sou · H8B362 · 2020-11-12 00:00:00 — 1Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2016/429 av om överförbara djursjukdomar och om ändring och upphävande av vissa akter med avseende på djurhälsa (”djurhälsolag”). 2Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 999/2001 av om fast- ställande av bestämmelser för förebyggande, kontroll och utrotning av vissa typer av trans- missibel spongiform encefalopati. Även EU:s zoonosförordning3 samt förordningen om animaliska biprodukter4 (ABP-förordningen) kommer att bestå. Delvis innebär djurhälsoförordningen en konsolidering av redan befintliga EU-regler, men den innehåller även en del nyheter jämfört med dagens lagstiftning. Nedan redovisas i korthet förordningens innehåll. Förordningens del I (artiklar 1–17) anger förordningens syfte, mål och tillämpningsområde. I denna del finns även definitioner och bestämmelser om ansvarsområden avseende djurhälsa. Syfte, mål och tillämpningsområde I artikel 1 anges att förordningen omfattar bestämmelser om före- byggande och bekämpning av djursjukdomar som kan överföras till djur eller till människor. Begreppet sjukdom definieras i artikel 4 på ett sådant sätt att även smittämnen som inte leder till symtom hos djur omfattas. Förordningen ska enligt artikel 2 tillämpas på djur som hålls av människor och på vilda djur. Vissa av bestämmelserna ska tillämpas på avelsmaterial, produkter av animaliskt ursprung och animaliska biprodukter), lokaler, transportmedel, utrustning m.m. Begreppet produkter av animaliskt ursprung avser enbart livsmedel samt vissa levande djur avsedda som livsmedel (artikel 4.29). I artikel 3 klargörs vilka djur och produkter som bestämmelserna i delar IV, V och VI ska tillämpas på. Bland annat klargörs att delar IV (registrering, förflyttningar m.m.) och V (införsel till unionen och export) inte ska tillämpas på förflyttning av sällskapsdjur utan kom- mersiellt syfte. Sådana bestämmelser finns i del VI, som dock inte ska tillämpas förrän . Till dess ska nuvarande EU-bestäm- melser om icke-kommersiell förflyttning av sällskapsdjur, som finns i och rådets förordning (EU) nr 576/2013 av 3Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 2160/2003 av om bekämpning av salmonella och vissa andra livsmedelsburna zoonotiska smittämnen. 4Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1069/2009 av om hälsobestämmelser för animaliska biprodukter och därav framställda produkter som inte är avsedda att användas som livsmedel och om upphävande av förordning (EG) nr 1774/2002 (förordning om animaliska biprodukter). om förflyttning av sällskapsdjur utan kommersiellt syfte och om upphävande av förordning (EG) nr 998/2003 (sällskaps- djursförordningen), fortsätta att gälla. Förtecknade sjukdomar och arter samt nya sjukdomar Förordningens sjukdomsspecifika bestämmelser om förebyggande och bekämpning ska tillämpas på förtecknade sjukdomar samt på ”nya sjukdomar”. Bestämmelserna ska tillämpas på djurarter som förtecknats för respektive sjukdom, baserat på vilka arter som utgör en betydande risk för spridning av olika sjukdomar. De förtecknade sjukdomarna är enligt artikel 5 mul- och klöv- sjuka, klassisk svinpest, afrikansk svinpest, högpatogen fågelinfluensa och afrikansk hästpest samt de sjukdomar som förtecknas i kom- missionens delegerade förordning (EU) 2018/1629 av om ändring av förteckningen över sjukdomar i bilaga II till och rådets förordning (EU) 2016/429 om över- förbara djursjukdomar och om ändring och upphävande av vissa akter med avseende på djurhälsa (”djurhälsolag”), vilken ersätter bilaga II. Upptagande av sjukdomar i bilagan baseras på kriterier och bedömningsparametrar som anges i förordningens artiklar 5.3 och 7. Vilka förebyggande och bekämpande åtgärder som ska vidtas mot respektive sjukdom beror på hur sjukdomen kategoriseras enligt artikel 9.1, baserat på kriterier som anges i bilaga IV. Av artikel 8 framgår att de förebyggande och bekämpande åtgärderna ska tillämpas på djurarter som förtecknats av kommissionen baserat på kriterier som anges i artikel 8.2. Kommissionen antog enligt bemyndiganden i artiklar 8.2 och 9.2 en genomförandeakt5 om kate- gorisering av de förtecknade sjukdomarna och om förteckning av djurarter. Kategoriseringen avgör vilka av förordningens bestämmelser som är tillämpliga på respektive sjukdom och vilka djurarter som ska om- fattas av bestämmelserna. Eftersom djurhälsoförordningen är en ramlag, som ska kompletteras av genomförandeakter och delegerade akter, innebär inte kategoriseringen i sig att det är tydligt hur de 5Kommissionens genomförandeförordning (EU) 2018/1882 av om tillämp- ningen av vissa bestämmelser om förebyggande och bekämpning av sjukdomar för kategorier av förtecknade sjukdomar och om fastställande av en förteckning över djurarter och grupper av djurarter som utgör en betydande risk för spridning av dessa förtecknade sjukdomar. olika sjukdomarna ska hanteras. Kategoriseringen avgör däremot vilka befogenheter kommissionen har att anta närmare bestämmelser. Sjukdomar som kategoriseras enligt artikel 9.1 a är sådana för- tecknade sjukdomar som normalt inte förekommer inom unionen och för vilka omedelbara utrotningsåtgärder ska vidtas så snart de påvisas. Kommissionen får för a-sjukdomar fastställa närmare bestäm- melser om beredskap, bekämpningsåtgärder m.m. Sjukdomar enligt artikel 9.1 b är sådana förtecknade sjukdomar som finns inom unionen och som ska bekämpas i samtliga medlems- stater där de finns med målet att utrota dem i hela unionen. Kom- missionen får fastställa bestämmelser om obligatoriska utrotnings- program, om godkännande av sjukdomsfria medlemsstater och zoner, åtgärder för sjukdomsbekämpning m.m. Sjukdomar kategoriserade enligt artikel 9.1 c är sjukdomar som har relevans för vissa medlemsstater och för vilka åtgärder behövs för att förhindra spridning till delar av unionen som är officiellt sjuk- domsfria eller har utrotningsprogram. Kommissionen får för c-sjuk- domar anta bestämmelser om s.k. valbara utrotningsprogram och om sjukdomsfria medlemsstater och zoner m.m. Det är inte obliga- toriskt för medlemsstaterna att utrota c-sjukdomar, men de medlems- stater som väljer att göra det ska ansöka hos kommissionen om godkännande av utrotningsprogram (valbara program) eller om god- kännande av sjukdomsfrihet. Bestämmelserna om c-sjukdomar mot- svarar de bestämmelser om tilläggsgarantier som finns i dagens EU- lagstiftning. Av artikel 9.1 d framgår vilka åtgärder kommissionen får besluta om för förtecknade sjukdomar för vilka åtgärder bedömts som nöd- vändiga för att förhindra spridning i samband med införsel till unionen eller förflyttningar mellan medlemsstater. Vidare framgår av arti- kel 9.1 e vilka åtgärder som kommissionen får besluta om för förteck- nade sjukdomar för vilka det bedömts finnas ett behov av övervak- ning inom unionen. Eftersom det för a-, b- och c-sjukdomar även finns behov av åt- gärder enligt artikel 9.1 d och e har dessa sjukdomar i kommissionens genomförandeförordning kategoriserats som a+d+e-sjukdomar (nedan benämnda a-sjukdomar), b+d+e-sjukdomar (nedan benämnda b-sjuk- domar) respektive c+d+e-sjukdomar (nedan benämnda c-sjukdomar). Alla a-, b- och c-sjukdomar är alltså även d- och e-sjukdomar. På samma sätt gäller att d-sjukdomar i genomförandeförordningen har kategori- serats som d+e-sjukdomar (nedan benämnda d-sjukdomar). Alla d- sjukdomar är alltså även e-sjukdomar. Av ovanstående följer att för- tecknade sjukdomar indelas i följande fem kategorier: 1.A-sjukdomar – sjukdomar som ska utrotas om de på- visas i unionen. 2.B-sjukdomar – sjukdomar som medlemsstaterna är skyldiga att ha utrotningsprogram för om de inte redan är fria. 3.C-sjukdomar – sjukdomar som medlemsstaterna får välja att ha utrotningsprogram för och för vilka de av kommissionen kan få status som sjukdomsfria. 4.D-sjukdomar – sjukdomar för vilka åtgärder bedömts som nöd- vändiga för att förhindra spridning i samband med förflyttning av djur och djurprodukter. 5.E-sjukdomar – sjukdomar för vilka någon form av övervakning bedömts som nödvändig. Enligt kommissionens genomförandeförordning är nitton av sjuk- domarna a-sjukdomar, tre är b-sjukdomar, 14 är c-sjukdomar, 24 är d-sjukdomar och nio är e-sjukdomar. En del sjukdomar är kate- goriserade på olika sätt för olika djurslag. Exempelvis är tuberkulos kategoriserad som en b-sjukdom när den drabbar nötkreatur, som en d-sjukdom hos andra arter av partåiga djur samt som en e-sjuk- dom hos övriga däggdjur. Som angetts ovan ska förordningen även tillämpas på ”nya sjuk- domar”. Av artikel 6.2 framgår att detta begrepp avser sådana sjuk- domar som potentiellt kan uppfylla kriterierna för förteckning, men som inte förtecknats till följd av att sjukdomen inte varit känd tidi- gare eller har spridits till ett nytt geografiskt område, till en ny art eller till en ny population. Kommissionen får genom genomförande- akter besluta om åtgärder mot sjukdomar som uppfyller villkoren enligt artikel 6.2. I del I, kapitel 3 klargörs vilket ansvar olika parter har för djurhälsa och smittskydd. Av avsnitt 1 framgår vilket ansvar aktörer, djur- yrkesverksamma personer och sällskapsdjurshållare har, och i av- snitt 2 anges vilket ansvar veterinärer och yrkesverksamma inom vattenlevande djurs hälsa har. I avsnitt 3 anges ansvarsområden för medlemsstaterna och det anges vilka uppgifter som de behöriga myn- digheterna får delegera till andra veterinärer än officiella veterinärer och till andra fysiska eller juridiska personer. Slutligen anges i av- snitt 4 ansvar för laboratorier och andra som hanterar smittämnen, vacciner och andra biologiska produkter. En nyhet i förhållande till dagens EU-lagstiftning är att det klar- görs att djurhållare, djuryrkesverksamma personer och veterinärer är skyldiga att vidta åtgärder för att förhindra smittspridning. Alla djurhållare, inklusive sällskapsdjurshållare, har ett ansvar för att mini- mera risken för sjukdomsspridning. För andra djurhållare än säll- skapsdjurshållare innebär förordningen dessutom en skyldighet att vidta lämpliga biosäkerhetsåtgärder. Kommissionen bemyndigas i arti- kel 10.6 att genom genomförandeakter fastställa minimikrav gällande biosäkerhetsåtgärder, men har ännu inte fastställt några sådana krav. Enligt artikel 11 är andra djurhållare än sällskapsdjurshållare även skyldiga att ha adekvat kunskap om djursjukdomar, principer för biosäkerhet, samspelet mellan djurhälsa, djurskydd och människors hälsa m.m. Veterinärer och yrkesverksamma inom vattenlevande djurs hälsa ska enligt artikel 12 inom ramen för sin verksamhet vidta alla lämp- liga åtgärder för att förhindra att sjukdomar introduceras, utvecklas och sprids. Vidare ska de aktivt delta i att förbättra medvetenheten om djurhälsa och om samspelet mellan djurhälsa, djurskydd och män- niskors hälsa. I artikel 13 anges att medlemsstaterna är skyldiga att se till att de behöriga myndigheterna har tillgång till kvalificerad personal, loka- ler, laboratorier m.m. samt tillräckligt utbildade veterinärer för att utföra uppgifter enligt artikel 12. Vidare anges att medlemsstaterna ska uppmuntra djurhållare och djuryrkesverksamma personer att in- hämta kunskaper m.m. enligt artikel 11 genom relevanta program inom jordbruks- eller vattenbrukssektorn eller genom formell ut- bildning. 4.1.3Anmälan och rapportering, övervakning och utrotningsprogram Förordningens del II (artiklar 18–42) omfattar bestämmelser om anmä- lan och rapportering av djursjukdomar, samt om övervakning och utrotning av sjukdomar. Anmälan, rapportering och övervakning I artikel 18 anges att medlemsstaterna ska säkerställa att misstänkta fall av förtecknade sjukdomar anmäls till den berörda myndigheten. Medlemsstaterna ska även se till att onormal dödlighet, andra tecken på allvarlig sjukdom eller allvarliga produktionsstörningar anmäls till veterinär för ytterligare undersökningar. Medlemsstaterna ska anmäla till kommissionen och övriga medlemsstater utbrott av sådana förtecknade sjukdomar för vilka en omedelbar anmälan krävs för att säkerställa att nödvändiga riskhanteringsåtgärder genomförs snabbt. Kommissionen ska i en genomförandeakt ange vilka sjukdomar som ska omfattas av en sådan anmälan. Vidare ska kommissionen upprätta ett datoriserat informa- tionssystem för dessa anmälningar. Enligt artikel 24 är djurhållarna skyldiga att iaktta förändringar i djurens hälsa, beteende och produktionsparametrar som kan tyda på smitta med en förtecknad sjukdom. Vidare ska aktörer enligt arti- kel 25 se till att de får besök av en veterinär med viss regelbundenhet, s.k. djurhälsobesök. Kommissionen får i form av en genomförande- akt anta närmare bestämmelser gällande djurhälsobesök, men har ännu inte antagit några sådana bestämmelser. Medlemsstaternas behöriga myndigheter är enligt artikel 26 skyldiga att utföra övervakning för att upptäcka förtecknade sjukdomar samt relevanta nya sjukdomar. För vissa sjukdomar ska övervakningen ske genom ett av kommissionen godkänt övervakningsprogram. Kom- missionen ska i en genomförandeakt ange vilka sjukdomar som ska omfattas av sådana program samt även i övrigt fastställa närmare bestämmelser om övervakning. Sådana bestämmelser har meddelats i kommissionens genomförandeförordning (EU) 2020/690 av om fastställande av tillämpningsföreskrifter för och rådets förordning (EU) 2016/429 vad gäller de förtecknade sjukdomar som omfattas av unionsövervaknings- program, det geografiska tillämpningsområdet för dessa program och de förtecknade sjukdomar för vilka sjukdomsfria anläggningskretsar får upprättas. Utrotningsprogram och sjukdomsfri status Medlemsstater som inte är fria från b-sjukdomar är skyldiga enligt artikel 31 att utforma utkast till utrotningsprogram och att sända dessa till kommissionen för godkännande. Dessa program kallas i förordningen för obligatoriska utrotningsprogram. När det gäller c- sjukdomar får medlemsstaterna välja om de vill ha utrotningsprogram. De ska i så fall skicka ett utkast till utrotningsprogram till kom- missionen för godkännande. Sådana program kallas i förordningen för valbara utrotningsprogram. Det är alltså inte obligatoriskt för medlemsstaterna att inrätta valbara program, men i länder där sådana program inrättats är det obligatoriskt för landets djurhållare att ingå i dem. I kommissionens delegerade förordning (EU) 2020/689 av den om komplettering av och rådets förordning (EU) 2016/429 vad gäller bestämmelser om över- vakning, utrotningsprogram och sjukdomsfri status för vissa förteck- nade sjukdomar och nya sjukdomar finns detaljerade bestämmelser om hur utrotningsprogram ska vara utformade för olika förtecknade sjukdomar, och om vilka uppgifter som medlemsstaterna ska lämna till kommissionen i ansökningar om godkännanden. Kommissionens godkännande av obligatoriska och valbara utrotningsprogram ska baseras på villkor som anges i artiklar 32 och 33 samt i förordning (EU) 2020/689. Medlemsstater får även ansöka om godkännande av sjukdomsfri status för b- och c-sjukdomar. Villkor för kommissionens godkänn- ande finns i artikel 39 och i förordning (EU) 2020/689. 4.1.4Beredskap för och bekämpning av djursjukdomar I förordningens del III (artiklar 43–83) finns bestämmelser om bered- skapsplaner, användandet av läkemedel för förebyggande och bekämp- ning av förtecknade sjukdomar, vaccinbanker m.m. Medlemsstaterna är enligt artikel 43 skyldiga att ha beredskapsplaner för eventuella utbrott av a-sjukdomar eller nya sjukdomar. I denna del av förordningen anges vilka åtgärder som ska vidtas vid misstänkta fall och bekräftade utbrott av a-, b- och c-sjukdomar. Bestämmelserna gäller epidemiologiska undersökningar, avspärr- ning av anläggningar, inrättandet av restriktionszoner, avlivning och bortskaffande av djur m.m. Vad gäller c-sjukdomar gäller bestäm- melserna bara medlemsstater som är fria från eller som har godkända valbara utrotningsprogram för sjukdomen i fråga. Förordningens bestämmelser, som är övergripande och tillämpbara på olika sjuk- domar, kompletteras av bestämmelser i kommissionens delegerade förordning (EU) 2020/687 av om komplettering av och rådets förordning (EU) 2016/429 vad gäller bestämmelser om förebyggande och bekämpning av förteck- nade sjukdomar. Här finns detaljerade bestämmelser om vilka åt- gärder de behöriga myndigheterna ska vidta för att bekräfta eller ute- sluta misstanke om olika förtecknade sjukdomar, åtgärder som ska vidtas vid bekräftat utbrott, inrättandet av restriktionszoner, bekämp- ningsåtgärder m.m. Medlemsstaterna ska enligt artikel 83 informera kommissionen om åtgärder som vidtas vid bekräftade fall av a-, b- och c-sjukdomar. Kommissionen ska se över sjukdomssituationen och de vidtagna åt- gärderna och får genom genomförandeakter fastställa särskilda be- kämpningsåtgärder som ska vidtas . 4.1.5Registrering, spårbarhet och förflyttningar I förordningens del IV (artiklar 84–228) finns bestämmelser om registrering av djur och anläggningar och om djurhälsokrav för förflyttningar mellan EU-länder av levande djur, avelsmaterial (t.ex. tjursperma) och produkter av animaliskt ursprung, bl.a. livsmedel. Bestämmelserna syftar till att förhindra spridning av förtecknade sjukdomar. Del IV är uppdelad i Avdelning I och Avdelning II, där Avdelning I omfattar bestämmelser rörande landlevande djur, dvs. landlevande däggdjur, fåglar, humlor och bin, samt avelsmaterial och produkter av landlevande djur. I Avdelning II finns bestämmelser gällande vattenlevande djur och produkter av vattenlevande djur. Beskrivningen nedan gäller landlevande djur, dvs. Avdelning I. Där- efter beskrivs i korthet vad som gäller för vattenlevande djur, där dessa bestämmelser skiljer sig från reglerna för landlevande djur. Registrering, godkännande, journalföring och register Den som driver en anläggning för hållande av landlevande djur ska enligt artikel 84 registreras av den behöriga myndigheten. Det samma gäller för vissa transportörer. Medlemsstaterna får undanta vissa kate- gorier av anläggningar och transportörer som utgör en obetydlig risk från registreringskravet. Vilka typer av anläggningar och transpor- törer som får undantas ska anges av kommissionen i genomförande- akter. För vissa typer av anläggningar räcker det inte med registrering utan de ska godkännas enligt artikel 94. Detta gäller bl.a. anlägg- ningar för avelsmaterial och kläckerier, men även vissa andra typer av anläggningar från vilka djur eller produkter flyttas till en annan medlemsstat samt alla anläggningar som utgör en betydande risk. Berörda aktörer ska ansöka om godkännande hos den behöriga myn- digheten. I artikel 97 anges övergripande villkor för godkännande av anläggningar, bl.a. krav på ändamålsenliga lokaler, personal, biosäker- hetsåtgärder, övervakning och journalföring. Dessa villkor kompletteras av detaljerade krav i kommissionens delegerade förordning (EU) 2020/686 av om komplettering av Europa- parlamentets och rådets förordning (EU) 2016/429 vad gäller god- kännande av anläggningar för avelsmaterial och spårbarhets- och djurhälsokrav för förflyttning av avelsmaterial från vissa hållna land- levande djur inom unionen. Av artikel 101 framgår att de behöriga myndigheterna ska hålla register över alla registrerade och godkända anläggningar och att dessa register ska göras tillgängliga för kommissionen och för behöriga myndigheter i övriga medlemsstater. Aktörer är skyldiga att föra journaler över sin verksamhet, där det bl.a. ska framgå hur många djur som hålls eller transporteras, djur- arter, förflyttningar till och från anläggningar m.m. Krav på identi- fiering och spårbarhet finns även för avelsmaterial, bl.a. sperma och embryon som används inom djuraveln. Krav ställs även på personer som producerar, bearbetar eller distri- buerar animaliska produkter, inklusive livsmedel och animaliska bi- produkter, inom EU. Dessa ska vidta lämpliga åtgärder för att se till att produkterna inte orsakar spridning av förtecknade sjukdomar och nya sjukdomar. Medlemsstaterna är enligt artiklarna 108 och 109 skyldiga att ha system för identifiering och registrering av landlevande djur och att ha en databas över nötkreatur, får, getter, svin och hästdjur. De behöriga myndigheterna ska utfärda identitetshandlingar för djur i samband med djurförflyttningar, medan det är aktörernas ansvar att se till att djuren är märkta. Kraven på identifiering och märkning skiljer sig mellan olika djurslag. Mest långtgående är kraven för nötkreatur, där varje djur ska kunna identifieras individuellt genom ett fysiskt identi- tetsmärke. Även hästdjur ska kunna identifieras individuellt genom en unik kod i landets databas. För får, getter och svin krävs märk- ning, men det är inte nödvändigt att genom märkningen kunna skilja individer från varandra. Kommissionen ska enligt artikel 118 anta delegerade akter med närmare krav när det gäller identifieringsmetoder och databaser, samt om identitetshandlingar och flyttningsdokument. Kommissionen ska även genom genomförandeakter anta bestämmelser om enhetlig åtkomst till uppgifter i och tekniska specifikationer för databaser. I artiklar 122–123 finns bestämmelser om spårbarhet för avels- material. Kompletterande bestämmelser om spårbarhetskrav finns bl.a. i kommissionens genomförandeförordning (EU) 2020/999 av om fastställande av tillämpningsföreskrifter för Europaparla- mentets och rådets förordning (EU) 2016/429 vad gäller godkänn- ande av anläggningar för avelsmaterial och spårbarhet för avelsmaterial från nötkreatur, svin, får, getter och hästdjur och i kommissionens delegerade förordning (EU) 2020/686. Förflyttning av djur och djurprodukter inom EU I artikel 124 finns allmänna krav för förflyttning av landlevande djur. Dessa krav gäller alla förflyttningar, dvs. även inom en medlemsstat. Här framgår bl.a. att aktörerna ska vidta lämpliga åtgärder för att se till att förflyttning av djur inte äventyrar hälsostatusen på destina- tionen med avseende på förtecknade sjukdomar som avses i arti- kel 9.1 d samt nya sjukdomar. Vid förflyttning av djur mellan medlemsstater gäller ytterligare krav för att förhindra spridning av förtecknade sjukdomar. Bland annat anges i artikel 130 att hov- och klövdjur och fjäderfä ska ha varit i ursprungsanläggningen , en s.k. uppehålls- period, innan de flyttas till en annan medlemsstat. Syftet med uppe- hållsperioden är att eventuella förtecknade sjukdomar som djuren bär på ska bryta ut, och därmed upptäckas, innan djuren förs ut från anläggningen till en annan medlemsstat. före för- flyttningen får inte heller andra hov- och klövdjur eller fjäderfä ha förts in i anläggningen. Djur som ska flyttas till en annan medlemsstat ska åtföljas av djurhälsointyg, eller i vissa fall av en s.k. egenförsäkran som djur- hållaren själv får utfärda. Även vissa animaliska produkter ska åt- följas av djurhälsointyg. Särskilda bestämmelser anges för förflyttning av olika kategorier av djur, baserat på risken för smittspridning i olika former av djur- hållning och på vilka förtecknade sjukdomar som finns för olika arter. Bestämmelserna syftar till att förhindra spridning av a- och b- sjukdomar mellan EU-länder, samt att förhindra introduktion av c- sjukdomar till medlemsstater som har status som fria från dem eller som har godkända utrotningsprogram. Förordningens bestämmelser kompletteras av kommissionens dele- gerade förordning (EU) 2020/688 av om komplettering av och rådets förordning (EU) 2016/429 vad gäller djurhälsokrav för förflyttningar av landlevande djur och kläckägg inom unionen och kommissionens delegerade för- ordning (EU) 2020/686. Nationella bestämmelser om bekämpning och djurförflyttningar Medlemsstaterna får enligt artikel 170 ha nationell lagstiftning för att bekämpa förtecknade sjukdomar som avses i artikel 9.1 d och e när det gäller förflyttning av landlevande djur. Eftersom alla a-, b-, och c-sjukdomar även ska anses som e-sjukdomar innebär bestäm- melsen enligt utredningens tolkning att nationella förflyttnings- åtgärder får vidtas för alla slags förtecknade sjukdomar hos land- levande djur (jfr avsnitt 4.1.2).