sou · H8B373 · 2020-11-30 00:00:00 — Enligt 7 kap. 27 § ska regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer fortlöpande föra en förteckning över naturområden som bör skyddas eller är skyddade 1.som särskilda skyddsområden enligt fågeldirektivet, 2.som särskilda bevarandeområden enligt art- och habitatdirektivet eller 3.enligt internationella åtaganden eller nationella mål om skydd för naturområden. Av förteckningen ska det framgå vad som motiverat att ett område har tagits upp i förteckningen och enligt vilket direktiv, internatio- Mark- och dom i mål M 7903-15. 84Naturvårdsverket, Processbeskrivning för bildande av naturreservat – interimistiska förbud, . nellt åtagande eller nationellt mål som förtecknandet har skett. Ett område som tagits upp i förteckningen ska prioriteras i det fortsatta skyddsarbetet. Förteckningen förs av och punkterna 1 och 2 i bestämmelsen utgör utpekande av Natura 2000. När reglerna infördes till följd av EU-inträde innebar dock inte ett utpek- ande i sig ett områdesskydd i formell mening. istället att områdena i stort sett skulle omfattas av ett områdesskydd innan de pekas ut som ett särskilt skydds- eller bevarandeområde och de områden som inte redan omfattas av något skyddsinstrument skulle skyddas i närtid. Genom en lagändring , som föranletts av kritik från EU- kommissionen, innebär dock numera utpekandet som Natura 2000- område ett skydd genom den tillståndsplikt som införts. Arealen skogsmark i som ingår i EU:s Natura 2000-nät- verk och som inte överlappas av andra skyddsinstrument, uppgår till varav produktiv skogsmark.85 Enligt 7 kap. 28 a § krävs tillstånd för att bedriva verk- samheter eller vidta åtgärder som på ett betydande sätt kan påverka miljön i ett naturområde som har förtecknats som särskilt skydds- eller bevarandeområde (Natura 2000-område).86 Varje Natura 2000- område har en bevarandeplan för de arter och livsmiljöer som områ- det är avsett att skydda. Det är emellertid inte påverkan på de natur- värden som framgår av bevarandeplanen som avgör om tillstånd krävs för en åtgärd. Det räcker med att miljön, i vid mening, på ett bety- dande sätt kan påverkas. I respektive Natura 2000-områdes bevarande- plan anges normalt sett exempel på åtgärder som typiskt sett kan utgöra ett hot mot de utpekade värdena. Dessa listor kan utgöra en hjälp vid bedömningen av om tillståndsplikt enligt 7 kap. 28 a § miljö- balken föreligger. De listade åtgärderna är inte uttömmande, och det 85Skogsstyrelsen, Statistik om formellt skyddad skogsmark, frivilliga avsättningar, hänsynsytor samt improduktiv skogsmark, rapport /18, dnr 2018/4167. 86Att notera är att det är regeringens beslut att föra upp ett område på listan som är avgörande för tillståndsplikten. Det innebär att områden som av regeringen föreslås ingå i Natura omfattas av tillståndsplikt innan beslutat i frågan och området formellt utses av . behöver därför göras en bedömning utifrån förutsättningarna i det enskilda fallet. Tillståndsplikten avser inte endast åtgärder som vidtas inom det avgränsade Natura 2000-området, utan även åtgärder som vidtas utan- för, men som kan påverka miljön inom området. Det är endast åtgärder som på ett betydande sätt kan påverka mil- jön som är tillståndspliktiga. Det är därför möjligt att vidta åtgärder utan tillstånd, under förutsättning att påverkan på miljön bedöms obetydlig. Det uppställs emellertid inte något krav på att det ska vara visat att en viss åtgärd får betydande konsekvenser. Det är tillräckligt att en åtgärd kan få sådana verkningar, vilket innebär att det är risken för betydande påverkan som är avgörande i det enskilda fallet. Att tillståndsplikten gäller för skogsbruksåtgärder följer redan av orda- lydelsen, men framgår även genom en hänvisning i 4 § andra stycket skogsvårdslagen. Tillstånd för åtgärder söks hos . När får tillstånd ges Enligt 28 b § får tillstånd lämnas endast om verksamhe- ten eller åtgärden ensam eller tillsammans med andra pågående eller planerade verksamheter eller åtgärder inte 1.kan skada den livsmiljö eller de livsmiljöer i området som avses att skyddas, 2.medför att den art eller de arter som avses att skyddas utsätts för en störning som på ett betydande sätt kan försvåra bevarandet i området av arten eller arterna. Naturvårdsdirektiven förutsätter en sträng bedömning av de åtgär- der som ska vidtas inom ett Natura 2000-område. Det räcker att det vid en riskbedömning framkommer att den skyddsvärda livsmiljön kan komma att skadas. Även mer avlägsna risker ska beaktas, vilket följer av direktivets ordalydelse som anger att myndigheten får god- känna en åtgärd ”först efter att ha försäkrat sig om att det berörda området inte kommer att ta skada”.87 Denna bedömning ska även göras tillsammans med andra pågående eller planerade verksamheter 87Artikel 6.3 Rådets direktiv /43/EEG av om bevarande av livsmiljöer samt vilda djur och växter. eller åtgärder i området. Tillståndet kan förenas med de försiktighets- mått som krävs för att åtgärden ska kunna godkännas. Om området utsetts för bevarande av en viss livsmiljö och bedöm- ningen visar att livsmiljön skulle komma att försämras rent fysiskt av en åtgärd, kan alltså tillstånd inte lämnas med stöd av paragrafen. Bedömningen av vad som är en försämring ska ske med utgångspunkt i önskemålet att i området upprätthålla en gynnsam bevarandestatus för den art eller de arter som är typiska för livsmiljön. En försämring kan till exempel förutses om den yta som omfattas av livsmiljön minskar eller om verksamheten eller åtgärden skadar en viss fysisk struktur eller funktion som livsmiljön har och som är nödvändig för att upprätthålla en gynnsam bevarandestatus för de berörda arterna. En störning som avses i andra punkten avser inte de fysiska om- ständigheterna i området, utan de arter som lever och skyddas i om- rådet. Störning måste vara betydande för att bestämmelsen ska utgöra ett hinder för tillstånd. Ett visst mått av störningar kan alltså tålas. Störningens intensitet, varaktighet och frekvens är viktiga faktorer i en sådan bedömning. En störning som bidrar till en långsiktig nega- tiv populationsutveckling för arten i området kan betraktas som en betydande störning. Samma gäller en störning som bidrar till att naturliga utbredningsområde i området minskar eller kan komma att minska.88 Undantagsvis får dock regeringen, enligt 29 §, ge tillåtelse att trots bestämmelserna i 28 b § lämna tillstånd, om det saknas alternativa lösningar, om verksamheten eller åtgärden måste genomföras av tving- ande orsaker som har ett väsentligt allmänintresse och de åtgärder vidtas som behövs för att kompensera för förlorade miljövärden så att syftet med att skydda det berörda området ändå kan tillgodoses. Bestämmelsen är framför allt avsedd att tillämpas för infrastruktur- projekt och liknande och kommer knappast att ha någon betydelse för skogsbruket. Kraven på en tillståndsansökan För en ansökan om tillstånd för till exempel avverkning i eller i när- heten av ett Natura 2000-område är regelverk tillämp- ligt vid sidan av skogsvårdslagen. Det innebär att det är verksamhets- 2000/01:111 s. 68 ff. utövaren som ska visa att åtgärden kan vidtas utan risk för betydande påverkan på naturmiljön. Till en tillståndsansökan måste därför, enligt 6 kap. 20 § , bifogas en specifik miljöbedömning. Den specifika miljöbedömningen innebär bland annat att den som avser att bedriva verksamheten eller vidta åtgärden samråder om hur en miljökonsekvensbeskrivning (MKB) ska avgränsas (avgräns- ningssamråd) och tar fram en MKB som lämnas till den som prövar tillståndsfrågan. Innehållet i en MKB är formaliserat i 6 kap. 35 och 36 §§ vilket bland annat innebär att uppgifter om råd- ande miljöförhållanden och hur dessa förväntas utveckla sig om åt- gärden vidtas samt en beskrivning av åtgärdens konsekvenser för syftet med att bevara Natura 2000-området ska beskrivas. De tek- niska och naturvetenskapliga krav som ställs för att en MKB ska god- kännas är höga vilket innebär att det i normalfallet krävs att den upp- rättas av en specialist. Om ett Natura 2000-tillstånd medges krävs även en avverknings- anmälan enligt skogsvårdslagen innan en skogsbruksåtgärd får vidtas. När tillståndsplikten infördes för åtgärder inom Natura 2000-områ- den antogs dessa framför allt utgöra kompletterande regler till formellt skydd enligt och samråd enligt 12 kap. 6 § . Frågan om ersättningsrätt för nekat tillstånd inom Natura 2000-om- råden antogs därför inte tillämpas i någon större omfattning. I den departementspromemoria som var underlag till lagstiftningsarbetet föreslogs ersättning utgå redan genom att ett område upptogs på för- teckningen och som innebar förbud som avsevärt försvårade pågå- ende markanvändning.89 Regeringen ansåg dock att de föreslagna bestämmelserna om sär- skilda skydds- och bevarandeområden inte innebar något nytt i möj- ligheterna för det allmänna att försvåra markanvändningen. De nya bestämmelserna bedömdes inte ha andra direkta rättsverkningar för markägare än att den som planerar att på sin mark vidta en åtgärd måste göra en bedömning av vilka konsekvenser som åtgärden får för de särskilda skydds- och bevarandeområdena. 89Ds 2000:29 s. 106 f. utformades därför efter förebilden av vad som gäller vid ett förbud enligt 12 kap. 6 § miljöbalken.90 Ersättning för ett beslut om att inrätta ett Natura 2000-område, som innebär att pågående markanvändning inom berörd del av en fastighet avsevärt försvåras, kan ge rätt till ersättning enligt 31 kap. 4 § sjätte punkten . Ersättning betalas, enligt 31 kap. 5 § dock först sedan tillstånd vägrats eller förenats med särskilda villkor. Konsekvensen är att någon ersättning inte betalas ut i samband med att ett område pekas ut och därmed omfattas av tillståndsplikten och inte heller om det klart framgår att skogsbruk inte längre kommer att kunna bedrivas i området. Det är först sedan en tillståndsansökan prövats av som ersättning utgår, vilket som framgår ovan kräver att markägaren bekostar en MKB. Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet vidtar en åtgärd utan till- stånd inom ett Natura 2000-område döms enligt 29 kap. 4 § för otill- låten miljöverksamhet till böter eller fängelse i högst . Att timmer och trävaror från en sådan olaglig avverkning, eller dess mot- svarande värde, kan förklaras förverkat följer av 11 § lag (2014:1009) om handel med timmer och trävaror. Att vidta en skogsbruksåtgärd i, eller i anslutning till ett Natura 2000-område utan att först ansöka om tillstånd, under förhoppningen att åtgärden inte är tillståndspliktig, är därmed förenat med både personliga och ekonomiska risker. Av 2 kap. 2 § följer bland annat att alla som avser att vidta en åtgärd ska skaffa sig den kunskap som behövs med hänsyn till åtgärdens art och omfattning för att skydda miljön mot olägenhet eller skada. 2000/01:111 s. 60 f. Vid sidan av de områdesskydd som regleras i har myn- digheter och kommuner möjlighet att teckna frivilligt ingångna avtal med en markägare i syfte att värna allmänna intressen, som biologisk mångfald. I skogspolitiken omnämns naturvårdsavtal första gången i förarbetena till skogspolitiska beslut, då under beteckningen civilrättsliga avtal. De första naturvårdsavtalen med staten som part ingicks och erfarenheterna av dessa avtal var goda. Ett problem som uppmärksammades var dock att fastigheter vanli- gen överlåts med kortare mellanrum än de långa tidsperioder som avtalen omfattade. Ett civilrättsligt avtal blir inte automatiskt gällande mot en ny ägare av fastigheten, inte ens om denne vid köpet hade vetskap om avtalet. Även frågan om hur ett avtal stod sig i händelse av att fastigheten utmättes för markägarens skulder var olöst. I samband med miljöbal- kens ikraftträdande fick dessa avtal därför sin särskilda lagreglering i jordabalken.91 Naturvårdsavtal likställs enligt 7 kap. 3 § andra stycket jordabalken vid en nyttjanderätt: Vad fastighetsägaren enligt en skriftlig överenskommelse med staten eller en kommun angående naturvården inom ett visst område (naturvårds- avtal) förbundit sig att tillåta eller tåla skall vid tillämpningen av denna balk och andra författningar i sin helhet anses som en nyttjanderätt. Jordabalkens gängse synsätt om att jord upplåts för nyttjande stäm- mer inte riktigt med syftena bakom ett naturvårdsavtal som primärt innebär att nyttjanderättsinnehavaren inte kommer att bruka eller nyttja jorden i egentlig mening. Avtalets huvudsakliga syfte är i stäl- let att markägaren ska avstå från ett nyttjande. Lagtekniskt löstes detta genom att naturvårdsavtalet ska anses som nyttjanderätt vid tillämp- andet av jordabalken och andra författningar. På så vis kunde natur- vårdsavtalet, trots sin avvikande utformning i förhållande till jorda- balkens upplåtelseformer, ändå omfattas av det sakrättsliga skydd som gäller för dessa. Viktigt i sammanhanget är att det endast är den del av avtalet som avser en förbindelse för markägaren att tillåta eller tåla något angå- ende naturvården på fastigheten som omfattas av det sakrättsliga skyd- 1997/98:90. det och alltså kan göras gällande direkt mot en förvärvare av fastig- heten. Sådana åtaganden är normalt att tillåta viss naturvårdande sköt- sel och avstå från att nyttja marken på visst sätt, exempelvis avverk- ning. Om någon positiv förpliktelse skrivs in i avtalet, exempelvis om att utföra viss skogsvård eller hålla väg omfattas de inte av det sakrätts- liga skyddet och kan inte göras gällande mot annan än avtalsparten. Naturvårdsavtal för statens räkning tecknas av och (i regel via länsstyrelserna). och länsstyrelserna kan teckna naturvårdsavtal avseende samtliga ägoslag och naturtyper. tecknar normalt naturvårdsavtal för mark som omfattas av skogsvårdslagens bestämmelser. Naturvårdsavtal är ett tidsbegränsat civilrättsligt avtal mellan det allmänna och en markägare, som kan reglera avstående av visst bruk, exempelvis skogsbruk, eller att myndigheten eller kommunen får vidta vissa naturvårdande åtgärder på fastigheten. Den rättsliga regler- ingen är begränsad till det som i allmänhet gäller för avtal samt för nyttjanderätter enligt jordabalken. Därmed omfattas naturvårdsavtal av balkens regler om bland annat en tidsgräns , möjligheten till inskrivning i fastighetsregistret och sakrättslig skydd. Om av- talets materiella innehåll saknas däremot närmare lagreglering och principen om avtalsfrihet gäller. Ett naturvårdsavtal tecknas i regel för att produktiv skogsmark i väsentlig utsträckning ska användas för annat ändamål än virkesproduktion. Detta innebär att 3 § i skogs- vårdslagen aktualiseras för den produktiva skogsmark som omfattas av avtalet vilket medför att skogsvårdslagens regler om återväxtskyl- dighet, föryngringsåtgärder samt avverkningsformer inte blir tillämp- liga.92 Eftersom ett avtal endast gäller mellan de parter som ingått avtalet och nyttjandet av den fastighet som berörs, kan inte avtalet innehålla några restriktioner för andra, till exempel reglering av det allemansrättsliga tillträdet. Eventuellt utfallande virke, från naturvårdande åtgärder som till exempel frihuggning av lövträd, i samband med tecknande av natur- vårdsavtal eller tillfaller fastighetsägaren. I likhet med naturreservat och biotopskyddsområden kvarstår äganderätten till skogen hos fastighetsägare, vilket innebär att även de skyldigheter som följer med markägandet kvarstår, till exempel vid brandbekämp- ning. 92Se även föreskrifter (SKSFS 1993:2) till 29 § skogsvårdslagen angående avtal för att gynna förekomsten av död ved. Totalt omfattas skogsmark av naturvårdsavtal, vid sidan av de särskilda typerna av avtal som beskrivs nedan. 6.3.1Myndigheternas riktlinjer för naturvårdsavtal och har tillsammans med länssty- relsen i tagit fram gemensamma riktlinjer för tillämpning av naturvårdsavtal.93 Enligt riktlinjerna ska naturvårdsavtal användas så att myndigheten tillsammans med fastighetsägaren verkar för att ett områdes naturvärden bevaras och utvecklas långsiktigt. Den huvud- sakliga inriktningen och prioriteringen för naturvårdsavtal ska syfta till att bevara och utveckla biologisk mångfald. I riktlinjerna poängteras att avtalen både bidrar till delaktighet och engagemang från markägaren och utgör ett flexibelt verktyg för att nå miljökvalitetsmålen. Flexibiliteten gäller bland annat vilka naturmiljöer och ägoslag som kan omfattas av naturvårdsavtal, avtals- tidens längd och tidpunkt för betalning av ersättning (vid ett eller flera tillfällen). Syftet med ett naturvårdsavtal är att bevara och/eller förstärka biologiska naturvärden med utgångspunkt i en eller flera värdekärnor. Tanken är att avtalen ska komplettera om- rådesskydd. Naturvårdsavtal ska användas för områden som är prioriterade i arbetet med att uppnå miljökvalitetsmålen. För skydd av skogsmark tillämpas den nationella strategin och länsvisa strategier för formellt skydd av skog. Valet av objekt ska därmed göras enligt strategins prin- ciper och prioriteringsmodell, se nedan kapitel 6.7.2. Andelen värde- kärna i avtalsområdet är normalt men kan vara lägre i direkt anslutning till sådana värdekärnor som redan är formellt skyddade eller som skyddas formellt med naturvårdsavtalet, då detta utgör skyddszon eller utvecklingsmark. Andra bevarande- värden, exempelvis friluftsliv- eller kulturmiljövärde, kan stärka en skogsbiologisk värdekärnas skyddsvärde, men utgör i sig inte tillräck- lig grund för tecknande av ett naturvårdsavtal.94 Naturvårdsavtal kan användas såväl inom områden där naturvärdena gynnas av naturvård- ande åtgärder som där merparten av områdets naturvärden gynnas av 93Naturvårdsverket och , Naturvårdsavtal, Riktlinjer för tillämpning, , version 3.0, ärendenummer NV-09333-12, diarienummer 2012/2424. 94Se dock om naturvårdsavtal för sociala värden nedan i kapitel 6.3.4. att det lämnas orört. Ett större område är i regel mer funktionellt än ett mindre, särskilt när det gäller produktiv skogsmark. Områden inom detaljplan prioriteras inte för naturvårdsavtal då eventuella natur- värden anses tillgodosedda genom planläggningen. Enligt riktlinjerna ska en bedömning av naturvårdsavtalets lämp- lighet som bevarandeform för ett enskilt värdefullt naturområde alltid göras från fall till fall och med utgångspunkt från de aktuella förut- sättningarna. Det finns tillfällen och förhållanden när naturvårdsavtal enligt riktlinjerna är mindre lämpligt. Det kan bland annat handla om att området berör ett större antal fastigheter, fastigheter med en komplicerad ägarstruktur, till exempel ett stort antal delägare, oskif- tade dödsbon eller samfällda markområden utan ordnad förvaltning, att ordningsföreskrifter för allmänheten krävs för att tillgodose syftet med skyddet eller om det finns exploateringsplaner för området. I så- dana fall bör hellre områdesskydd enligt användas som bevarandeform. Om bedömningen är att den bästa skyddsformen för ett område är områdesskydd enligt , kan dock naturvårdsavtal träffas med berörd fastighetsägare . Enligt riktlinjerna är utgångspunkten vid tecknade av ett natur- vårdsavtal att skyddet ska vara långsiktigt. Flera faktorer påverkar vilken avtalstid som parterna kan enas om. En viktig faktor är natur- ligtvis den enskilde fastighetsägarens förutsättningar och dennes planeringshorisont för sin fastighet. För myndigheternas del handlar det om att göra en avvägning mellan kostnaderna och den bedömda naturvårdsnyttan, särskilt vid korta avtal. I den avvägningen ska admi- nistrativa kostnader för handläggning, inventering, beräkning av ersätt- ning, utmärkning, uppföljning med mera beaktas. Enligt riktlinjerna får de administrativa kostnaderna för myndigheternas arbete därför inte vara orimligt höga i förhållande till naturvårdsnyttan med avtalet. Som en tumregel för genomsnittet av naturvårdsavtal för produktiv skogsmark gäller att den administrativa kostnaden inte bör överstiga 15–av den totala kostnaden för avtalet. Avtal tecknas nor- malt på de fasta avtalslängderna: 1, 3, 5, 10, 15, 20, 30, 40 eller . Ett naturvårdsavtal kan även tecknas i avvaktan på att området utreds för att omfattas i ett större planerat områdesskydd. Då staten ingår ett naturvårdsavtal är intentionen vanligtvis att skyddet ska vara mer långsiktigt än vad avtalstiden anger. Det kan dock ibland finnas skäl att ompröva ett tidigare utvalt område när av- talstiden upphör, till exempel om det finns andra områden som hellre bör prioriteras för bevarande.95 Det är möjligt att i avtalet ange en uppsägningsklausul som ger myndigheterna rätt att frånträda avtalet , till exempel om en art som avsetts skyddas genom avtalet lämnat området. Riktlinjerna anger att sådana uppsägningsklausuler endast ska skrivas i undantags- fall. Om både myndigheten och markägaren är ense om att säga upp avtalet finns inget hinder mot att så sker. Vid beräkning av ersättning för naturvårdsavtal gäller andra ersätt- ningsregler än de som finns i . Jordabalken innehåller inte heller några regler om rättslig prövning av ersättning för naturvårds- avtal. Någon lagstadgad rätt till ersättning föreligger därmed inte vilket, till skillnad mot områdesskydd enligt , innebär att ett naturvårdsavtal kan träffas utan ersättning om parterna är överens om detta. Normalt betalas dock ersättning vid tecknande av natur- vårdsavtal. Fram tillämpade och olika grunder för att beräkna ersättningen till markägaren vid ett naturvårdsavtal. Den tidigare ersättningsnivån uppgick i genomsnitt till av avkastningen. finns gemensamma riktlinjer som innebär att samma ersättning erbjuds markägaren oav- sett med vilken myndighet avtalet tecknas. Vid tecknande av naturvårdsavtal utgår som regel ett engångs- belopp på som utbetalas till fastighetsägaren i samband med att avtalstecknandet. Denna schablonersättning som utgår oav- sett områdets storlek utgör ett incitament för fastighetsägare att teckna avtal även om det upplåtna området är litet eller avkastningen från området är låg. Beräkning av ersättningen i övrigt utgår från den bedömda av- kastning från det område som omfattas av avtalet vid ett normalt brukningsförfarande. Ersättning beräknas med en förenklad modell 2008/09:214 s. 74. av skogens avkastning i avtalsområdet, baserat på en schabloniserad beräkning av rotnetto. Rotnettot motsvarar den bedömda virkesintäk- ten minskat med huggnings- och terrängtransportkostnader. Virkes- intäkten beräknas som om befintligt bestånd avverkas omgående, in- klusive eventuella fröträd, timmerställning eller liknande som annars skulle ha avverkats . Avräkning görs även för den miljöhänsyn som vid en avverkning skulle tagits enligt 30 § skogs- vårdslagen. Den ersättning som fastighetsägaren erbjuds motsvarar av rotnettot som avtalet omfattar. Det innebär att ett 50-årigt avtal motsvarar av rotnettot. Impediment kan ingå i avtalsområdet, men ersättning utgår inte för denna areal. Denna ersättningsnivå för skogsmark, som inneburit en tredubb- ling , bygger på regeringens uttalande om att ersättningen bör ligga på en nivå som innebär att naturvårdsavtal blir ett attraktivt alternativ till andra former av skydd. ska ersättningsnivån skilja sig från den som gäller för naturreservat eller biotopskydds- områden, eftersom avtalen är tidsbegränsade och bygger på ett gemen- samt ansvarstagande för miljön, mellan staten och markägaren.96 Utbetalning av ersättning för naturvårdsavtal kan ske genom engångs- utbetalning eller , till exempel som årlig utbetalning, i normalfallet dock längst under . Myndigheterna strävar efter att koncentrera utbetalningarna till så få tillfällen som möjligt för att hålla nere de administrativa kostnaderna. Det finns inte heller någon skatteteknisk fördel för markägaren att få ersättningen utbetald . Beskrivningen nedan avser endast enskilda näringsidkare och berör alltså inte bolagsbeskattning. Ett naturvårdsavtal är till skillnad mot den ersättning som utgår vid inrättande av ett områdesskydd , inte att jämställa med en avyttring. Ersättning för ett natur- vårdsavtal ska därför, oavsett om löptiden är 5 eller , beskattas i inkomstslaget näringsverksamhet.