sou · H8B37 · 2020-02-11 00:00:00 — Enligt 8 kap. 1 § djurskyddslagen utövar länsstyrelserna och de andra myndigheter som regeringen bestämmer (kontrollmyndigheterna) offentlig kontroll av efterlevnaden av lagen, föreskrifter och beslut som har meddelats med stöd av lagen, de EU-bestämmelser som lagen kompletterar och de beslut som har meddelats med stöd av EU- bestämmelserna. Enligt 8 kap. 3 § nämnda lag samordnar den kontroll- myndighet som regeringen bestämmer övriga kontrollmyndigheters verksamhet och lämnar vid behov råd och hjälp i denna verksamhet. Bestämmelsen i nuvarande 8 kap. 3 § djurskyddslagen infördes i samband med den anpassning av djurskyddslagen som då gjordes till ett antal EG-förordningar, bl.a. den numera upphävda Europa- parlamentets och rådets förordning (EG) nr 882/2004 av om offentlig kontroll för att säkerställa kontrollen av efterlev- naden av foder- och livsmedelslagstiftningen samt bestämmelserna om djurhälsa och djurskydd.2 ersattes det tidigare uttrycket tillsyn med uttrycket offentlig kontroll, som användes i förordning (EG) nr 882/2004. Offentlig kontroll ansågs generellt vara ett snävare uttryck eftersom det till skillnad från tillsyn vanligtvis enbart inne- fattar rent operativa tillsynsuppgifter. De samordnande och stödjande funktionerna i förhållande till andra tillsynsmyndigheter som ingick i den centrala myndighetens tillsynsuppdrag ansågs därför falla utan- för uttrycket offentlig kontroll. Det bedömdes mot den bakgrunden vara nödvändigt att särskilt föreskriva om denna skyldighet.3 2Förordning (EG) nr 882/2004 är ersatt av Europaparla- mentets och rådets förordning (EU) 2017/625 av om offentlig kontroll och annan offentlig verksamhet för att säkerställa tillämpningen av livsmedels- och foderlagstift- ningen och av bestämmelser om djurs hälsa och djurskydd, växtskydd och växtskyddsmedel samt om ändring av och rådets förordningar (EG) nr 999/2001, (EG) nr 396/2005, (EG) nr 1069/2009, (EG) nr 1107/2009, (EU) nr 1151/2012, (EU) nr 652/2014, (EU) 2016/429 och (EU) 2016/2031, rådets förordningar (EG) nr 1/2005 och (EG) nr 1099/2009 och rådets direktiv /58/EG, 1999/74/EG, 2007/43/EG, 2008/119/EG och 2008/120/EG och om upphävande av och rådets förordningar (EG) nr 854/2004 och (EG) nr 882/2004, rådets direktiv /608/EEG, 89/662/EEG, 90/425/EEG, 91/496/EEG, 96/23/EG, 96/93/EG och 97/78/EG samt rådets beslut 92/438/EEG (förordningen om offentlig kontroll). 2005/06:128 s. 148 och 323 f. Enligt 8 kap. 6 § djurskyddsförordningen (2019:66) är länsstyrel- serna som huvudregel behöriga myndigheter att utöva offentlig kon- troll. Av 8 kap. 8 § samma förordning följer dock att Jordbruks- verket är behörig myndighet att utföra offentlig kontroll av att artikel 8 i rådets förordning (EG) nr 1099/2009 av om skydd av djur för avlivning. Av samma be- stämmelse följer att är behörig myndighet att ut- föra offentlig kontroll av att artikel 12 i nämnda förordning följs. Slutligen framgår av denna bestämmelse att för djur som används inom Försvarsmakten är försvarsinspektören för hälsa och miljö be- hörig myndighet att utöva offentlig kontroll. Vidare finns en special- reglering vad avser slakt. Av 8 kap. 9 § djurskyddsförordningen följer nämligen att ska, genom de officiella veterinärerna och de officiella assistenterna på slakterier, utöva de djurskydds- kontroller som en officiell veterinär eller en officiell assistent är skyl- dig att utföra enligt artikel 18 i förordning (EU) 2017/625. Av 8 kap. 10 § djurskyddsförordningen följer att har getts uppgiften att samordna övriga kontrollmyndigheter på sätt som anges i 8 kap. 3 § djurskyddslagen. har också enligt 8 kap. 16 § djurskyddsförordningen bemyndigande att före- skriva om hur djurskyddskontrollen ska bedrivas, hur samverkan mellan kontrollmyndigheter ska gå till, samt vilka skyldigheter kon- trollmyndigheter eller kontrollorgan har för att lämna information om kontrollverksamheten som bedrivs. Bestämmelser om detta finns i föreskrifter (SJVFS 2019:14) och allmänna råd om offentlig djurskyddskontroll. Enligt 8 kap. 4 § djurskyddslagen ska kontrollmyndigheterna genom rådgivning och information och på annat sätt underlätta för den en- skilde att fullgöra sina skyldigheter enligt lagen, föreskrifter och beslut som har meddelats med stöd av lagen, de EU-bestämmelser som lagen kompletterar och de beslut som har meddelats med stöd av EU-bestämmelserna. Begreppet offentlig kontroll innefattar inte, som anges ovan, gene- rella serviceuppgifter i förhållande till allmänheten i form av bl.a. rådgivning och allmän information. I ovan nämnda lagstiftningsärende, då begreppet tillsyn byttes ut mot offentlig kontroll, bedömdes dessa uppgifter som väsentliga medel för att se till att lagstiftningens syfte uppnås. Det konstaterades att det i det enskilda fallet kan vara svårt att skilja denna verksamhet från kontrollfunktionen, eftersom det är nödvändigt att inom kontrollverksamheten t.ex. utbyta infor- mation och föra en framåtsyftande dialog mellan den enskilde och kontrollmyndigheten. Bedömningen gjordes därför att även skyldig- heten att ge service borde regleras särskilt i lagen.4 Vid införandet av den nuvarande djurskyddslagen invände några remissinstanser mot att uttrycket rådgivning enligt förslaget skulle användas i lagtexten eftersom de menade att uttrycket var otydligt eller mindre lämpligt. Regeringen ville med anledning av detta betona att en av den offentliga kontrollens viktigaste funktioner är att vara främjande eller förebyggande. Regeringen anförde vidare att det är viktigt att kontrollmyndigheterna även genom information kan under- lätta för den enskilde att uppfylla lagstiftningens krav och därmed främja en god djurvälfärd och förebygga djurskyddsproblem. I en dialog mellan kontrollmyndigheten och djurhållaren kan djurhållaren enligt regeringen få en tydlig återkoppling om vilka brister kontroll- myndigheten funnit och få viss enklare information om hur man kan komma tillrätta med denna typ av brister. Regeringen menade dock att det inte kan vara fråga om någon mer omfattande och individuell rådgivning, som t.ex. branschorganisationer tillhandahåller sina med- lemmar. Regeringen menade vidare att den enskilda djurskydds- inspektören inte heller kan lämna alltför detaljerade och styrande råd i samband med kontrollen, eftersom en intressekonflikt eller en jävs- situation då riskerar att uppstå om kontrollmyndigheten i ett senare skede skulle behöva ingripa med beslut om t.ex. förelägganden eller förbud.5 Enligt 8 kap. 5 § djurskyddslagen ska kontrollmyndigheterna verka för att överträdelser av lagen, föreskrifter eller beslut som har med- delats med stöd av lagen eller de EU-bestämmelser som lagen kom- pletterar beivras (mer om denna bestämmelse, se avsnitt 10.3). 2005/06:128 s. 148 och 323 f. 2017/18:147 s. 190. En kontrollmyndighet får besluta de förelägganden som behövs för efterlevnaden av lagen, föreskrifter och beslut som har meddelats med stöd av lagen, de EU-bestämmelser som lagen kompletterar och de beslut som har meddelats med stöd av lagen (8 kap. 9 § djurskydds- lagen). Föreläggandena får som huvudregel också förenas med vite. Enda undantaget är beslut om djurförbud enligt 9 kap. 1 § djur- skyddslagen och föreläggande enligt 3 § samma kapitel om att av- veckla djurinnehav som omfattas av djurförbud. Enligt 8 kap. 10 § första stycket djurskyddslagen får en kontroll- myndighet besluta om rättelse på en enskilds bekostnad om denne inte rättar sig efter lagen, föreskrifter eller beslut som har meddelats med stöd av lagen, de EU-bestämmelser som lagen kompletterar eller de beslut som har meddelats med stöd av EU-bestämmelserna.6 Av 9 kap. 1 § första stycket djurskyddslagen följer att länsstyrel- sen ska besluta om djurförbud för den som 1.allvarligt har försummat tillsynen eller vården av ett djur, 2.har misshandlat ett djur, 3.inte följer ett beslut som en kontrollmyndighet har meddelat enligt 8 kap. 9 § om beslutet är av väsentlig betydelse från djurskydds- synpunkt, 4.har varit föremål för upprepade beslut enligt 8 kap. 9 §, om ett djurförbud är befogat från djurskyddssynpunkt, 5.genom en dom som har fått laga kraft eller genom ett godkänt strafföreläggande har befunnits skyldig till djurplågeri enligt 16 kap. 13 § , eller 6.genom en dom som har fått laga kraft eller genom ett godkänt strafföreläggande har befunnits skyldig till brott enligt 10 kap. 1– 5 §§, om ett djurförbud är befogat från djurskyddssynpunkt. Enligt bestämmelsens andra stycke ska dock djurförbud inte beslu- tas om det är sannolikt att den omständighet som annars ska leda till djurförbud inte kommer att upprepas. 6Enligt uppgift till utredningen, bl.a. genom synpunkt framförd vid möte med 28-nätverket, är det sällan som myndigheterna använder sig av denna möjlighet. Om den som meddelas djurförbud äger eller håller djur, ska läns- styrelsen i samband med ett beslut om djurförbud förelägga djur- hållaren att inom göra sig av med det eller de djur som omfattas av djurförbudet (9 kap. 3 § djurskyddslagen). har också möjlighet att besluta att ett djur ska om- händertas. Enligt 9 kap. 5 § djurskyddslagen ska ett sådant beslut fattas om 1.djuret otillbörligt utsätts för lidande och detta inte rättas till efter tillsägelse av kontrollmyndigheten, 2.ett beslut som har meddelats enligt 8 kap. 9 § inte följs och be- slutet är av väsentlig betydelse från djurskyddssynpunkt, eller 3.ett beslut om djurförbud enligt 1 § eller ett beslut om avveckling av djurinnehav enligt 3 § inte följs. och även får under vissa förutsätt- ningar besluta om omhändertagande av djur, vilket följer av 9 kap. 6 § djurskyddslagen. 10.2.4Arbetet för en enhetlig kontrollverksamhet Ansvaret för den operativa djurskyddskontrollen överfördes 2009 från kommunerna till länsstyrelserna. Statskontoret utvärderade omorganisationen 2011 och konstaterade i sin rapport att kontrollen utvecklats positivt, bl.a. genom att likvärdigheten och samordningen hade ökat (Djurskyddskontrollens utveckling, Statskontoret 2011:23). Statskontoret bedömde dock att det fanns utrymme för ytterligare effektiviseringar och föreslog bl.a. att styrningen, upp- följningen och utvärderingen av kontrollen skulle öka. Exempel på åtgärder som därefter har vidtagits är bl.a. inrättandet av Rådet för djurskyddskontroll i vilket , och länsstyrelserna ska samverka (8 kap. 11 § djurskyddsförordningen, nedan ”Rådet”). Rådet, som startades , har till uppgift att verka för att djurskyddskontrollen utvecklas i syfte att bli mer rättssäker, likvärdig och effektiv. Rådet ska särskilt samordna löpande strate- giska frågor som rör djurskyddskontrollen, och identifiera områden där samsyn och samverkan inom kontrollen brister. ska sammankalla Rådet och får, efter att ha hört och länsstyrelserna, besluta om de närmare formerna för Rådets sam- mansättning och organisation. ska senast den 31 ja- nuari rapportera resultatet och effekterna av Rådets arbete under föregående år till . Generaldirektören på är ordförande i . I syfte att utveckla och likrikta djurskyddskontrollen verkar Rådet för ett ökat erfarenhetsutbyte mellan de olika länsstyrelserna. Rådet har tagit upp länsstyrelsernas resursanvändning i djurskydds- kontrollen som ett av sina fokusområden kallat ”Uppföljning och styrning av länsstyrelsernas djurskyddskontroll”. Ett annat fokusområde benämns ”Underlätta för djurägare att göra rätt” och avser främjandet av en ökad kunskapsöverföring och samverkan mellan myndigheter och näringen för att underlätta en god djuromsorg. Rådet arbetar även med andra fokusområden, såsom kompetensutveckling och handläggning av normalkontroller och anmälningsärenden.7 Länsstyrelserna och arbetar även aktivt tillsam- mans med att vidareutveckla sätt att analysera resultat och effekterna av djurskyddsarbetet.8 tar också successivt fram och vidareutvecklar vägledningar och checklistor till de övriga kontroll- myndigheterna för att underlätta kontrollarbetet och likrikta bedöm- ningarna. 10.3Särskilt om 8 kap. 5 § djurskyddslagen I 8 kap. 5 § djurskyddslagen anges alltså att kontrollmyndigheterna ska verka för att överträdelser av lagen, föreskrifter eller beslut som har meddelats med stöd av lagen eller de EU-bestämmelser som lagen kompletterar beivras. Bestämmelsen infördes i den då gäll- ande djurskyddslagen (1988:534). Regeringen menade i förarbetena till bestämmelsen att en uttrycklig regel i djurskyddslagen om att kontroll- myndigheterna är skyldiga att beivra överträdelser av djurskyddslag- stiftningen kan fungera som ett viktigt incitament för myndigheterna att medverka till lagföring av brott.9 7Jordbruksverket, Rådet för djurskyddskontroll – slutredovisning av resultatet och effekterna av rådets arbete, , dnr 5.2.17-19326/17. 8Jordbruksverket, Djurskyddskontrollen 2018 – En redovisning av länsstyrelsernas arbete, utgiven , s. 31. 2005/06:128 s. 324. I förarbetena till den nu gällande djurskyddslagen behandlades också denna bestämmelse. I betänkandet Ny djurskyddslag (SOU 2011:75) anfördes att det enligt statistik för fanns stora regionala skillnader i hur många fall som åtalsanmäldes. Vidare påpekade utredaren att det totala antalet åtalsanmälningar var litet i förhållande till det totala antalet utförda kontroller. Enligt utredaren gav skillnaderna i anmälningsfrekvens stöd för att bestämmelsen i 24 b § den då gällande djurskyddslagen uppfattades och tillämpades olika av kontrollmyndigheterna. För att åstadkomma en mer enhet- lig tillämpning och för att överträdelser av djurskyddslagens bestäm- melser ska beivras effektivt föreslog utredaren att det skulle införas en uttrycklig skyldighet för kontrollmyndigheten att anmäla över- trädelser av djurskyddslagen till polis eller åklagare. Utredaren an- förde vidare att det inte är kontrollmyndighetens uppgift att göra några straffrättsliga bedömningar och att vägledande för skyldigheten att anmäla borde vara om en anmälan är befogad från djurskydds- synpunkt. Utredaren menade att det borde vara fråga om överträdel- ser som är av betydelse för djurskyddet och brister som inte rättas till , som skulle vara föremål för myndigheternas skyldig- het att åtalsanmäla. Syftet med förslaget var att ett förtydligande i lagen skulle leda till en mer effektiv och likartad hantering av an- mälningar av överträdelser.10 Bestämmelsen sattes enligt utredarens förslag till djurskyddslag under rubriken ”Beivran och anmälan” och föreskrev att den myndig- het som utövar offentlig kontroll ska verka för att överträdelser av lagen beivras. Vidare föreskrevs i förslaget till bestämmelse att ”när det är befogat från djurskyddssynpunkt ska myndigheten anmäla över- trädelser av lagen till polismyndigheten eller ”.11 I propositionen som föregick den nu gällande djurskyddslagen anförde regeringen att man delade utredarens uppfattning om att det är viktigt och önskvärt att kontrollmyndigheterna har liknande rutiner för anmälningar av brott mot djurskyddslagstiftningen. Regeringen menade vidare att det i allmänhet är en lämplig ordning att miss- tankar om brott anmäls till polis eller åklagare, eftersom det är de rättsvårdande myndigheternas uppgift att utreda och bedöma om ett brott har begåtts eller inte. Regeringen konstaterade vidare att över- trädelser av ett relativt stort antal bestämmelser i lag, förordning och 10SOU 2011:75 s. 846. 11SOU 2011:75 s. 58. föreskrifter på djurskyddsområdet är straffbelagda samt att många av bestämmelserna på området är formulerade på ett sådant sätt att en och samma bestämmelse täcker gärningar som kan vara såväl mindre allvarliga som mycket allvarliga från djurskyddssynpunkt. Reger- ingen anförde vidare att kontrollmyndigheterna kan och ska vidta även andra åtgärder för att komma tillrätta med en överträdelse, t.ex. meddela förelägganden samt uttalade i detta sammanhang följande.12 Om alla överträdelser som är straffbelagda skulle anmälas till polis och åklagare skulle avsevärt fler ärenden behöva hanteras av rättsväsen- det, som länsstyrelserna har möjlighet att vidta administrativa åtgärder. Det är angeläget att såväl kontrollmyndigheternas som rätts- väsendets resurser används på ett effektivt sätt och det kan ifrågasättas om en anmälan till polis eller åklagare alltid är det mest ändamålsenliga sättet att öka efterlevnaden av djurskyddsbestämmelserna. Det är inte svårt att föreställa sig att kontrollmyndigheten i vissa situationer – där den aktuella gärningen också är mindre allvarlig från djurskyddssyn- punkt – kan komma längre genom att vidta andra åtgärder än genom att anmäla överträdelsen till polis eller åklagare. medför den före- slagna begränsningen av anmälningsplikten till fall då anmälan är befogad från djurskyddssynpunkt att det ligger nära till hands att ställa sig frågan om skälen för att kriminalisera gärningen allmänt sett är tillräckliga. Regeringen anser mot denna bakgrund att det bör göras en ytterligare översyn av straffbestämmelserna i djurskyddslagen i syfte att identifiera och utmönstra eventuella överträdelser där kriminalisering inte kan an- ses vara befogad från djurskyddssynpunkt. Först i samband med en sådan översyn bör det bedömas om kontrollmyndigheternas skyldighet att anmäla överträdelser ska förtydligas och i så fall hur ett sådant förtyd- ligande bör utformas. ombudsmän () har i ett beslut (JO 2014/15 s. 525, dnr 6281–2012) uttalat sig om innebörden av bestämmelsen i 8 kap. 5 § djurskyddslagen (dvs. den likadana bestämmelsen i 24 b § den då gällande djurskyddslagen). Ärendet rörde en ridskola som hade bedrivit verksamhet utan att tillstånd hade beviljats för sådan verk- samhet enligt 16 § den då gällande djurskyddslagen, vilket var straff- belagt enligt 36 §. Av utredningen framgick att hade haft kännedom om att ridskoleverksamhet hade bedrivits innan an- sökan om tillstånd hade beviljats. Det var vidare klarlagt att länsstyr- elsen inte hade åtalsanmält verksamheten eller vidtagit andra åtgärder 2017/18:147 s. 193 f. för att beivra överträdelsen av djurskyddslagen. menade i sitt yttrande till JO att bestämmelsen i 24 b § den då gällande djurskyddslagen inte hade formulerats som en lagstadgad skyldighet att anmäla samtliga fall där brott misstänks, och att det följde av praxis att fokusera på handläggningen och inte göra en polisanmälan. JO menade dock att tolkning inte hade fog för sig, och uttalade att det inte finns något annat sätt att verka för att överträdelser av regelverket beivras än att anmäla misstänkta över- trädelser till åklagare och polis. JO uttalade att den aktuella bestäm- melsen innebär en skyldighet för att göra en anmälan till polis eller åklagare om i sin verksamhet som kon- trollmyndighet har iakttagit något sådant som objektivt utgör brott mot djurskyddslagen. Undantag kan enligt JO möjligen göras för de allra mest bagatellartade överträdelserna. Att den som driver en tillståndspliktig verksamhet har ansökt om tillstånd och arbetar med att avhjälpa brister spelade enligt JO ingen roll vid den bedömning som ska göra enligt 24 b § den tidigare djurskydds- lagen. JO menade vidare att stöd för den redovisade uppfattningen om innebörden av den aktuella bestämmelsen kunde hämtas ur Jord- bruksverkets vägledning för kontrollmyndigheter m.fl., Handläggning av djurskyddsärenden (dnr 31-2401/09). Eftersom i sin kontrollverksamhet hade noterat att bolaget hade drivit ridskoleverksamhet utan tillstånd, borde myn- digheten enligt JO ha anmält detta till åklagare eller polis enligt 24 b § i den tidigare djurskyddslagen. kritiserades av JO för sin underlåtenhet att anmäla överträdelsen. 10.3.3Jordbruksverkets vägledning för kontrollmyndigheter I den ovan nämnda skriften vägledning för kontrollmyndigheter m.fl. anges att är skyldig att göra åtalsanmälan om myndigheten vid kontroll har iakttagit objek- tiva omständigheter om överträdelser mot djurskyddslagstiftningen. Vidare poängteras i vägledningen att frågan om det inträffade skett uppsåtligen eller av oaktsamhet inte ska bedömas av kontrollmyn- digheterna, utan är en uppgift för rättsväsendet. I vägledningen be- tonas också att åtal avser redan begångna gärningar medan förelägg- anden och förbud är framåtsyftande. Enligt vägledningen innebär detta att kontrollmyndigheten vid en och samma tidpunkt kan åtals- anmäla en händelse som redan ägt rum och förelägga djurägaren att inte upprepa händelsen. 10.4Tillsynsmyndigheters skyldigheter att agera mot överträdelser I detta avsnitt berörs översiktligt frågan om olika tillsynsmyndig- heters skyldigheter att agera mot överträdelser, med betoning på skyldigheten att åtalsanmäla straffsanktionerade regelbrott. I samman- hanget kan noteras att begreppet tillsynsmyndighet används parallellt med det något snävare begreppet kontrollmyndighet, eftersom myn- digheterna benämns på olika sätt i de olika sektorernas regelverk (se avsnitt 10.2 om innebörden av begreppen tillsyn respektive kontroll). Den offentliga tillsynen är viktig för att stärka efterlevnaden av de författningar som , regeringen och myndigheter har beslutat. Tillsyn är enligt regeringen ett medel för att säkerställa att demokratiskt fattade beslut genomförs på det sätt som lagstiftaren har avsett. Fler än 230 lagar reglerar tillsynen inom olika samhälls- sektorer och fler än 90 statliga myndigheter (inklusive länsstyrel- serna) har tillsynsuppgifter.13 De uppgifter som ingår i tillsynsansvaret kan skifta mellan de olika områdena. Begreppet tillsyn bör dock enligt regeringen främst användas för verksamhet som avser självständig granskning för att kontrollera om tillsynsobjekt uppfyller krav som följer av lagar och andra bindande föreskrifter. Granskningen ska kunna leda till beslut om åtgärder som syftar till att åstadkomma rättelse av tillsynsobjekt- et.14 En av tillsynsmyndigheternas uppgifter är alltså att motverka och reagera mot regelöverträdelser inom tillsynsområdet. För att möjlig- göra för myndigheterna att kunna kontrollera om tillsynsobjekt uppfyller föreskrivna krav ges myndigheterna ofta rätt att kunna granska tillsynsobjektens verksamhet, t.ex. genom en lagstadgad rätt till tillträde till lokaler eller till att inhämta nödvändiga upplysningar. Tillsynsmyndigheter har också genomgående rätt till att besluta om 2009/10:79 s. 5. 2009/10:79 s. 14 ff. ingripande vid konstaterade fel och brister. Det kan t.ex. röra sig om åtgärder som att meddela förelägganden eller förbud samt i vissa fall att besluta om påförande av sanktionsavgift. är över- trädelser av olika sektorers regelverk straffsanktionerade, och frågan som vi avser att behandla i detta sammanhang är om det i rollen som tillsynsmyndighet ingår en skyldighet för tillsynsmyndigheten att under alla förhållanden åtalsanmäla straffbara överträdelser inom dess tillsynsområde. Som redogörs för mer ingående nedan innehåller lagstiftningen på livsmedels- och foderområdet liknande bestämmelser som mot- svarar det ovan behandlade stadgandet i 8 kap. 5 § djurskyddslagen. I finns vidare en uttalad skyldighet för tillsynsmyndig- heterna att anmäla överträdelser av regelverket till polis eller åkla- gare, om det finns misstanke om brott. Även denna bestämmelse behandlas mer ingående nedan. Andra sektorslagstiftningar, som t.ex. arbetsmiljölagen (1977:1160) och läkemedelslagen (2015:315), innehåller inte någon föreskrift som motsvarar de nämnda reglerna på djurskydds-, livsmedels- eller miljöområdet, utan anger endast att en viss myndighet har tillsyns- ansvar. Ett exempel är 7 kap. 1 § arbetsmiljölagen som anger att Arbets- miljöverket utövar tillsyn över att lagen och föreskrifter som med- delats med stöd av lagen följs. Ett annat exempel är 14 kap. 1 § läke- medelslagen av vilken det följer att har tillsyn över efterlevnaden av bl.a. lagen och föreskrifter och villkor som har med- delats med stöd av lagen. Även om det inte följer av lag att t.ex. har en skyldighet att åtalsanmäla en arbetsgivare till åklagare, görs detta som regel om myndigheten misstänker arbets- miljöbrott.15