sou · H8B374 · 2020-12-15 00:00:00 — Enligt artikel 4 i Eppo-förordningen ska Eppo vara ansvarig för att utreda, lagföra och väcka talan mot förövare av och medhjälpare till sådana brott som skadar unionens ekonomiska intressen och som föreskrivs Sefi-direktivet. Eppos behörighet preciseras sedan i artik- larna 22 och 23 i Eppo-förordningen. Om ansluter sig till det fördjupade samarbetet är det av grundläggande betydelse att slå fast under vilka förhållanden och för vilka brott Eppo har behörighet. Det är nödvändigt, eftersom sven- ska åklagare inte kommer att vara behöriga vid sidan av Eppo, när Eppo utövar sin behörighet. Det föreskrivs också en skyldighet för myndigheterna i de stater som ansluter sig till Eppo att rapportera till Eppo när ett brott som kan omfattas av Eppos behörighet har begåtts. Det är inte möjligt att i detta betänkande i detalj redovisa varje typ av brottsligt handlande som kan omfattas av Eppos behörighet. Det måste ytterst vara tillämparna som – med utgångspunkt i Eppo- förordningens bestämmelser och de instrument som den hänvisar till samt tillämplig svensk lagstiftning – avgör om det är svenska åkla- gare eller Eppo som har behörighet. Här redovisas endast grunddra- gen för den bedömningen. Det bör anmärkas att begreppet ekonomiska intressen, vilket ge- nomgående används i den svenska språkversionen av Eppo-förord- ningen, uttrycks som ”financial interests” i den engelska språkver- sionen. Samma uttryck på engelska finns i Sefi-direktivet, men där är den svenska översättningen i stället ”finansiella intressen”. Utred- ningen utgår därför från att ekonomiska intressen och finansiella in- tressen är synonyma begrepp och använder därför fortsättningsvis endast begreppet finansiella intressen för att tydligare knyta an till Sefi-direktivet. Enligt artikel 22.2 i Eppo-förordningen ska Eppo även vara behö- rig i fråga om vissa brott som rör deltagande i en kriminell organi- sation enligt rambeslutet om kampen mot organiserad brottslighet. 10.2.3Kraven i artikel 22.1 Eppo-förordningens hänvisningar till Sefi-direktivet Utgångspunkten enligt artikel 22.1 i Eppo-förordningen är att Eppo ska ha behörighet i fråga om sådana brott som skadar unionens finansiella intressen som fastställs i Sefi-direktivet, så som det har införlivats genom nationell lagstiftning. Det gäller oavsett om samma brottsliga handling enligt nationell lagstiftning även skulle kunna klassificeras som en annan typ av brott. När det gäller brott som avses i artikel 3.2 d i Sefi-direktivet, så som det har införlivats genom nationell lagstiftning, ska Eppo inte ha behörighet annat än när en uppsåtlig handling eller underlåtenhet enligt definitionen i den bestämmelsen har anknytning till territoriet i två eller flera med- lemsstater och inbegriper en total skada på . I fortsättningen benämns sådana brott som Eppo har behörighet för enligt artikel 22.1 i Eppo-förordningen för Eppo-brott. Genomförandet av Sefi-direktivet i svensk rätt Sefi-direktivet innehåller 20 artiklar. Av central betydelse är artik- larna 3 och 4, som innehåller direktivets brottskatalog, och artikel 5 som reglerar anstiftan av samt medhjälp och försök till brott. Dessa artiklar kommer att utvecklas nedan. I Ds 2018:34 analyserades vilka författningsändringar och andra åtgärder som krävdes för att skulle kunna genomföra Sefi- direktivet. Där konstaterades det att genom den då befintliga lagstiftningen i allt väsentligt uppfyllde de åtaganden som följer av direktivet. För att fullt ut genomföra Sefi-direktivet föreslogs emel- lertid en särskild straffskala för grova fall av subventionsmissbruk, med brottsbeteckningen grovt subventionsmissbruk. Regeringen delade i prop. 2018/19:78 bedömningen avseende vil- ka lagändringar som behövdes för att uppfylla åtagandena i Sefi- direktivet. En bestämmelse om grovt subventionsmissbruk infördes i . I det följande redovisas dels vilket handlande som enligt Sefi-di- rektivet ska vara kriminaliserat i medlemsstaterna, dels sammanfatt- ningsvis departementspromemorians slutsatser, som regeringen i allt väsentligt anslöt sig, beträffande hur brotten i direktivens brottska- talog är kriminaliserade i . Sefi-direktivets artikel 3.2 a – icke upphandlingsrelaterade utgifter Artikel 3.2 a i Sefi-direktivet definierar bedrägeri mot EU:s finansi- ella intressen som rör icke-upphandlingsrelaterade utgifter. Krimi- naliseringskravet enligt artikeln omfattar varje uppsåtlig handling eller underlåtenhet som avser: 1.användning eller presentation av falska, felaktiga eller ofullstän- diga uppgifter eller dokument, om detta leder till att medel eller tillgångar från unionens budget eller från budgetar som förvaltas av unionen eller för dess räkning, otillbörligen uppbärs eller in- nehålls, 2.undanhållande av information som ska lämnas i enlighet med sär- skilda föreskrifter, om gärningen har samma effekt, eller 3.användning av sådana medel eller tillgångar för andra syften än de som medlen ursprungligen har beviljats för. Det som anges i artikelns två första punkter ansågs vara kriminali- serat i i första hand genom bestämmelse om bedrägeri i 9 kap. 1 §. Gärningar enligt artikelns tredje punkt ansågs i straffbara som subventionsmissbruk enligt 9 kap. 3 b § (tidigare 9 kap. 3 a §) eller förskingring enligt 10 kap. 1 § . Sefi-direktivets artikel 3.2 b – upphandlingsrelaterade utgifter Artikel 3.2 b i Sefi-direktivet definierar bedrägeri mot EU:s finansi- ella intressen som rör upphandlingsrelaterade utgifter. Kravet på kri- minalisering i artikeln omfattar varje handling eller underlåtenhet, som begås i syfte att uppnå olovlig för gärningsmannen eller annan person genom att orsaka en förlust för unionens finansiella intressen och som avser: 1.användning eller presentation av falska, felaktiga eller ofullstän- diga uppgifter eller dokument, om detta leder till att medel eller tillgångar från unionens budget, eller från budgetar som förvaltas av unionen eller för dess räkning, otillbörligen uppbärs eller in- nehålls, 2.undanhållande av information som ska lämnas i enlighet med sär- skilda föreskrifter, om gärningen har samma effekt, eller 3.användning av sådana medel eller tillgångar för andra syften än de som medlen ursprungligen har beviljats för, som skadar unionens finansiella intressen. Handlande enligt de två första punkterna ansågs vara kriminaliserat i i första hand genom bestämmelsen om bedrägeri i 9 kap. 1 § . När det gällde tredje punkten i artikel 3.2 b ansågs handlandet vara straffbelagt i som förskingring enligt 10 kap. 1 § . Det konstaterades vidare i promemorian att den svenska kriminaliseringen gick längre än kravet i direktivet. Efter- som det rör sig om ett minimidirektiv var medlemsstaterna dock oförhindrade att låta straffansvaret sträcka sig längre än vad direk- tivet kräver. Sefi-direktivets artikel 3.2 c – andra inkomster än sådana som härrör från mervärdesskatt Artikel 3.2 c i Sefi-direktivet definierar bedrägeri mot EU:s finansi- ella intressen som rör andra inkomster än sådana som härrör från mervärdesskatt. Kravet på kriminalisering omfattar varje uppsåtlig handling eller underlåtenhet som avser: 1.användning eller presentation av falska, felaktiga eller ofullstän- diga uppgifter eller dokument, om detta leder till att medel från unionens budget eller från budgetar som förvaltas av unionen eller för dess räkning minskas på ett olagligt sätt, 2.undanhållande av information som ska lämnas i enlighet med sär- skilda föreskrifter, om gärningen har samma effekt, eller 3.missbruk av en förmån som lagligen erhållits, om gärningen har samma effekt. Handlande enligt första och andra punkten ansågs vara straffbelagda som tullbrott enligt 8 § första stycket lagen (2000:1225) om straff för smuggling (i fortsättningen smugglingslagen) i svensk rätt me- dan handlande enligt tredje punkten ansågs omfattas av 8 § andra stycket smugglingslagen. Även här konstaterades att svenska regler omfattade mer än direktivets kriminaliseringskrav. Sefi-direktivets artikel 3.2 d – inkomster från mervärdesskatt Artikel 3.2 d i Sefi-direktivet behandlar brott mot EU:s finansiella intressen som rör inkomster från egna medel som härrör från mer- värdesskatt. När det gäller sådana brott är direktivet, enligt arti- kel 2.2, endast tillämpligt på gärningar av allvarligt slag. Ett brott som riktar sig mot det gemensamma systemet för mervärdesskatt ska enligt artikeln anses vara allvarligt när en uppsåtlig handling eller underlåtenhet enligt artikel 3.2 d har anknytning till territoriet i två eller flera medlemsstater i unionen och inbegriper en total skada på . Kriminaliseringskravet i artikel 3.2 d omfat- tar varje uppsåtlig handling eller underlåtenhet som har begåtts inom ramen för gränsöverskridande bedrägliga upplägg som avser: 1.användning eller presentation av falska, felaktiga eller ofullstän- diga uppgifter eller dokument avseende mervärdesskatt, om detta leder till en minskning av medel från unionens budget, 2.undanhållande av information avseende mervärdesskatt som ska lämnas i enlighet med särskilda föreskrifter, om gärningen har samma effekt, eller 3.presentation av korrekta uppgifter avseende mervärdesskatt i syfte att bedrägligen dölja en utebliven betalning eller otillbörli- gen skapad rätt till återbetalning av mervärdesskatt. Genom de svenska reglerna om skattebrott i 2 § skattebrottslagen (1971:69) och reglerna om medverkan till sådana brott ansågs i pro- memorian ha kriminaliserat det som enligt artikelns tre punkter ska utgöra brottsliga handlingar. Det konstaterades vidare att även beträffande handlandet i denna artikel gick den svenska kri- minaliseringen i vissa avseenden längre än minimikravet enligt direk- tivet. Det bör också tilläggas att regeringen med hänvisning till Hög- sta domstolens avgörande i NJA 2018 s. 704, som meddelades i tiden mellan promemorian och propositionen, ansåg att det stod klart att svensk rätt uppfyller kriminaliseringskravet i artikel 3.2 d iii redan genom det straffansvar som följer direkt av 2 § skattebrottslagen, se prop. 2018/19:78 s. 9. Regeringens uttalande får förstås så att med- verkansansvaret alltså inte behöver aktualiseras. Sefi-direktivets artikel 4.1 – penningtvätt Enligt artikel 4.1 i Sefi-direktivet ska medlemsstaterna vidta de åt- gärder som är nödvändiga för att säkerställa att penningtvätt enligt beskrivningen i artikel 1.3 i och rådets direktiv (EU) 2015/849 av om åtgärder för att förhindra att det finansiella systemet används för penningtvätt eller finansiering av terrorism, om ändring av och rådets förord- ning (EU) nr 648/2012 och om upphävande av och rådets direktiv /60 (EG) och kommissionens direktiv /70 (EG), som inbegriper egendom som utgör av brott som omfattas av det nu aktuella direktivet utgör brott. Genom straffbestämmelserna om penningtvätt i lagen (2014:307) om straff för penningtvättsbrott (penningtvättsbrottslagen) ansågs de handlingar vara kriminaliserade som enligt artikel 4.1 i Sefi-direk- tivet ska vara förbjudna. Av 2 § penningtvättsbrottslagen framgår det att alla typer av brott som kan ge upphov till utbyte (alltså bl.a. sådana brott som omfattas av Sefi-direktivet) kan utgöra förbrott till penningtvättsbrott. Eftersom bedömdes leva upp till krimi- naliseringskraven i Sefi-direktivet i övrigt, ansågs i sin helhet uppfylla åtagandena i artikel 4.1. Sefi-direktivets artikel 4.2 – korruption Enligt artikel 4.2 i Sefi-direktivet ska medlemsstaterna vidta de åt- gärder som är nödvändiga för att säkerställa att passiv och aktiv kor- ruption, om den begåtts uppsåtligen, utgör brott. Med passiv korruption avses enligt artikelns punkt a) en handling som en offentlig tjänsteman utför för att, direkt eller genom en mel- lanhand, för egen eller för tredje mans räkning begära eller erhålla förmåner, oavsett art, eller acceptera ett löfte om en sådan förmån för att i strid med sina skyldigheter utföra eller underlåta att utföra en handling i tjänsten eller vid utövandet av tjänsten på ett sätt som skadar eller kan skada unionens finansiella intressen. Med aktiv korruption avses enligt artikelns punkt b) en handling som utförs av en person för att direkt eller genom en mellanhand utlova, erbjuda eller ge en förmån, oavsett art, till en offentlig tjän- , för egen räkning eller för tredje mans räkning, för att denne i strid med sina skyldigheter ska utföra eller underlåta att utföra en handling i tjänsten eller vid utövandet av tjänsten på ett sätt som skadar eller kan skada unionens finansiella intressen. I artikel 4.4 i Sefi-direktivet definieras vilka offentliga tjänstemän som omfattas av bestämmelserna. Passiv korruption ansågs vara kriminaliserat i som ta- gande av muta enligt 10 kap. 5 a § och aktiv korruption som givande av muta enligt 10 kap. 5 b § . I båda fallen bedömdes den svenska kriminaliseringen sträcka sig längre än mini- mikraven enligt direktivet. Sefi-direktivets artikel 4.3 – förskingring I artikel 4.3 i Sefi-direktivet ställs krav på kriminalisering av en viss typ av förskingring som begås uppsåtligen. Den förskingring som avses är en handling utförd av en offentlig tjänsteman, som direkt eller indirekt är anförtrodd uppdraget att förvalta medel eller till- gångar, att göra åtaganden eller betala ut medel eller anslå eller an- vända tillgångar i strid med det syfte för vilket de var avsedda på ett sätt som skadar unionens finansiella intressen. Handlandet som avses i artikeln ansågs i svensk rätt vara krimi- naliserat genom bestämmelserna om förskingring i 10 kap. 1 § och trolöshet mot huvudman i 10 kap. 5 § brottsbal- ken. Straffansvaret i sträcker sig längre än minimikravet en- ligt direktivet. Sefi-direktivets artikel 5 – anstiftan, medhjälp och försök Enligt artikel 5.1 i Sefi-direktivet ska medlemsstaterna vidta de åt- gärder som är nödvändiga för att säkerställa att anstiftan och med- hjälp till att begå något av de brott som avses i artiklarna 3 och 4 är straffbart. Medlemsstaterna ska vidare enligt artikel 5.2 i Sefi-direk- tivet vidta de åtgärder som är nödvändiga för att säkerställa att för- sök att begå något av de brott som avses i artiklarna 3 och 4.3 är straffbara. De svenska bestämmelserna bedömdes uppfylla direktivets krav. 10.2.4Eppos behörighet enligt artikel 22.1 Utredningens bedömning: Det avgörande för Eppos behörighet är om brottet skadar unionens finansiella intressen och om hand- landet ska vara kriminaliserat enligt Sefi-direktivet. Sefi-direkti- vet är genomfört i svensk rätt. Någon ytterligare lagstiftning be- hövs därför inte. Skälen för utredningens bedömning Som framgått i avsnitt 10.2.3 genomfördes Sefi-direktivet utan några större lagändringar. Vissa av brotten som redan var kriminaliserade bedömdes dessutom omfatta mer än direktivets minimikrav på kri- minalisering. Enligt artikel 22.1 i Eppo-förordningen ska Eppo ha behörighet för brott som skadar EU:s finansiella intressen som fast- ställs i Sefi-direktivet, så som det införlivats genom nationell lagstift- ning. Det gäller oavsett om samma brottsliga handling enligt natio- nell lagstiftning skulle kunna klassificeras som en annan typ av brott. Utredningen bedömer att uttryckssättet ”så som det införlivats ge- nom nationell lagstiftning” ger uttryck för att direktivet utgör se- kundärrätt som genomförs genom nationell lagstiftning. Det bör alltså inte anses som en utvidgning av Eppos behörighet till att avse allt som är kriminaliserat enligt den bestämmelse varigenom Sefi-di- rektivet anses vara genomfört. Det centrala vid bedömningen av om ett brott träffas av Eppos behörighet är således dels om brottet ska- dar unionens finansiella intressen, dels om det brottsliga handlandet ska vara kriminaliserat enligt Sefi-direktivet. Begreppet unionens finansiella intressen definieras i artikel 2 punkten 3 i Eppo-förordningen enligt följande. Alla inkomster, utgifter och tillgångar som omfattas av, erhållits genom eller ska betalas till unionens budget eller budgetarna för de institu- tioner, organ och byråer som inrättats genom fördragen och de budge- tar som förvaltas och kontrolleras av dem. En i sak identisk definition av begreppet unionens finansiella intres- sen finns i artikel 2.2 i Sefi-direktivet. När det gäller det brottsliga handlandet är det alltså utredningens bedömning att endast sådant agerande som anges i Sefi-direktivets artiklar som kan leda till behörighet för Eppo enligt artikel 22.1 i Eppo-förordningen. Det innebär att brottsliga gärningar som i och för sig skadar eller kan skada EU:s finansiella intressen – men som inte omfattas av det som ska vara kriminaliserat enligt artikel 3 eller 4 i Sefi-direktivet – bör ligga utanför Eppos behörighet. Som framgått omfattar kriminaliseringen i svensk rätt i vissa fall mer än vad Sefi-direktivet föreskriver. Det kan ifrågasättas om Eppo i sådana fall kan ha behörighet när det brottsliga handlandet visserli- gen knyter an till Sefi-direktivet men i något avseende ligger utanför det som enligt direktivet ska vara kriminaliserat. Som exempel kan nämnas att flera av de brottsliga handlanden som anges i Sefi-direk- tivet förutsätter att en effekt uppnås. Exempelvis föreskriver arti- kel 3.2 c i Sefi-direktivet att kriminaliseringskravet är begränsat till handlingar som leder till en minskning av unionens budget. I är handlandet däremot kriminaliserat som ett s.k. farebrott. Det in- nebär att det inte krävs någon effekt utan att straffansvar i inträder redan när förfarandet ger upphov till fara för att effekten ska inträffa. Det kan argumenteras på två olika sätt när det gäller Eppos behö- righet i dessa situationer. Å ena sidan kan det hävdas att Eppo endast är behörig för brott som omfattas av brottsbeskrivningarna i Sefi- direktivet och därmed inte är behörig i de fall där svensk rätt, med vida och generella brottsbeskrivningar, kriminaliserar mer än vad som anges i direktivet. Med den tolkningen skulle Eppo i exemplet ovan vara behörig för handlande som föranlett en effekt men inte för handlande som enbart lett till fara för effekt. För den linjen talar framför allt ordalydelsen i artikel 22.1 i Eppo-förordningen, som anger att det är brott som fastställs i Sefi-direktivet som omfattas av myndighetens behörighet. Å andra sidan kan det hävdas att Eppo är behörig för samtliga brottstyper som påverkar EU:s finansiella in- tressen, under förutsättning att brottstypen som sådan fastställs i Sefi-direktivet. Med den tolkningen skulle Eppo i exemplet ovan vara behörig även för brott som stannat på farestadiet, förutsatt att det är fråga om brott som påverkar unionens finansiella intressen. För den linjen finns det två huvudsakliga argument. Det första är att Sefi-direktivet är ett minimidirektiv, och att medlemsstaterna där- med är oförhindrade att anta eller behålla strängare regler för brott mot unionens finansiella intressen än vad direktivet föreskriver. Det andra argumentet är att det beträffande brott enligt artikel 3.2 d i Sefi-direktivet anges uttryckligen i artikel 22.1 Eppo-förordningen att vissa förutsättningar – som också anges i artikeln i –måste vara uppfyllda för att Eppo ska vara behörig. Det kan mot- satsvis möjligen förstås som att det beträffande övriga brott inte finns något krav på fullständig överensstämmelse mellan Sefi-direk- tivets brottsbeskrivningar och det handlande som Eppos behörighet omfattar. Utredningen anser att den första argumentationslinjen gör sig starkast gällande, främst för att regleringen ska vara förutsägbar och för att en enhetlig tillämpning av Eppos behörighet inom EU ska vara möjlig. Enligt utredningens bedömning bör Eppo därför, när den svenska straffbestämmelsen kriminaliserar mer än brottsbe- skrivningen enligt Sefi-direktivet gör, inte anses vara behörig enligt artikel 22.1 i Eppo-förordningen för annat handlande än sådant som ryms i brottsbeskrivningen enligt direktivet. Det gäller även om så- dant annat handlande påverkar eller kan påverka EU:s finansiella in- tressen. Det bör understrykas att den bedömningen kanske inte kommer att delas av Eppo. I sista hand är det domstol som avgör vad Eppos behörighet omfattar. En annan sak är att det i ett tidigt utredningsskede kan vara svårt att få klarhet i exakt vilka gärningsmoment som föreligger och att det därför också kan vara osäkert om Eppo har behörighet. I av- snitt 8.3.2. och 8.3.3 har utredningen diskuterat bl.a. vad som ska rapporteras till Eppo och när sådan rapportering krävs för att Eppo ska ha möjlighet att utöva sin behörighet. En annan gränsdragningsfråga är om förberedelse till brott omfattas av Eppos behörighet enligt artikel 22.1 i Eppo-förordningen. I Sefi- direktivet föreskrivs krav på kriminalisering av anstiftan och med- hjälp, och beträffande vissa brott försök, men inte av förberedelse till de i direktivet angivna handlandena. Det kan noteras att inte hel- ler andra språkversioner kan sägas tala för att förberedelsehandlingar ska kriminaliseras enligt direktivet, jfr t.ex. den engelska språkver- sionen där orden ”incitement”, ”aiding and abetting” och ”attempt” används i artikel 5 i Sefi-direktivet. I de fall där brottsliga handlanden enligt Sefi-direktivet är krimi- naliserade på förberedelsestadiet i svensk rätt kan det ifrågasättas om det är Eppo eller nationella myndigheter som är behöriga. Mot bak- grund av att förberedelsehandlingar – som inte utgör medhjälp eller anstiftan eller, i förekommande fall, försök, – inte omfattas av direk- tivet bör, enligt utredningens mening, Eppo inte vara behörig för så- dana brott med stöd av artikel 22.1 i Eppo-förordningen. När det gäller föreskriften i artikel 22.1 i Eppo-förordningen, som begränsar Eppos behörighet avseende artikel 3.2 d i Sefi-direktivet till enbart gärningar som inneburit skada på , kan det noteras att begränsningen är uttryckt på samma sätt som i artikeln i . Anledningen till det torde vara att Eppo- förordningen i övrigt, när det gäller behörighetsfrågor, hänvisar till Sefi-direktivet genom s.k. dynamiska hänvisningar. Den sortens hänvisningar får till följd att om Sefi-direktivet i något avseende änd- ras så kommer även Eppos behörighet att ändras, om det inte finns några begränsningar i Eppo-förordningen. Den effekten uppstår emellertid inte om begränsningen föreskrivs direkt i Eppo- förordningen. Då krävs det nämligen en ändring också av Eppo-för- ordningen för att uppnå samstämmighet mellan förordningen och direktivet. Om t.ex. beloppsbegränsningen i artikel 3.2 d i Sefi-di- rektivet skulle komma att ändras innebär begränsningen till i artikel 22.1 i Eppo-förordningen att Eppos be- hörighet alltjämt är begränsad på samma sätt som innan ändringen i direktivet. Det bör noteras att det finns ytterligare begränsningsreg- ler med samma innebörd. Regleringen ska ses mot bakgrund av att det gäller skilda förfaranden för ändringar i förordningen respektive direktivet. I det förra fallet krävs enhällighet medan det vid ändringar av direktivet räcker med kvalificerad majoritet. I lagstiftningsarbetet som föregick genomförandet av Sefi-direk- tivet konstaterades att skattebrottslagstiftningen omfattar det hand- lande som ska kriminaliseras enligt artikel 3.2 d i Sefi-direktivet. Den svenska lagstiftningen ställer dock inte upp motsvarande belopps- krav som Sefi-direktivet och är dessutom kriminaliserat redan på farestadiet. Mot bakgrund av den höga beloppsgräns som gäller för Eppos behörighet och med motsvarande resonemang som beträf- fande osjälvständiga brottsformer kommer det vid de allra flesta brott av det slag som anges i artikel 3.2 d i Sefi-direktivet att vara nationella myndigheter som är behöriga. Att på ett mer detaljerat sätt än det som har gjorts här analysera in- nebörden av de olika handlanden som anges i artiklarna 3–5 i Sefi- direktivet låter sig inte göras inom ramen för detta betänkande. Det kommer att vara något som får göras i rättstillämpningen. Vissa ana- lyser som kan tjäna som ledning för tillämparna har dock gjorts i samband med genomförandet av direktivet. Det kan därför hänvisas dit, se Ds 2018:34 och prop. 2018/19:78. 10.2.5Kraven i artikel 22.2