sou · H8B357 · 2020-10-08 00:00:00 — Den problematiken kan som utgångspunkt inte åtgärdas med ändringar i det straffrättsliga eller straffprocessuella systemet med mindre än att rättssäkerheten äventyras. Bedömning: Allmänna regler om preskription bör gälla för den föreslagna nya brottstypen hedersbrott. Bestämmelser om bortfallande av påföljd (s.k. preskription) finns i Utgångspunkterna anges i 1 §: Påföljd må ej ådömas, med mindre den misstänkte häktats eller erhållit del av åtal för brottet inom , om å brottet ej kan följa svårare straff än fängelse , , om svåraste straffet är högre men icke över fängelse , , om svåraste straffet är högre men icke över fängelse , , om svåraste straffet är fängelse , , om fängelse på livstid kan följa å brottet. Innefattar en handling flera brott, må utan hinder av vad nu sagts på- följd ådömas för alla brotten, så länge påföljd kan ådömas för något av dem. Vissa mycket allvarliga brott preskriberas, enligt 2 §, dock aldrig. ingår våldtäktsbrott mot barn och könsstymp- ningsbrott mot barn i den uppräkningen.38 För det föreslagna nya hedersbrottets del är preskriptionstiden för brottstypen , förutsatt att straffskalans maximum bestäms till fängelse (se avsnitt 9.2). Liksom vad beträffar de s.k. fridskränkningsbrotten kan den nya brottstypen hedersbrott inte sägas beskriva ett löpande (s.k. per- durerande) brott, utan på samma sätt som dessa brottstyper består hedersbrottet av ett antal självständigt straffbelagda gärningar. Det innebär, som konstaterades i samband med att de s.k. fridskränk- ningsbrotten infördes, att de enskilda brottsliga gärningarna preskri- beras särskilt, gärning för gärning. Därmed måste även preskriptions- Se även prop. 2019/20:69, bet. 2019/20:JuU22, rskr. 2019/20:197. tiderna för de brottstyper som ingår i konstruktionen av ett heders- brott i ett enskilt fall beaktas.39 Exempelvis gäller för brottstypen olaga hot, av normalgraden, straffskalan böter–fängelse (4 kap. 5 § första stycket ) och därmed preskriptionstiden (35 kap. 1 § första stycket 1 ). bortfaller alltså möjligheten att inkludera ett olaga hot i en konstruktion av ett hedersbrott, om den misstänkte inte har häktats eller fått del av åtal för brottet. Preskriptionstiden räknas, enligt 4 § första stycket, som huvud- regel från tidpunkten för brottet. I samma paragrafs andra stycke finns dock en undantagsregel, enligt vilken preskriptionstiden ska räk- nas från den dag då målsäganden fyller eller skulle ha fyllt av- seende brott enligt 1.6 kap. 4–6, 8 och 9 §§ eller försök till sådana brott, 2.6 kap. 1–3, 10 och 12 §§ eller försök till brott enligt 6 kap. 1, 2 och 12§§, om brottet begåtts mot en person som inte fyllt , 3.16 kap. 10 a § första och sjätte styckena eller försök till sådana brott, om brottet avser skildring av barn i pornografisk bild och en tillämpning av första stycket inte leder till att möjligheten att döma ut påföljd bortfaller senare, 4.2 § lagen (1982:316) med förbud mot könsstympning av kvinnor eller försök till sådant brott, om brottet begåtts mot en person som inte fyllt . Frågan är då om gärningar enligt den föreslagna nya brottstypen hedersbrott ska preskriberas från tidpunkten för brottet/brotten, en- ligt huvudregeln, eller från den dag då målsäganden fyller eller skulle ha fyllt , vilket gäller för sexualbrott mot barn m.m.40 I denna del konstaterar vi återigen att det föreslagna nya hedersbrottet har konstruerats med inspiration från de s.k. fridskränkningsbrotten i 4 kap. 4 a § . Dessa brottstyper består, som vi har angett, av ett antal självständigt straffbelagda gärningar, vilket i sin tur innebär att de enskilda gärningarna preskriberas särskilt, gärning för gärning. Enligt vår uppfattning skulle en särreglering av preskription för hedersbrott mot målsägande under i praktiken innebära en särreglering avseende alla de enskilda brottstyper, exempelvis miss- handel, ringa brott, olaga hot av normalgraden och ofredande, som kan ingå i ett hedersbrott. Stor försiktighet är därmed påkallad i sam- 1997/98:55 s. 131 f. Se även , , och , Brotten mot person och förmögenhetsbrotten, 2 uppl., 2015 s. 67. 40Grunderna för denna särbehandling berörs bl.a. i prop. 2019/20:69 s. 32 f. band med dessa överväganden. Enligt vår uppfattning finns det inte tillräckliga skäl för att frångå huvudregeln om preskription efter vad som gäller för var och en av de brottstyper som kan ingå i det före- slagna nya hedersbrottet. I detta sammanhang noterar vi att en mer all- män översyn av preskriptionsbestämmelserna har inletts 2020.41 Förslag: Svensk domsrätt ska föreligga för den föreslagna nya brottstypen hedersbrott utan hinder av det generella kravet på s.k. dubbel straffbarhet. I enlighet med detta ändras 2 kap. 2 § fjärde stycket på så sätt att det i det stycket tas in en hän- visning till den av oss föreslagna nya bestämmelsen i 4 kap. brotts- balken. I fråga om gärningar begångna utomlands bör skiljas mellan två huvudsakliga frågor: för det första (den straffrättsliga) frågan om gärningen över huvud taget är att betrakta som ett brott enligt svensk strafflagstiftning (svenskt brott) och för det andra (den processrättsliga) frågan om svensk domstol är behörig att döma över brottet (svensk domsrätt). Det nya hedersbrottet är ett svenskt brott oavsett var det begås I fråga om brottstyper som regleras i är utgångspunkten att de är universellt tillämpliga och alltså inte har några territoriella begränsningar. När det kommer till brotten mot person (3–6 kap. ) anses alla brottstyper utom arbetsmiljöbrott vara svenska brott oavsett var de förövas.42 41Se dir. 2020:91. 42Se t.ex. , och , Kriminalrättens grunder, 2 uppl., 2013 s. 180–189. Det nya hedersbrottet – som föreslås placeras bland brotten mot frihet och frid, vilka utgör en delmängd av brotten mot person, i 4 kap. – syftar till att skydda enskilda människor mot våld och hot om våld och i övrigt skydda deras fysiska integritet samt frihet och frid. Det finns sett till bestämmelsens skyddsintresse ingen särskild koppling till svenska intressen eller svenskt territo- rium. Därmed framstår det som självklart att ett hedersbrott är ett brott mot svensk strafflagstiftning oavsett var i världen det begås. Svensk domsrätt föreligger även för gärningar begångna utomlands Den grundläggande bestämmelsen om svensk domsrätt avseende brott begångna utomlands finns i 2 kap. 2 § . Paragrafens första stycke ger – läst isolerad – stöd för en långtgående domsrätt: För brott som begåtts utom riket döms efter svensk lag och vid svensk domstol, om brottet begåtts 1.av svensk medborgare eller av utlänning med hemvist i , 2.av utlänning utan hemvist i , som efter brottet blivit svensk medborgare eller tagit hemvist här i riket eller som är dansk, finsk, isländsk eller norsk medborgare och finns här, 3.av annan utlänning som finns här i riket och på brottet enligt svensk lag kan följa fängelse , eller 4.i utövningen av ett svenskt företags näringsverksamhet och det är fråga om givande av muta, grovt givande av muta eller handel med in- flytande enligt 10 kap. 5 d § 2. I paragrafens andra och tredje stycke uppställs dock – mot bakgrund av den folkrättsliga principen om reciprocitet/ömsesidighet och den s.k. non-interventionsprincipen43 – bl.a. ett krav på s.k. dubbel straff- barhet, som på ett påtagligt sätt inskränker den svenska domsrätten med avseende på gärningar som inte är brott på gärningsorten eller om straffskalan är lindrigare där (ska som utgångspunkt inte utdöma straff för gärningar som är straffria i gärningslandet efter- som gärningslandet i så fall skulle kunna anses ha en rätt att bestraffa människor för gärningar som begåtts i och som inte är kri- minaliserade här): 43Se om non-interventionsprincipen t.ex. , Internationell straffrätt, 2 uppl., 2013 s. 44–65. Första stycket gäller inte, om gärningen är fri från ansvar enligt lagen på gärningsorten eller om den begåtts inom område som inte tillhör någon stat och enligt svensk lag svårare straff än böter inte kan följa på gär- ningen. I fall som avses i denna paragraf får inte dömas till påföljd som är att anse som strängare än det svåraste straff som är föreskrivet för brottet enligt lagen på gärningsorten. Vissa undantag från kravet på s.k. dubbel straffbarhet har dock tagits in i paragrafens fjärde stycke (i dessa fall gör – med hänsyn till den här bedömda stora vikten av lagföring – avsteg från recipro- citetstanken): De inskränkningar av svensk domsrätt som anges i andra och tredje styckena gäller inte för brott som avses i 1.4 kap. 1 a och 4 c §§ och 16 kap. 10 a § första stycket 1 och femte stycket eller försök till sådana brott, 2.4 kap. 4 § andra stycket varigenom någon förmåtts att ingå ett sådant äktenskap eller en sådan äktenskapsliknande förbindelse som avses i 4 c § eller försök till sådant brott, eller 3.6 kap. 1–6, 8, 9 och 12 §§ eller försök till brott enligt 6 kap. 1, 2, 4–6, 8, 9 och 12 §§, om brottet begåtts mot en person som inte fyllt . Vissa ytterligare avsteg från kravet på s.k. dubbel straffbarhet görs i 2 kap. 3 och 3 a §§ . I 3 § 7 finns exempelvis en allmän bestämmelse om att svensk domsrätt föreligger om det lindrigaste straffet enligt svensk lag är fängelse . Frågan kan då sägas vara om kravet på s.k. dubbel straffbarhet bör gälla för den föreslagna nya brottstypen – hedersbrott – eller om ett sådant brott, liksom exempelvis människohandel (4 kap. 1 a § brotts- balken) och äktenskapstvång (4 kap. 4 c § ), bör omfattas av undantagsbestämmelsen i 2 kap. 2 § fjärde stycket . Här ska en jämförelse göras med bestämmelsen i 4 kap. 4 c § brotts- balken om äktenskapstvång. Den paragrafen har följande lydelse: Den som genom olaga tvång eller utnyttjande av utsatt belägenhet för- mår en person att ingå ett äktenskap som är giltigt i den stat där det ingås, i den stat enligt vars lag det ingås eller i en stat i vilken minst en av makarna är medborgare eller har hemvist döms för äktenskapstvång till fängelse i högst . Detsamma gäller den som på sätt som anges i första stycket förmår någon att ingå en äktenskapsliknande förbindelse, om den ingås enligt regler som gäller inom en grupp och som 1.innebär att parterna betraktas som makar och anses ha rättigheter eller skyldigheter i förhållande till varandra, och 2.innefattar frågan om upplösning av förbindelsen. När 4 kap. 4 c § infördes uttalades följande om doms- rätt i förarbetena:44 De relativt fåtaliga brott som är undantagna från kravet på dubbel straff- barhet är i stor utsträckning brott som är straffbelagda även utomlands och kring vilka det råder en internationell samsyn. När det gäller äkten- skapstvång saknas en sådan tydlig global samsyn som det normalt har varit fråga om när undantag har gjorts. Det är oklart hur många länder som har kriminaliserat gärningar som motsvarar det föreslagna brottet, som inte bara avser tvång i egentlig mening utan även utnyttjande av någons utsatta belägenhet. Visserligen finns ett antal internationella instru- ment som slår fast att äktenskap kräver makarnas samtycke, däribland FN:s allmänna förklaring om de mänskliga rättigheterna. Dessa ger dock inte uttryck för någon samsyn i frågan om hur tvångsäktenskap bäst ska bekämpas. Ett undantag utgörs av konvention om våld mot kvinnor, som slår fast att tvångsäktenskap både ska kriminaliseras och undantas från krav på dubbel straffbarhet (med möjlighet till reser- vation i det senare avseendet). Eftersom konventionen är ett regionalt instrument kan den dock inte sägas uttrycka mer än en europeisk sam- syn om att tvångsäktenskap är så förkastligt att en kriminalisering är nödvändig. Det skulle mot denna bakgrund kunna hävdas att ett svenskt undan- tag från kravet på dubbel straffbarhet skulle utgöra ett alltför stort in- grepp i andra staters suveränitet. Mot detta får emellertid vägas att det skydd mot allvarliga kränkningar som kriminaliseringen syftar till i annat fall påtagligt skulle urholkas. Att en viss brottslighet är av internationell och gränsöverskridande karaktär har beaktats som ett skäl för att undanta människohandel från kravet på dubbel straffbarhet (prop. 2009/10:152 s. 24). Även det före slagna brottet äktenskapstvång har en tydlig internationell och gräns- överskridande prägel. De som drabbas av tvångsäktenskap är till stor del unga människor med utländsk bakgrund, och äktenskapen ingås inte sällan i samband med besök i familjens ursprungsland. Straffbestämmel- sen har därför utformats så att den träffar juridiskt giltiga äktenskap och äktenskapsliknande förbindelser oavsett om de ingås i eller ut- landet. Kriminaliseringen riskerar dock att bli verkningslös till den del den avser brott som begås utomlands, om det inte görs ett undantag från kravet på dubbel straffbarhet. I så fall skulle lagstiftningen lätt kunna kringgås genom att tvångsäktenskapet genomförs i ett land som inte har kriminaliserat den gärning det är fråga om, t.ex. när äkten- skapet kommer till stånd genom att målsägandens utsatta belägenhet 2013/14:208 s. 74 f. Regeringen ser därför ett undantag som nödvändigt för att lagstiftningen inte ska bli ett slag i luften. Mot denna bakgrund anser regeringen att ett undantag från kravet på dubbel straffbarhet bör göras. Enligt utredningens förslag ska såväl det fullbordade brottet som försök till detta, men däremot inte förbere- delse, undantas från kravet på dubbel straffbarhet och från förbudet att döma till påföljd som är strängare än vad som är föreskrivet enligt lagen på gärningsorten. Undantaget har därmed utformats på samma sätt som för övriga brott som upptas i 2 kap. 2 § fjärde stycket , vilket framstår som lämpligt. I enlighet med allmänna regler om konkurrens kommer de allvarligare fallen av tvång till äktenskap inte att bedömas som äktenskapstvång utan som olaga tvång som är grovt. Som Lagrådet har uppmärksammat är olaga tvång inte undantaget från kravet på dubbel straffbarhet. Att före- slå ett undantag från detta krav som enbart omfattar äktenskapstvång skulle därmed få till följd att domsrätten blir mer vidsträckt för mindre allvarliga gärningar av ett visst slag än för mer allvarliga gärningar av samma slag. En sådan ordning är inte tillfredsställande, eftersom de ovan redovisade skälen för att undanta äktenskapstvång från kravet på dubbel straffbarhet naturligtvis gör sig gällande även i fråga om sådana fall av olaga tvång, grovt brott, som hade varit att bedöma som äktenskaps- tvång om de hade varit mindre allvarliga. De bör därför omfattas av samma undantag i 2 kap. 2 § som regeringen föreslår i fråga om äktenskapstvång. Detsamma bör gälla försök till olaga tvång som är grovt i motsvarande fall. Enligt vår uppfattning gäller i allt väsentligt detsamma för det före- slagna nya hedersbrottet och vi vill då särskilt peka på brottslighe- tens internationella och gränsöverskridande karaktär. Vi anser därför att 2 kap. 2 § fjärde stycket bör ändras på så sätt att det i det stycket tas in en hänvisning även till den av oss föreslagna nya bestämmelsen i 4 kap. . En möjlig invändning mot det sagda är att det i ett inledande skede av en förundersökning inte alltid kommer att stå klart om åtal kom- mer att kunna väckas för hedersbrott utomlands eller om åtal i stället kommer att väckas för samtliga eller några av de enskilda brottsliga gärningar som (det inledningsvis tänkta) hedersbrottet utomlands bestod av. Det finns då en risk för att och Polis- myndigheten inledningsvis rubricerar brottsligheten som heders- brott – och förutsätter svensk domsrätt – men det senare visar sig att åtal endast skulle ha kunnat väckas för exempelvis ett antal fall av ringa misshandel och olaga hot – för vilka det inte föreligger svensk domsrätt. Vi anser dock att denna risk måste godtas och att den vägs upp av möjligheten att döma i för hedersbrott begångna utom- lands i de fall åtal kan väckas enligt den föreslagna nya straffbestäm- melsen. Vidare skulle problematiken inte bli unik för det föreslagna nya hedersbrottet. Det finns många andra situationer i vilka doms- rätten beror på brottslighetens allvar och där det först i ett senare skede av handläggningen hos eller Åklagarmyndig- heten framkommer att brottsligheten är av så pass begränsat allvar att det inte finns domsrätt. Svensk domstols behörighet kan också vara beroende av att åklagaren kan bevisa att särskilda omständigheter föreligger. Så är fallet exempelvis i fråga om terroristbrott. Samman- taget utgör den nämnda problematiken inte hinder mot vårt förslag i denna del. 9Straffskalor och straffprocessuella frågor Vårt huvudsakliga uppdrag i denna del är att överväga om minimi- straffet för grov fridskränkning och grov kvinnofridskränkning bör höjas och – oavsett ställningstagande i sak – att lämna ett förslag till hur en sådan höjning skulle kunna utformas lagtekniskt. Uppdraget omfattar alltså inte uttryckligen någonting annat än (den gemensamma) straffskalan för nämnda två brottstyper.1 har i en hemställan till föreslagit en höjning av minimistraffet för nämnda brottstyper från fängelse till fängelse . Syftet är enligt Polismyndig- heten att ge polis och åklagare bättre verktyg för att kunna samla in nödvändig stödbevisning i form av läkarjournaler och rättsintyg i de fall målsäganden inte ger sitt samtycke till detta. har också angett att ett höjt straffminimum bättre skulle avspegla brot- tets allvarliga karaktär.2 Utredningen ska, enligt direktiven, beakta Brottsförebyggandet rådets (Brå) skrift Effekter av straffskärpningen för fridskränkningsbrott och Brås rapport 2019:8 Grov kvinnofridskränk- ning – Brottets hantering och utveckling i rättskedjan 1998–2017.3 En annan del av vårt uppdrag är att föreslå en straffskala för en ny brottstyp som ska ta sikte särskilt på hedersrelaterad brottslighet.4 Vi har i avsnitt 8.3 angett att straffskalan för den av oss föreslagna nya brottstypen hedersbrott bör vara densamma som för grov frids- kränkning och grov kvinnofridskränkning. Detta innebär att det som 1Se avsnitt 2.1. 2Ju2018/04259/L5. 3Se avsnitt 2.1. 4Se avsnitt 2.1. Straffskalor och straffprocessuella frågor sägs i det följande om straffskalan för grov fridskränkning och grov kvinnofridskränkning också gäller det föreslagna nya hedersbrottet. I avsnitt 9.2.1 beskrivs den nuvarande straffskalan för grov frids- kränkning och grov kvinnofridskränkning. I avsnitt 9.2.2 beskrivs sedan vad som kan utgöra rationella skäl för en höjning av straffsat- serna. I avsnitt 9.2.3 diskuteras om det finns skäl hänförliga till gär- ningspersonens förtjänst, dvs. hur klandervärd brottsligheten är, som talar för att straffminimum bör höjas. Därefter följer i avsnitt 9.2.4 ett exempel på hur en straffskala med förhöjt minimum skulle kunna utformas. I avsnitt 9.3 diskuteras sedan om det finns straffprocessuella förändringar, relaterade till straffskalan, som bör genomföras. Bedömning: Straffskalan för grov fridskränkning och grov kvinno- fridskränkning bör inte ändras. Straffet för såväl dessa brottstyper som det föreslagna nya hedersbrottet ska vara fängelse i lägst och högst . 9.2.1Den nuvarande straffskalan för de s.k. fridskränkningsbrotten När brottstyperna grov fridskränkning och grov kvinnofridskränk- ning infördes i 1998 angavs i bestämmelsen om grov fridskränkning att straffet skulle vara fängelse i lägst och högst . Bestämmelsen om grov kvinnofridskränkning infördes i samma paragraf och hänvisade i fråga om straffskala tillbaka till vad som gällde grov fridskränkning.5 hade i sitt slutbetänkande föreslagit straffskalan fängelse i lägst och högst . Kommissionen hade dock inte angett någon utförlig motivering till den föreslagna straff- skalan utan uttalat endast följande i den delen:6 Lagändringen trädde i kraft . 6SOU 1995:60 s. 308. Straffskalor och straffprocessuella frågor Straffet för brottet bör enligt vår mening vara fängelse i lägst ett och högst . Minimistraffet motsvarar minimistraffet för grov miss- handel i 3 kap. 6 §. Vidare överensstämmer straffskalan med den som vi föreslagit när det gäller grovt sexuellt utnyttjande i 6 kap. 3 §. Flera remissinstanser hade därefter påpekat att den av kommissionen föreslagna straffskalan var alltför sträng.7 När regeringen i sin proposition till lade fram sitt för- slag – som innefattade en straffskala på fängelse i lägst och högst – angavs följande motivering:8 Det föreslagna straffstadgandet kan innefatta gärningar av mycket olika straffvärde. Brottet kan således bestå av såväl upprepade misshandels- brott, vilka också sedda var för sig skulle ge fängelse av betydande längd, som ett antal hemfridsbrott eller ofredandebrott vilka, om de bedömts isolerat, skulle ge böter eller högst ett kortare fängelsestraff. Straffskalan måste därför utformas på ett sådant sätt att den medger en adekvat be- dömning av straffvärdet. Med hänsyn till att brottet således omfattar förfaranden som, sedda för sig, normalt har ett begränsat straffvärde fram- står det av kommissionen föreslagna minimistraffet, fängelse, som alltför högt. Regeringen föreslår i stället att minimistraffet bestäms till fängelse . En sådan gräns innebär enligt regeringens mening en tillräcklig markering av allvaret i den kränkning som förfarandet innefattar. Med hänsyn till att straffbestämmelsen kan innefatta också gärningar av sammantaget mycket betydande straffvärde bör dock straff- maximum sättas till det av kommissionen föreslagna fängelse. En hänvisning till 12 kap. och 24 § lagen om kontakt- förbud infördes i 4 kap. 4 a § 2013. höjdes straffminimum från fängelse till fängelse i nio månader.9 Frågan om skärpning av straffskalan hade utretts av , som genom tilläggsdirektiv hade fått i uppdrag att särskilt överväga straffskalan för de s.k. fridskränknings- brotten. hade i sitt betänkande – efter att ha analyserat kriminalstatistik och studerat domar avseende de s.k. fridskränkningsbrotten – angett att straffskalan för de s.k. fridskränk- ningsbrotten inte borde skärpas. Utredningen hade gjort följande 1997/98:55 s. 74. 1997/98:55 s. 82. Lagändringen trädde i kraft . 10SOU 2011:85 s. 89. Straffskalor och straffprocessuella frågor Målsättningen med att införa fridskränkningsbrotten har i huvudsak uppnåtts; den utsatta personens hela situation beaktas när han eller hon utsatts för en serie i och för sig straffbelagda men ofta var för sig relativt lindriga gärningar. Genom införandet av fridskränkningsbrotten har ock- så åstadkommits en generell höjning av straffvärdet för upprepade brott i nära relationer. Vad närmare beträffar frågan om straffskala hade utredningen – efter hänvisningar till bl.a. vad som gäller allmänt enligt de straffrättsliga principerna om förtjänst och proportionalitet och vad som sagts i tidigare överväganden – utvecklat sina skäl enligt följande:11 Även om ett fridskränkningsbrott kan innefatta även allvarligare gär- ningar, tar brottet i första hand sikte på i och för sig straffbara men ofta var för sig relativt lindriga gärningar. Flera av de brottstyper som kan ingå i ett fridskränkningsbrott har böter i straffskalan och är också av sådant slag att normalpåföljden är böter eller ett kortare fängelsestraff om brottet förekommer enskilt och ibland även vid flerfaldig brottslig- het av det aktuella slaget. Våra förslag som innebär att även skadegörelse- brott och överträdelse av kontaktförbud ska kunna ingå i ett fridskränk- ningsbrott, avser att ytterligare tillgodose syftet att inom ramen för den straffrättsliga bedömningen kunna beakta den utsatta personens hela situ- ation. Med undantag för grov skadegörelse är även de brott som vi före- slår ska kunna ingå i ett fridskränkningsbrott av sådant slag att påföljden bestäms till böter om de förekommer enskilt. En höjning av straffminimum för fridskränkningsbrotten, från fängelse till , skulle medföra en mycket stor skillnad i påföljd beroende på om gärningar kvalificeras som enskilda brott eller som fridskränknings- brott. Detta gäller främst för brott med böter i straffskalan såsom olaga hot och ofredande.