sou · H8B362 · 2020-11-12 00:00:00 — I första stycket tydliggörs vilka institutioner i EU som har rätt till tillträde och upplysningar, nämligen Europeiska kommissionen, Euro- peiska revisionsrätten samt inspektörer och experter som har utsetts av dessa institutioner. Det läggs till att deras rätt gäller i den ut- sträckning det behövs för att kontrollera att följer dels de EU-bestämmelser som lagen kompletterar, dels EU-bestämmelser om unionens medfinansiering av åtgärder inom lagens tillämpnings- område. I andra stycket finns en upplysning om att 7 § och första stycket om rätt till upplysningar och tillträde inte gäller när kontroller och inspektioner på plats utförs enligt lagen (2017:244) om kontroller och inspektioner på plats av Europeiska byrån för bedrägeribekämp- ning. Paragrafen innehåller en bestämmelse om provtagning och under- sökning enligt lagen, de EU-bestämmelser som lagen kompletterar och föreskrifter som meddelats med stöd av lagen. Den innebär att sådana provtagningar och undersökningar får utföras utan samtycke av ägaren eller en annan rättsinnehavare och ska genomföras på ett sätt som innebär så små olägenheter som möjligt för denne. I mate- riellt hänseende motsvarar den 4 § tredje stycket lagen (2006:806) om provtagning på djur, m.m. Övervägandena finns i avsnitt 17.7. Avlivning som är nödvändig för en undersökning Paragrafen handlar om avlivning som är nödvändig för att genom- föra en undersökning eller provtagning exempelvis vid misstanke om smitta. Bestämmelsen motsvarar delvis 3 § epizootilagen (1999:657). Övervägandena finns i avsnitt 17.7. Beslutet om avlivning får fattas av den myndighet eller officiella veterinär som genomför undersökningen. Den ansvariga myndig- heten får även överlämna uppgiften till en veterinär. Till skillnad från vad som gäller enligt epizootilagen krävs det inte att det finns en misstanke om att djuret är smittat med en sjukdom. Det krävs inte heller att det är fråga om en åtgärdssjukdom. Däremot krävs det att avlivningen är nödvändig för att djuret man ska kunna genomföra undersökningen eller ta provet. Skyldighet att lämna hjälp Paragrafen innehåller en bestämmelse som innebär att det gäller en skyldighet för den som är föremål för offentlig kontroll och annan offentlig verksamhet att tillhandahålla den hjälp som behövs för att kontrollen ska kunna genomföras. Övervägandena finns i avsnitt 17.6. Bestämmelsen motsvarar 11 § lagen om kontroll av husdjur, m.m. med de ändringar som föreslås i lagrådsremissen En anpassning av bestämmelser om kontroll i livsmedelskedjan till EU:s nya kontroll- förordning. I bestämmelsen ges det en upplysning om att den gäller utöver vad som följer om skyldighet för den som är föremål för offentlig kontroll eller annan offentlig verksamhet att lämna hjälp enligt i artikel 15.2 och 15.6 i den nya kontrollförordningen och i 10.5 i EU:s djurhälsoförordning. Paragrafen innehåller bemyndiganden att meddela föreskrifter om delegering till veterinärer och andra fysiska personer av annan offentlig verksamhet enligt lagen som inte faller inom tillämpningsområdet för artikel 14 i EU:s djurhälsoförordning. Övervägandena finns i avsnitt 6.3.4. Punkten 1 reglerar möjligheten att i andra fall än som avses i 2 § andra stycket meddela föreskrifter om delegering av provtagning och undersökning och beslut om sådana åtgärder. Punkten 2 reglerar möjligheten att i andra fall än som avses i 2 § andra stycket meddela föreskrifter om delegering av beslut i det enskilda fallet om förebyggande åtgärder och bekämpningsåtgärder och om upphävande av sådana beslut. Punkten 3 reglerar möjligheten att i andra fall än som avses i 2 § andra stycket meddela föreskrifter om delegering av praktiskt utför- ande av förebyggande åtgärder och bekämpningsåtgärder. Det är enligt artikel 31.3 i EU:s kontrollförordning inte tillåtet att delegera beslut om åtgärder vid bristande efterlevnad. Regeringen kan med stöd av bestämmelsen meddela föreskrifter om delegering till en officiell veterinär enligt lagen (2009:1254) om offi- ciella veterinärer när det gäller befogenheten att utfärda officiella intyg vid export av sändningar av djur och varor till tredjeländer enligt artiklarna 86–90 i EU:s kontrollförordning. Övervägandena finns i avsnitt 12.12.4. Paragrafen innehåller bemyndiganden att meddela föreskrifter om offentlig kontroll och annan offentlig verksamhet och om vissa skyl- digheter för kontrollmyndigheter och enskilda. Övervägandena finns i avsnitt 6.4 och 21.16. Bemyndigandet i punkt 1 gäller föreskrifter om offentlig kontroll och annan offentlig verksamhet som riktar sig till kommuner, organ eller fysiska personer. Föreskrifter om de statliga myndigheternas uppgifter kan meddelas med stöd av 8 kap. 7 § regeringsformen. Bemyndigandet i punkt 2 gäller föreskrifter om skyldighet för en kontrollmyndighet, ett organ med delegerade uppgifter eller en fysisk person som har delegerats vissa uppgifter att lämna information till . Bemyndigandet i punkt 3 avser föreskrifter om skyldighet för ett organ med delegerade uppgifter eller en fysisk person som har dele- gerats vissa uppgifter att lämna information och ge in handlingar till den myndighet som delegerat uppgiften. Bemyndigandet komplet- terar de skyldigheter som följer av artikel 32 i EU:s kontrollförord- ning. Bestämmelserna i paragrafen motsvarar 12 § lagen (2006:806) om provtagning på djur, m.m. enligt förslaget i lagrådsremissen En anpassning av bestämmelser om kontroll i livsmedelskedjan till EU:s nya kontrollförordning. Paragrafen innehåller bestämmelser om förelägganden och vite. Över- vägandena finns i avsnitt 17.8. Bestämmelserna i paragrafen motsvarar bl.a. 13 § epizootilagen (1999:657) med de ändringar som föreslås i lagrådsremissen En an- passning av bestämmelser om kontroll i livsmedelskedjan till EU:s nya kontrollförordning. Första stycket reglerar möjligheten för en kontrollmyndighet att besluta om förelägganden. Rätten att besluta om förelägganden inne- fattar en möjlighet att besluta om förbud, jfr 8 kap. 9 § djurskydds- lagen (2018:1192) och prop. 2017/18:147 s. 333. Av andra stycket följer att förelägganden får förenas med vite. Allmänna bestämmelser om vite finns i lagen (1985:206) om viten. Paragrafen innehåller en bestämmelse om rättelse. Övervägandena finns i avsnitt 17.8. Bestämmelsen motsvarar bl.a. 13 a § epizootilagen (1999:657) i den lydelse som föreslås i lagrådsremissen En anpassning av bestäm- melser om kontroll i livsmedelskedjan till EU:s nya kontrollförordning. Paragrafen innehåller en bestämmelse om skyl- dighet att lämna hjälp vid utövande offentlig kontroll eller verk- ställighet av beslut. Den motsvarar i sak bl.a. 14 § epizootilagen (1999:657). Övervägandena finns i avsnitt 17.9. Straff, sanktionsavgift och förverkande Underlåtelse att fullgöra anmälningsplikt I paragrafen föreskrivs att böter eller fängelse i högst ska följa på underlåtelse att fullfölja anmälningsplikt enligt 3 kap. 1 eller 2 § avseende en förtecknad åtgärdssjukdom eller transmissibel spongi- form encefalopati eller att tillkalla veterinär enligt 3 kap. 3 §. Över- vägandena finns i avsnitt 18.9, 18.10.1–18.10.3, 18.10.5 och 18.10.6. Enligt första stycket är det straffbelagt för veterinärer, aktörer och andra som omfattas av en anmälningsplikt vid misstanke om eller ett påvisat fall av en förtecknad åtgärdssjukdom att inte i rätt tid fullgöra sin skyldighet. Straffansvar enligt första stycket ådöms även den som underlåtit att i rätt tid anmäla misstanke om eller ett påvisat fall av transmissibel spongiform encefalopati. Andra stycket avser enbart aktörer och gäller om det förekommer onormal dödlighet eller andra tecken på allvarlig sjukdom hos djur som aktören ansvarar för, produktionen har minskat väsentligt med obestämd orsak eller det hos produkter som aktören ansvarar för finns tecken som tyder på att det förekommer allvarlig sjukdom hos djur. I samtliga dessa fall är aktören skyldig att utan onödigt dröjs- mål tillkalla en veterinär. En underlåtelse att fullgöra detta kan straffas enligt andra stycket. För straffansvar enligt paragrafen krävs uppsåt eller oaktsamhet. Detta innebär bl.a. att den som inte haft misstanke om att det före- ligger ett fall av en förtecknad åtgärdssjukdom eller transmissibel spongiform encefalopati inte heller kan ställas till ansvar enligt första stycket om han eller hon inte gör en anmälan. Överträdelser av vissa bestämmelser i förordning (EG) nr 999/2001 I paragrafen föreskrivs att böter eller fängelse i högst ska ådömas för den som med uppsåt eller av oaktsamhet bryter mot så- dana bestämmelser om hantering av specificerat riskmaterial, om fram- ställning eller användning av animaliska produkter eller om överlåtelse av djur eller andra produkter än livsmedel, som finns i Europaparla- mentets och rådets förordning (EG) nr 1999/2001. Bestämmelsen motsvarar 20 § första stycket 3 epizootilagen (1999:657) med den skillnaden att straffskalan skärps. Övervägandena finns i avsnitt 18.9, 18.10.1–18.10.3, 18.10.5 och 18.10.6. Underlåtenhet att vidta åtgärder för att förhindra smittspridning I paragrafen föreskrivs att böter eller fängelse i högst ska följa på viss underlåtenhet att vidta åtgärder för att förhindra smittsprid- ning. Övervägandena finns i avsnitt 18.9, 18.10.1–18.10.3, 18.10.5 och 18.10.6. Bestämmelsen avser endast aktörer. Straffansvaret gäller en aktör som i samband med ett misstänkt eller konstaterat utbrott i landet av en åtgärdssjukdom är skyldig att slakta eller avliva djur, att utföra smittrening eller att destruera, bearbeta, omvandla eller behandla döda djur, produkter, andra varor, avfall och annat material som kan sprida smitta, och som med uppsåt eller av oaktsamhet underlåter att fullgöra denna skyldighet. I praktiken handlar det om att en ansvarig myndighet, normalt , fattat beslut eller meddelat föreskrifter om exempelvis slakt av djur som misstänks vara smittade. Den som trotsar beslutet kan dömas i enlighet med bestämmelsen, förutsatt att det föreligger uppsåt eller oaktsamhet. Bristande försiktighet i en restriktionszon I bestämmelsen föreskrivs att böter eller fängelse i högst ska följa på vissa gärningar, som närmare beskrivs i tre punkter. Över- vägandena finns i avsnitt 18.9, 18.10.1–18.10.3, 18.10.5 och 18.10.6. Ansvar enligt samtliga tre punkter förutsätter att det har upp- rättats en restriktionszon. Med restriktionszon avses en zon där det tillämpas restriktioner för förflyttning av vissa djur eller produkter eller andra åtgärder för sjukdomsbekämpning i syfte att förhindra att sjukdomen sprids till områden där det inte tillämpas några restriktioner (artikel 4.41 i EU:s djurhälsoförordning). Straffansvar förutsätter i samtliga fall uppsåt eller oaktsamhet. Det krävs inte att oaktsamheten har varit grov. Punkten 1 innebär att den som olovligen eller utan att iaktta den försiktighet som krävs, förflyttar djur, produkter, fordon eller andra material eller ämnen inom eller från en restriktionszon kan straffas, om förflyttningen sker på ett sätt som orsakar eller kan orsaka en risk för spridning av smittan. Bestämmelsen omfattar både förflytt- ningar som sker i strid med tillämpliga föreskrifter eller beslut och sådana förflyttningar som i och för sig är tillåtna, men där personen i fråga agerar oförsiktigt. I det senare fallen krävs inte enligt orda- lydelsen att någon föreskrift eller något beslut har överträtts, men detta torde i praktiken vara en förutsättning för straffansvar. Det kan knappast hävdas att någon som följt alla tillämpliga föreskrifter och beslut för förflyttningar inom eller från en restriktionszon uppsåt- ligen eller av oaktsamhet har agerat oförsiktigt. En ytterligare förut- sättning för straffansvar är att förflyttningen skett på ett sådant sätt att den orsakar eller i varje fall kan orsaka en risk för spridning av smittan. Punkten 2 tar sikte på den som olovligen eller utan att iaktta den försiktighet som krävs, förflyttar sig till eller från en anläggning inom en restriktionszon på ett sätt som orsakar eller kan orsaka en risk för spridning av smittan. Det som sagts angående punkten 1 angående förutsättningarna för straffansvar är tillämpligt även be- träffande denna punkt. Straffansvar kan alltså aktualiseras både för den som agerar olovligen och för den som i och för sig har rätt att exempelvis besöka en anläggning men som i samband med besöket agerar på ett sätt som kan orsaka risk för smittspridning. Ett exempel på ett sådant oförsiktigt agerande kan vara att besökaren underlåter att byta kläder eller att rengöra sina skor när han eller hon lämnar anläggningen, när detta krävs för att motverka smittspridning. Straff- ansvar kan i teorin åläggas även om det inte finns några föreskrifter eller beslut som klargör vilket agerande som krävs av besökare. I praktiken torde det dock vara en förutsättning för att uppsåt eller oaktsamhet ska anses föreligga att det finns en föreskrift eller ett beslut där det framgår vad den som besöker anläggningen har att följa, eller att personen i fråga bryter mot ett tillträdesförbud. I punkten 3 föreskrivs om straff för den som inom en restrik- tionszon underlåter att vidta nödvändiga fysiska skyddsåtgärder, skötselåtgärder och andra biosäkerhetsåtgärder och därigenom orsakar eller kan orsaka en risk för spridning av den smitta som föranlett inrättandet av restriktionszonen. Enligt sin ordalydelse förutsätter bestämmelsen för sin tillämpning inte att den enskilde överträder någon föreskrift eller något beslut. För att uppsåt eller oaktsamhet ska anses föreligga i det konkreta fallet torde det dock i praktiken krävas att det är fråga om en sådan överträdelse. Övervägandena finns i avsnitt 18.9, 18.10.1–18.10.3, 18.10.5 och 18.10.6. Bestämmelsen reglerar straffansvaret för veterinärer som inte fullgör de åligganden att vidta preliminära åtgärder som följer av 4 kap. 2– 4 §§. Om ett sådant åsidosättande sker med uppsåt eller av oaktsam- het döms till böter eller fängelse i högst . I paragrafen föreskrivs att böter ska följa på vissa gärningar, i de fall dessa inte ska leda till ansvar enligt 1–5 §§. Övervägandena finns i avsnitt 18.9, 18.10.2, 18.10,4, 18.10.5, 18.10.7. I första stycket, som består av tre punkter, finns bestämmelser om överträdelser av bestämmelser i djurhälsolagen och föreskrifter och beslut som har meddelats med stöd av lagen. Det följer av punkten 1, som för läsbarhetens skull har delats upp i en bokstavslista, att böter ska ådömas den som med uppsåt eller av oaktsamhet överträder föreskrifter och beslut som har meddelats med stöd av de bemyndiganden som räknas upp i punkten 1 a)–1 i). De bemyndiganden som avses handlar om a)kompletteringar av de EU-bestämmelser som kompletterar lagen (1 kap. 6 §), b)allmänna förebyggande åtgärder (2 kap. 1 §), c)provtagning och djurhälsobesök samt anmälningsplikt (3 kap. 4 § eller 5 § 2 eller 3), d)sjukdomsspecifika föreskrifter eller beslut om förebyggande och bekämpning, inklusive beslut om nationella nödåtgärder (4 kap. 7–13 §§), e)krav på godkännande eller registrering av anläggningar eller till- stånd att bedriva en viss verksamhet eller förbud mot användning av anläggningar som inte uppfyller krav på registrering, krav på registrering av aktörer och sällskapsdjurshållare, krav på märk- ning och registrering av djur och avelsmaterial samt på identitets- handlingar för djur, krav på förflyttningsdokument och andra dokument för identifiering och spårning av djur samt krav på journalföring och uppgiftslämnande (5 kap. 1 §), f)förflyttningar inom unionen (6 kap. 1 §), g)införsel och export (7 kap. 3 §), h)krav på särskilt tillstånd och andra villkor för förflyttning av säll- skapsdjur utan kommersiellt syfte från en annan EU-medlemsstat eller från ett tredjeland eller ett territorium (8 kap. 2 §), och i)att djur som omfattas av frivillig kontroll enligt lagen får överlåtas under särskild beteckning (9 kap. 4 §). I punkten 2 föreskrivs om straff för den som i annat fall än som avses i 1 § inte fullgör sin anmälningsplikt enligt 3 kap. 1 eller 2 §. Det som avses är anmälningsplikt avseende förtecknade sjukdomar som inte är åtgärdssjukdomar och icke förtecknade sjukdomar. Enligt punkten 3 straffbeläggs överträdelser av bestämmelser i djurhälsolagen om införsel och export och om förflyttning av säll- skapsdjur utan kommersiellt syfte från en annan medlemsstat eller från ett tredjeland eller ett territorium (7 kap. 1 eller 2 § och 8 kap. 1 §). Andra stycket reglerar överträdelser av de EU-bestämmelser som lagen kompletterar och beslut som meddelats med stöd av dessa. Straffansvar ska inte utkrävas om överträdelsen avser bestämmelser om myndighetsutövning. Straffansvar ska inte heller utkrävas om överträdelsen avser bestämmelser i kontrollförordning eller delegerade akter eller genomförandeakter till den förordningen. Detta gäller oavsett om bestämmelsen handlar om myndighetsutövning eller inte. Straffansvar enligt både första och andra stycket förutsätter upp- såt eller oaktsamhet. Det krävs inte att oaktsamheten är grov, vilket utgör en ändring i förhållande till sådana överträdelser som har omfattats av straffbestämmelserna i lagen (2006:806) om prov- tagning på djur, m.m. eller lagen (2006:807) om kontroll av husdjur, m.m.Bestämmelserna är subsidiära till straffbestämmelserna som har fängelse i straffskalan och ska alltså inte tillämpas på överträd- elser som ska leda till ansvar enligt 1–5 §§. Straffbestämmelserna ska inte heller tillämpas om gärningen kan leda till sanktionsavgift, se 7 §. Detta har särskilt betydelse när det gäller straffbestämmelsen i första stycket e), eftersom sanktionsavgift kan föreskrivas i fråga om överträdelser av föreskrifter som meddelats med stöd av vissa av bemyndigandena i 5 kap. 1 §, se 8 §. Av tredje stycket framgår att det inte ska dömas till ansvar i ringa fall. Där förtydligas även vad som avses med ringa fall. Fall där det inte ska dömas till ansvar I paragrafen finns bestämmelser om straffbestämmelsernas förhåll- ande till och lagen (2000:1225) om straff för smuggling och om förhållandet mellan vite och straff samt sanktionsavgift och straff. Övervägandena finns i avsnitt 18.10.9 och 18.11.3. Enligt första stycket är straffbestämmelserna i lagen subsidiära till bestämmelserna i och lagen om straff för smuggling, om gärningen är belagd med samma eller strängare straff enligt en straffbestämmelse i endera av dessa lagar. Bestämmelsen har utfor- mats med 10 kap. 8 § djurskyddslagen (2018:1192) som förlaga, med den skillnaden att även lagen om straff för smuggling omfattas. Av andra stycket följer att det från den tidpunkt då det inleds en domstolsprocess om utdömande av vite föreligger hinder mot att döma till straffansvar för samma gärning. Detta överensstämmer med den ändring som föreslås i bl.a. 20 § tredje stycket epizootilagen (1999:657) i lagrådsremissen En anpassning av bestämmelser om kontroll i livs- medelskedjan till EU:s nya kontrollförordning. I tredje stycket regleras förhållandet mellan straff och sanktions- avgifter på så sätt att det föreskrivs att det inte ska dömas till ansvar enligt 6 § om gärningen kan leda till sanktionsavgift. Sanktionsavgift har med andra ord företräde framför straffbestämmelser med enbart böter i straffskalan. Bestämmelsen har utformats med 30 § tredje stycket livsmedelslagen (2006:804) som förlaga. Genom paragrafen införs sanktionsavgifter på djurhälsoområdet. Övervägandena finns i avsnitt 18.9, 18.11.1, 18.11.2 och 18.11.5 I första stycket bemyndigas regeringen att meddela föreskrifter om skyldighet att betala sanktionsavgifter. Enligt punkten 1 får sådana föreskrifter avse den som påbörjar en registreringspliktig verksam- het utan att någon anmälan har gjorts. Enligt punkten 2 får avgift även påföras den som påbörjar en verksamhet som kräver god- kännande eller tillstånd utan att den har godkänts eller fått tillstånd. Enligt punkten 3 får regeringen föreskriva att sanktionsavgift ska betalas av den som brister när det gäller att uppfylla krav på journal- föring eller annan dokumentation. Vilka överträdelser som kan leda till sanktionsavgift preciseras i föreskrifter som regeringen med- delar. I andra stycket anges att avgiftens storlek ska framgå av regering- ens föreskrifter. Avgiften ska uppgå till och högst . När regeringen meddelar föreskrifter om avgiftens storlek ska hänsyn tas till hur allvarlig överträdelsen är och till be- tydelsen av den bestämmelse som överträdelsen avser. Med över- trädelsens allvar avses överträdelsens omfattning och den typiska fara som överträdelsen medför. Kriteriet betydelsen av den bestäm- melse som överträdelsen avser tar sikte på bestämmelsen som sådan och dess skyddsintresse. I tredje stycket anges att sanktionsavgiften ska tillfalla staten. Paragrafen innehåller bestämmelser om förutsättningarna för uttag- ande av sanktionsavgift. Övervägandena finns i avsnitt 18.11.4–18.11.6. Av bestämmelsen följer att en sanktionsavgift ska tas ut även om överträdelsen inte har skett uppsåtligen eller av oaktsamhet, dvs. strikt ansvar ska gälla. Sanktionsavgift ska dock inte ska tas ut om det är oskäligt. Både objektiva och subjektiva omständigheter ska beaktas vid denna prövning. För att underlätta tillämpningen inne- håller bestämmelsen en uppräkning av omständigheter som särskilt ska beaktas vid prövningen av om det skulle vara oskäligt att ta ut avgiften. Det anges att det särskilt ska beaktas om överträdelsen har berott på sjukdom som medfört att den avgiftsskyldige inte förmått att på egen hand göra det som ålegat honom eller henne och inte heller förmått att uppdra åt någon annan att göra det. Det ska vidare särskilt beaktas om överträdelsen annars berott på en omständighet som den avgiftsskyldige varken kunnat eller borde ha förutsett och inte heller kunnat påverka. Slutligen ska särskilt beaktas vad den avgiftsskyldige har gjort för att undvika att en överträdelse skulle inträffa. Bristande betalningsförmåga, att en verksamhet är nystartad, okunskap om gällande regler, glömska, tidsbrist eller dåliga rutiner bör inte medföra befrielse från avgift. Någon möjlighet till jämkning av sanktionsavgifter finns inte. Övervägandena finns i avsnitt 18.11.7, 18.11.8 och 18.11.12. I första stycket anges att det är kontrollmyndigheten som beslutar om sanktionsavgifter. Enligt andra stycket ska den som anspråket riktas mot ha getts tillfälle att yttra sig innan en sanktionsavgift beslutas. Möjligheten att göra undantag från kommunikationsskyldigheten enligt 25 § för- valtningslagen (2017:900) gäller därmed inte vid beslut om en sank- tionsavgift. I övrigt gäller dock förvaltningslagens bestämmelse om kommunikation, såsom vilket material som ska kommuniceras och hur kommunikationen ska genomföras. Om den enskilde inte har getts tillfälle att yttra sig från det att överträdelsen skedde får någon sanktionsavgift inte beslutas. När det gäller över- trädelser som är perdurerande, dvs. pågående, börjar preskriptions- tiden löpa först när överträdelsen har upphört. Bestämmelsen syftar till att ge den avgiftsskyldige möjlighet att påtala eventuella felaktig- heter och omständigheter i utredningsmaterialet som kan utgöra skäl för befrielse från avgift innan beslut fattas. Om rättelse vidtas i detta skede innebär det dock inte att möjligheten att påföra en sanktions- avgift bortfaller. Så snart förutsättningarna har uppkommit kan en sanktionsavgift påföras även om omständigheterna ändras innan beslut meddelas. Bestämmelsen har utformats efter förebild i 30 c § livsmedelslagen (2006:804). I paragrafen föreskrivs att det inte får beslutas om en sanktionsavgift för en överträdelse som omfattas av ett föreläggande om vite om överträdelsen ligger till grund för en domstolsprocess om utdöman- de av vitet. Bestämmelsen syftar till att motverka att dubbla sank- tioner, dvs. vite och sanktionsavgift, förekommer för en och samma överträdelse. Bestämmelsen har utformats efter förebild i 30 d § livsmedelslagen (2006:804). Övervägandena finns i avsnitt 18.11.3.