delen av varan sättas till . På så sätt uppnås så långt möjligt samma ansvarsperiod för den fysiska delen av varan och den digitala delen. Det är givet att köparen ska ha möjlighet att reklamera som säljaren ansvarar (jämför även artikel 10.4 i varudirektivet). Frågan är om det därutöver bör gälla någon ytterligare tidsperiod för reklamation eller om reklamationsmöjligheten ska upphöra som säljarens ansvar upphör. Utan en sådan extra tidsperiod måste alltså köparen reklamera om felet uppstår . blir det då också fråga om en mycket som köparen inte kan använda varan med digitala delar som tänkt. Treårsfristen i övrigt är enligt svensk rätt absolut. Ett fel som köparen upptäcker före det att fristen löper ut måste ändå reklameras inom fristen. (Se prop. 2001/02:134 s. 58 f. och prop. 2004/05:13 s. 103). Även om den nu aktuella regleringen skiljer sig från den gällande på så sätt att säljaren också ansvarar för senare uppkomna (inte bara senare upptäckta) fel talar enligt utredningens mening intresset av enhetliga regler för att låta fristen vara absolut även när det gäller nu aktuella varor med digitala delar. Regeln bör därför utformas på detta sätt. För varor med digitala delar där de digitala delarna ska tillhandahållas genom ett enskilt tillhandahållande (eller en rad sådana) gäller enligt direktivet att säljaren som utgångspunkt endast ansvarar för fel som föreligger för leveransen (se artikel 10.1 och skäl 31). Digitalt innehåll och digitala tjänster kräver dock normalt uppdateringar för att fungera . Därför har i artikel 10.1 i direktivet gjorts en reservation för regleringen i artikel 7.3. Enligt artikel 7.3 ska säljaren, med de begränsningar som följer av artikel 7.4, säkerställa att köparen informeras om och tillhandahålls uppdateringar som är nödvändiga för att upprätthålla avtalsenligheten hos en vara med digitala delar. Om de digitala delarna ska tillhandahållas genom ett enskilt tillhandahållande gäller skyldigheten som konsumenten skäligen kan förvänta sig. Fel föreligger om bristande avtalsenlighet uppstår till följd av att säljaren åsidosätter sin skyldighet och det har då inte någon betydelse att varan var felfri vid leverans. Preskriptionstiden för att reklamera sådana fel bör följa säljarens ansvarsperiod och alltså bestämmas till den tidsperiod som köparen skäligen kan förvänta sig att avtalsenligheten upprätthålls genom uppdateringar. Vilken tidsperiod det är kommer att variera beroende på varornas och de digitala delarnas typ och syfte och med beaktande av omständigheterna och avtalets natur (se artikel 7.3 a och skäl 31). I 24 § konsumentköplagen finns undantag från tidsfristerna för att reklamera när säljaren har handlat grovt vårdslöst eller i strid mot tro och heder eller om varan är felaktig utifrån sådana säkerhetsaspekter som regleras i 18 §. Regleringen framstår som angelägen att behålla, vilket också bör vara möjligt enligt direktivet, som medger medlemsstaterna stor frihet i fråga om att föreskriva långa tidsfrister för säljarens ansvar (artikel 10.3) och inte kräver regler om reklamation (artikel 12). Det undantag från treårsfristen som finns i 23 § för fall då en garanti eller liknande utfästelse ger köparen rätt att åberopa fel är vidare i enlighet med artikel 17.1 i direktivet och bör således behållas. Om köparen underlåter att i rätt tid hämta eller ta emot en vara som hålls tillgänglig för hans eller hennes räkning gäller enligt 20 § andra stycket konsumentköplagen att säljaren inte svarar för en försämring av varan som inträder efter den tidpunkten och som beror enbart på varans egen beskaffenhet. Om en försämring av varan uppkommer efter avlämnandet, ska varan enligt tredje stycket anses felaktig om försämringen är en följd av säljarens avtalsbrott. Bestämmelsen i andra stycket innebär att risken för varans försämring går över på köparen i en situation när varorna hålls tillgängliga för denne. Den får närmast ses som en reglering som utgör en aspekt på leverans av varan. Innebörden av leverans regleras inte i direktivet (se skäl 38) och regleringen bör därför kunna flyttas över till den nya lagen. Bestämmelsen i tredje stycket är ett förtydligande av säljarens ansvar för vissa följder av dennes avtalsbrott. De situationer som träffas av bestämmelsen torde normalt omfattas av felansvaret enligt direktivet. Bestämmelsen bör kunna behållas. Enligt artikel 10.6 i varudirektivet får medlemsstaterna när det gäller begagnade varor föreskriva att säljaren och konsumenten kan enas om avtalsvillkor eller överenskommelser med en kortare ansvars- period eller preskriptionsfrist än de som föreskrivs i artiklarna 10.1, 10.2och 10.5, förutsatt att den kortare perioden inte är kortare än . Konsumentköplagen innehåller inte någon bestämmelse om att säljarens ansvarsperiod vid begagnade varor ska kunna vara kortare än vid andra typer av varor. Det har inte framkommit något skäl för att nu införa någon sådan bestämmelse. Förslag: Perioden för omvänd bevisbörda avseende om ett fel som visar sig senare har funnits vid avlämnandet ska som huvudregel vara . Om de digitala delarna i en vara med digitala delar ska tillhandahållas kontinuerligt , gäller i stället att ett fel avseende de digitala delarna som visar sig då säljaren svarar för avtalsenligheten, ska anses ha funnits , om inte annat visas eller detta är oförenligt med de digitala delarnas eller felets art. Konsumentköplagens regel om en tidsperiod för omvänd bevisbörda vid köp av byggnadsdelar som är avsedda att utgöra en huvudsaklig del av ett en- eller tvåbostadshus flyttas oförändrad till den nya lagen. Skälen för förslaget: Enligt artikel 11.1 i varudirektivet ska varje brist på avtalsenlighet som framkommer från den tidpunkt då varorna levererades presumeras ha förelegat vid leveranstidpunkten om inte motsatsen bevisas eller presumtionen är oförenlig med varornas karaktär eller den bristande avtalsenlighetens natur. I stället för en ettårsfrist kan medlemsstaterna enligt artikel 11.2 välja en tvåårsfrist. För varor med digitala delar där de digitala delarna ska tillhandahållas kontinuerligt gäller en särregel i artikel 11.3. Som framgått i föregående avsnitt ansvarar i dessa fall säljaren för avtalsenlighet avseende de digitala delarna under hela avtalsperioden och minst som föreslås bli . Ansvaret innefattar även fel som uppstår än den då tillhandahållandet påbörjas. Mot den bakgrunden skulle en presumtionsregel i enlighet med artikel 11.1 sakna praktisk betydelse. I stället anges i artikel 11.3 att bevisbördan med avseende på om det digitala innehållet eller den digitala tjänsten uppvisade avtalsenlighet inom säljarens ansvarsperiod ska åligga säljaren vid bristande avtalsenlighet som framkommer . Det är inte helt lätt att förstå innebörden av artikel 11.3. Direktivet utgår emellertid från att det är konsumenten som ska bevisa att fel föreligger (se skäl 45). Artikel 11.3 kan därför inte uppfattas så att den innebär att bevisbördan är omkastad i det avseendet. Den tolkning som ligger närmast till hands är i stället att bestämmelsen innebär att om köparen kan bevisa att det föreligger fel inom ansvarsperioden så måste säljaren som utgångspunkt bevisa att felet inte förelåg redan från starten av ansvarsperioden. I 20 a § första stycket konsumentköplagen anges att ett fel som visar sig efter det att varan avlämnades ska anses ha funnits vid avlämnandet, om inte annat visas eller detta är oförenligt med varans eller felets art. Regeln är i överensstämmelse med direktivets huvudregel frånsett att tidsperioden för den omvända bevisbördan måste förlängas till och alternativt kan förlängas till . En förlängning till innebär att tidsperioden blir dubbelt så lång jämfört med . Det handlar alltså om en avsevärd förlängning till fördel för konsumenterna. Utredningen har inte funnit något underlag som ger belägg för att för omvänd bevisbörda skulle bidra till en längre livslängd för varor eller ha en positiv påverkan på miljön (jämför SOU 2017:22 s. 337). Enligt direktivet om tillhandahållande av digitalt innehåll gäller en ettårsfrist med omvänd bevisbörda när ett digitalt innehåll eller en digital tjänst tillhandahålls genom ett enskilt tillhandahållande eller en rad sådana och det finns ingen möjlighet att välja en längre frist (se artikel 12.2 i det direktivet). Som konstaterats är utgångspunkten att det finns ett värde i att eftersträva likartade regler när detta är möjligt. Det gäller i nu aktuellt avseende inte minst mot bakgrund av att vid försäljning av en vara som behöver digitalt innehåll eller en digital tjänst för sin funktion kan det ske genom ett enda avtal (vara med digitala delar), varvid presumtionsregeln för varor kommer att gälla, eller genom två separata avtal, varvid presumtionsregeln för avtal om tillhandahållande av digitalt innehåll eller digitala tjänster kommer att gälla för avtalet avseende det digitala innehållet eller den digitala tjänsten. Mot denna bakgrund talar starka skäl för att en ettårsfrist bör väljas som huvudregel när det gäller varor. För varor med digitala delar där de digitala delarna ska tillhandahållas kontinuerligt bör en bevisbörderegel utformad i enlighet med hur utredningen uppfattar artikel 11.3 i varudirektivet införas. Enligt 20 a § andra stycket konsumentköplagen gäller en tvåårig tidsperiod för den omvända bevisbördan vid köp av byggnadsdelar som är avsedda att utgöra en huvudsaklig del av ett en- eller tvåbostadshus. Direktivet medger att en tvåårig tidsperiod behålls. Regeln bör flyttas över oförändrad till den nya lagen. Förslag: Konsumentköplagens regler om att reklamation ska ske inom skälig tid, att en reklamation som skett alltid ska anses ha skett i rätt tid samt om vem reklamation kan lämnas till flyttas till den nya lagen. Skälen för förslaget: Enligt artikel 12 i varudirektivet får medlemsstaterna behålla eller införa bestämmelser om att konsumenten för att utnyttja sina rättigheter är skyldig att upplysa säljaren om bristande avtalsenlighet från den dag då konsumenten upptäckte denna bristande avtalsenlighet. Enligt 23 § första stycket konsumentköplagen får köparen inte åberopa att varan är felaktig om köparen inte lämnar säljaren meddelande om felet inom skälig tid efter det att han eller hon märkt eller borde ha märkt felet. Enligt andra stycket ska ett meddelande som lämnas efter det att köparen märkt felet alltid anses ha lämnats i rätt tid. Bestämmelserna är i överensstämmelse med direktivets reglering. De bör flyttas över till den nya lagen. Enligt 23 § andra och tredje styckena kan reklamation, i stället för till säljaren, lämnas till näringsidkaren vid förmedlingsköp och till annan som åtagit sig att för säljarens räkning avhjälpa fel på varan. Den som åtagit sig att avhjälpa fel för säljarens räkning torde rymmas i direktivets definition av säljare, som bland annat innefattar varje person som agerar för säljarens räkning (artikel 2.3). Förmedlingsfallen regleras inte av direktivet. Båda bestämmelserna kan alltså behållas och bör flyttas till den nya lagen. 6.4Genomförande av bestämmelserna om näringsidkarens ansvarsperiod i direktivet om tillhandahållande av digitalt innehåll 6.4.1Separata bestämmelser om näringsidkarens ansvarsperiod, presumtionsregler vid fel och preskription av rätten att göra ett fel gällande Bedömning: Separata bestämmelser bör införas när det gäller säljarens ansvarsperiod, presumtionsregler vid fel och preskription av rätten att göra ett fel gällande. Skälen för bedömningen: I direktivet om tillhandahållande av digitalt innehåll regleras näringsidkarens ansvarsperiod, presumtionsregler och preskriptionsfrågor i artikel 11.2 och 11.3 och artikel 12.2–12.5. Reglerna har stora likheter med motsvarande regler i varudirektivet, framför allt när det gäller varudirektivets regler om varor med digitala delar. Likheterna talar för ett genomförande genom hänvisning till bestämmelserna om varor. är det fråga om centrala regler i direktivet och det kan bli krångligt med hänvisningar som endast avser delar av bestämmelserna om varor. Det finns också vissa avvikelser samt viss särreglering i direktivet om tillhandahållande av digitalt innehåll. Utredningen bedömer att genomförandet blir tydligast om regleringen placeras i separata bestämmelser i kapitlet om avtal om tillhandahållande av digitalt innehåll eller digitala tjänster. 6.4.2Bedömningen av om fel föreligger Förslag: Frågan om fel föreligger i ett digitalt innehåll eller en digital tjänst ska bedömas med hänsyn till innehållets eller tjänstens beskaffenhet vid tillhandahållandet. Näringsidkaren svarar för fel som har funnits , även om felet visar sig först . Om det digitala innehållet eller den digitala tjänsten ska tillhandahållas kontinuerligt , svarar näringsidkaren i stället för avtalsenligheten . Skälen för förslaget: Artikel 11.2 i direktivet om tillhandahållande av digitalt innehåll behandlar näringsidkarens felansvar när ett digitalt innehåll eller en digital tjänst ska tillhandahållas genom ett enskilt tillhandahållande (eller en rad sådana). Näringsidkaren ska då enligt första stycket vara ansvarig för all bristande avtalsenlighet som föreligger för tillhandahållandet. Bestämmelsen påverkar inte näringsidkarens ansvar för bristande avtalsenlighet till följd av att näringsidkaren inte uppfyllt sina skyldigheter med avseende på uppdateringar. Regleringen är alltså avseende denna typ av avtal likadan som varudirektivets reglering. En huvudregel bör införas i den nya lagen som anger att frågan om fel på ett digitalt innehåll eller en digital tjänst föreligger ska bedömas med hänsyn till innehållets eller tjänstens beskaffenhet vid tillhandahållandet samt att näringsidkaren svarar för fel som funnits även om felet visar sig först . Enligt artikel 11.3 första stycket gäller beträffande digitalt innehåll eller digitala tjänster som ska tillhandahållas kontinuerligt att näringsidkaren i stället ska ansvara för bristande avtalsenlighet som uppstår eller framkommer inom den tidsperiod då det digitala innehållet eller den digitala tjänsten ska tillhandahållas enligt avtalet. I den delen liknar regleringen varudirektivets reglering avseende de digitala delarna i en vara med digitala delar som ska tillhandahållas kontinuerligt men någon minimiperiod för ansvaret anges inte. Det innebär att det är uteslutande avtalsperiodens längd som styr näringsidkarens ansvar. En bestämmelse med denna innebörd bör införas i den nya lagen. Förslag: Ett fel som visar sig efter tillhandahållandet ska anses ha funnits vid tillhandahållandet, om inte annat visas. Om det digitala innehållet eller den digitala tjänsten ska tillhandahållas kontinuerligt , gäller i stället att ett fel som visar sig inom den avtalade perioden ska anses ha funnits om inte annat visas. Presumtionsreglerna gäller inte om näringsidkaren visar att konsumentens hårdvara, programvara eller nätanslutningar inte är förenliga med de tekniska krav som gäller för det digitala innehållet eller den digitala tjänsten och att näringsidkaren före avtalets ingående har informerat konsumenten om dessa tekniska krav på ett tydligt sätt. Konsumenten ska i den utsträckning som kan anses skälig samarbeta med näringsidkaren för att fastställa om det är konsumentens hårdvara, programvara eller nätanslutningar som orsakar den bristande avtalsenligheten. Skyldigheten att samarbeta är begränsad till de tekniskt tillgängliga medel som är minst ingripande för konsumenten. Om konsumenten underlåter att samarbeta och på ett tydligt sätt före avtalets ingående har informerats av näringsidkaren om denna skyldighet, gäller inte presumtionsreglerna om omvänd bevisbörda. Skälen för förslaget: Precis som enligt varudirektivet är utgångspunkten enligt direktivet om tillhandahållande av digitalt innehåll att det är konsumenten som ska bevisa att det föreligger ett fel (bristande avtalsenlighet) på det digitala innehållet eller den digitala tjänsten (se skäl 59). Även i direktivet om tillhandahållande av digitalt innehåll finns däremot bestämmelser om omvänd bevisbörda när det gäller ett fel förelegat. Om tillhandahållandet av digitalt innehåll eller digitala tjänster enligt avtalet ska ske genom ett enskilt tillhandahållande (eller en rad sådana) gäller enligt artikel 12.2 att bevisbördan med avseende på om bristande avtalsenlighet förelåg vid tillhandahållandet åvilar näringsidkaren när det gäller fel som framkommer från den tidpunkt då det digitala innehållet eller den digitala tjänsten tillhandahölls. När avtalet i stället föreskriver att tillhandahållandet ska ske kontinuerligt ska näringsidkaren enligt artikel 12.3 ha bevisbördan för avtalsenlighet inom avtalsperioden, om fel framkommer . Regleringen i artikel 12.2 och 12.3 motsvarar den reglering som gäller enligt varudirektivet (artikel 11.1 och 11.3) för varor med digitala delar, där de digitala delarna på samma sätt kan tillhandahållas genom enskilt tillhandahållande eller kontinuerligt . Någon möjlighet att välja en tvåårsperiod i stället för en ettårsperiod för den omvända bevisbördan i artikel 12.2 finns dock inte (jämför artikel 11.2 i varudirektivet). Artikel 12.3 bör uppfattas på samma sätt som utredningen kommit fram till beträffande artikel 11.3 i varudirektivet. Den ska alltså tolkas så att om konsumenten bevisar att ett fel finns i det digitala innehållet eller den digitala tjänsten ska näringsidkaren ha bevisbördan för att detta fel inte förelegat under hela avtalsperioden. I den nya lagen bör införas bestämmelser motsvarande den nu beskrivna regleringen i direktivet. Enligt artikel 12.4 ska presumtionsreglerna inte gälla om näringsidkaren visar att konsumentens digitala miljö inte är förenlig med de tekniska krav som gäller för det digitala innehållet eller den digitala tjänsten och att näringsidkaren har informerat konsumenten om dessa krav på ett klart och begripligt sätt innan avtalet ingicks. Konsumenten ska enligt artikel 12.5 så långt det rimligen är möjligt och nödvändigt samarbeta med näringsidkaren för att fastställa om orsaken till den bristande avtalsenligheten står att finna i konsumentens digitala miljö. Med konsumentens digitala miljö avses enligt artikel 2.9 hårdvara, programvara och nätanslutningar som används av konsumenten för åtkomst till eller användning av det digitala innehållet eller den digitala tjänsten. Skyldigheten att samarbeta är enligt artikel 12.5 begränsad till de tekniskt tillgängliga medel som är minst ingripande för konsumenten. Om konsumenten underlåter att samarbeta och på ett tydligt och begripligt sätt före avtalets ingående har informerats av näringsidkaren om denna skyldighet, gäller inte presumtionsreglerna om omvänd bevisbörda. Regler om undantag från presumtionsreglerna motsvarande artikel 12.4 och artikel 12.5 bör införas i den nya lagen. 6.4.4Tidsperiod för näringsidkarens felansvar och preskription Förslag: Näringsidkaren svarar endast för fel som visar sig från tillhandahållandet, utom i vissa fall när felet beror på att näringsidkaren inte har uppfyllt sina skyldigheter när det gäller uppdateringar. Om det digitala innehållet eller den digitala tjänsten ska tillhandahållas kontinuerligt , gäller i stället att näringsidkaren svarar för fel som visar sig . Ett krav med anledning av ett fel preskriberas om det inte framställs från utgången av tidsperioden för näringsidkarens felansvar, eller inom den som parterna avtalat. Skälen för förslaget: Enligt artikel 11.2 andra stycket i direktivet om tillhandahållande av digitalt innehåll gäller vid avtal om enskilt tillhandahållande (eller en rad sådana) att medlemsstaterna kan begränsa näringsidkarens ansvar till att gälla och att denna i så fall ska vara räknat från tidpunkten för tillhandahållande.