sou · H8B374 · 2020-12-15 00:00:00 — De angivna bestämmelserna i olika myndigheters brottsdatala- gar föreskriver också att personuppgifter får lämnas till en utländsk myndighet eller mellanfolklig organisation, om utlämnandet följer av en internationell överenskommelse som har tillträtt efter godkännande. Eppo-förordningen är direkt bindande, om ansluter sig till det fördjupade samarbetet. För att ska kunna göra det krävs godkännande. Eppo-förordningen får därför anses vara en sådan överenskommelse som avses i nu aktuella bestämmel- ser. Eppo är visserligen en men den är också – efter- som det rör sig om ett fördjupat samarbete – att betrakta som en mellanfolklig organisation. En sådan överenskommelse som avses kan täcka såväl spontant uppgiftslämnande som uppgiftslämnande på begäran. Eppo-förordningen förutsätter som nämnts båda delarna. Utredningen gör därför den bedömningen att det inte krävs någon kompletterande lagstiftning för att personuppgifter ska kun- na lämnas till Eppo i den utsträckning som Eppo-förordningen för- utsätter. Det är också viktigt att framhålla att vid uppgiftslämnande enligt en överenskommelse som har godkänt krävs det inte någon bedömning i det enskilda fallet av om uppgiftslämnandet är i svenskt intresse. 16.2.6Begränsningar i rätten att använda information Utredningens bedömning: I 2 kap. 20 § brottsdatalagen före- skrivs att en svensk myndighet vid utlämnande av personuppgif- ter inte får ställa upp några andra användningsbegränsningar i för- hållande till bl.a. EU-organ än som får ställas upp gentemot en svensk mottagare. Det kommer att gälla även i förhållande till Eppo. Det behövs därför ingen ytterligare lagstiftning. Skälen för utredningens bedömning: Vid internationellt informa- tionsutbyte mellan framför allt brottsbekämpande myndigheter får i vissa fall den som lämnar informationen ställa upp villkor för hur den får användas, t.ex. att informationen inte får användas för brottsut- redning eller som bevisning i domstol. Det brukar kallas använd- ningsbegränsningar. Bestämmelser om när användningsbegränsningar får ställas upp finns bl.a. i 5 kap. 2 § LIRB, 2 kap. 7 § lagen (2000:1219) om inter- nationellt tullsamarbete, 6 § lagen om vissa former av internationellt samarbete i brottsutredningar, 6 kap. 4 § lagen (2017:496) om inter- nationellt polisiärt samarbete, 4 kap. 4 § lagen om en europeisk ut- redningsorder och 6 § förordningen (2008:1396) om förenklat upp- giftsutbyte mellan brottsbekämpande myndigheter i Europeiska unionen. Det väcker frågan i vilken utsträckning en svensk myndighet får utnyttja möjligheten att föreskriva användningsbegränsningar när personuppgifter lämnas till Eppo. Enligt 2 kap. 20 § brottsdatalagen, som genomför artikel 9.4 i dataskyddsdirektivet, får villkor om hur personuppgifterna får användas inte tillämpas i förhållande till mot- tagare i andra medlemsstater eller EU-organ, utom sådana villkor som är tillämpliga när personuppgifter i motsvarande fall lämnas ut nationellt. Den regleringen kommer således att gälla även i förhål- lande till Eppo. Regleringen innebär att användningsbegränsningar inte får ställas upp i större utsträckning i förhållande till mottagare i andra med- lemsstater än vad som är tillåtet i förhållande till mottagare i . Genom att samtliga medlemsstater som deltar i det fördjupade sam- arbetet i Eppo har genomfört dataskyddsdirektivet kommer samma bestämmelser att gälla för alla. I 2 kap. 3 § brottsdataförordningen föreskrivs en skyldighet för den myndighet som har ställt upp an- vändningsbegränsande villkor att informera mottagaren om villko- ret. Utredningen bedömer att det inte behövs någon ytterligare lag- stiftning på det området. Utredningens bedömning: Kommissionens beslut om en dele- gerad förordning om personuppgiftsbehandling kräver inga lag- stiftningsåtgärder eller andra åtgärder. Skälen för utredningens bedömning: I artikel 49.3 ges kommissio- nen rätt att anta delegerade akter avseende upprättande av en för- teckning över de kategorier av operativa personuppgifter och de ka- tegorier av registrerade som Eppo får behandla automatiserat eller i strukturerade register enligt Eppo-förordningen. I utredningens uppdrag ingår att beakta relevant arbete som pågår inom EU. antog kommissionen med stöd av artikel 49.3 kommissionens delegerade förordning (EU) av om ändring av rådets förordning (EU) 2017/1939 vad gäller de ka- tegorier av operativa personuppgifter och de kategorier av registre- rade vars operativa personuppgifter Europeiska åklagarmyndigheten får behandla i indexet över ärendeakter. Enligt artikel 115.6 i Eppo- förordningen ska den delegerade förordningen träda i kraft endast om varken eller rådet har gjort invändningar mot den från den dag då rättsakten del- gavs och rådet, eller om både och rådet, före utgången av den perioden, har underrättat kommis- sionen om att de inte kommer att invända. Tidsperioden för invänd- ningar kan förlängas på eller rådets initiativ. Enligt utredningens bedömning föranleder den dele- gerade förordningen, som ännu inte har trätt i kraft, inte några lag- stiftningsåtgärder eller andra åtgärder. 16.3Eppos tillgång till information I artikel 43.1 slås det fast att europeiska delegerade åklagare ska kunna erhålla all relevant information som finns lagrad i nationella databaser för brottsutredning och brottsbekämpning, samt andra re- levanta register som tillhör offentliga myndigheter, på samma villkor som de som gäller enligt nationell lagstiftning i liknande ärenden. Artikel 43.2 reglerar Eppos tillgång till information i databaser och register som tillhör unionens institutioner, organ och byråer. Utred- ningen har i avsnitt 15.6.3 behandlat frågan om sekretess hindrar att Eppo får tillgång till uppgifter. Här behandlas enbart frågor som rör Eppos tillgång till personuppgifter. Innehållet i artiklarna 44–46 – med undantag av artikel 45.2, som har behandlats i avsnitt 15.4.3 – rör framför allt frågor om Eppos ärendehanteringssystem och tillgången för personer inom Eppo till uppgifter i det. De artiklarna behandlas därför inte vidare här. 16.3.2Eppo-åklagares tillgång till information Utredningens bedömning: I de författningar där det anges att eller har rätt att få tillgång till information i en viss databas eller motsvarande krävs det att Eppo läggs till för att myndigheten ska få motsvarande tillgång. Utredningens förslag: Genom ändringar i polisens brottsdata- lag, brottsdatalag, brottsdatalag, brottsdatalag och åklagarväsendets brottsdatalag samt i några förordningar ges Eppos åklagare samma tillgång till personuppgifter som behandlas av andra brottsbekämpande myndigheter och uppgifter i databaser som en allmän åklagare. I förhållande till Eppo införs sekretessbrytande regler som omfat- tar några bestämmelser i 18 kap. OSL. Skälen för utredningens bedömning och förslag Eppo ska beredas tillgång Utredningen har tidigare behandlat åklagarrollen (se t.ex. avsnitt 5.1 och 7.2.1). Enligt svensk rätt utövas den av enskilda personer. När det gäller administrativa frågor skiljer sig emellertid åklagarväsendet inte från det som gäller för flertalet myndigheter. Det är alltså myn- digheterna inom åklagarväsendet som ges förpliktelser eller rättig- heter i lagstiftningen när det inte är fråga om att utöva åklagarrollen. Ett typiskt exempel på det är dataskyddslagstiftningen. För att kun- na ge Eppo och myndighetens åklagare samma befogenheter som svenska åklagare är det därför enligt utredningens mening nödvän- digt att formellt jämställa Eppo med andra åklagarmyndigheter. I av- snitt 15.6.2 har utredningen föreslagit att med åklagarmyndighet ska i lag eller förordning även avses Eppo, om inte något annat anges. Förslaget träffar även bestämmelser om dataskydd, om inte något undantag görs. När en myndighet ges möjlighet att få tillgång till uppgifter är det den myndigheten som ansvarar för att enbart de personer som be- höver det får tillgång till dem, se 3 kap. 6 § brottsdatalagen. Även om brottsdatalagen inte gäller för Eppo motsvarar reglerna i Eppo-för- ordningen, som utredningen tidigare konstaterat, regleringen i data- skyddsdirektivet. Därmed framstår det som naturligt, trots utgångs- punkten att endast de svenska europeiska delegerade åklagarna bör ges tillgång till relevant information, att i författning reglera Eppos tillgång till uppgifter på samma sätt som för andra myndigheter. Det innebär att det i författningen bör anges att Eppo ska ha tillgång till uppgifterna i fråga. Det bör i sammanhanget framhållas att eftersom Eppo – i motsats till övriga myndigheter som ges tillgång till information enligt de nu aktuella författningarna – inte står under tillsyn av svenska myndig- heter, så frånhänder sig därmed möjligheten att låta fristå- ende tillsynsorgan kontrollera hur personuppgifterna används. I stället kommer tillsynen att utövas enligt Eppo-förordningen, bl.a. av Eppo internt och av den Europiska datatillsynsmannen. Det blir en direkt följd om väljer att delta i det fördjupade samarbetet (se avsnitt 17.2.6). Som utgångspunkt bör alltså Eppo anses som en sådan åklagar- myndighet som har eller kan få tillgång till uppgifter. Det bör i sam- manhanget understrykas att artikel 43.1 inte kräver att de europeiska delegerade åklagarna ska kunna få tillgång till mer information än vad nationella åklagare kan få tillgång till i liknande ärenden. Det in- nebär att det för att tillgodose Eppo-förordningens krav inte heller behöver göras några ändringar i de ändamålsbestämmelser som lig- ger till grund för när tillgång ska lämnas, under förutsättning att än- damålsbestämmelserna tar sikte på omständigheter som är relevanta för Eppos utredningar. Utredningen ser framför sig att i den praktiska hanteringen kom- mer de svenska europeiska delegerade åklagarna att ha direkt tillgång till svenska system och databaser, men att it-systemen inte kommer att vara direkt sammanlänkade med Eppos system. Det bör alltså krävas dels någon form av handläggningsåtgärd av en svensk euro- peisk delegerad åklagare, dels en överföring av informationen till Eppos system för att göra uppgifterna tillgängliga för någon annan inom Eppo än de svenska europeiska delegerade åklagarna. Som redan nämnts har utredningen i avsnitt 15.6.2 föreslagit att Eppo ska anses som en åklagarmyndighet när det i en författning anges att något gäller för en ospecificerad åklagarmyndighet. Här är fokus på de fall där åklagarmyndigheterna nämns vid namn och den av utredningen föreslagna bestämmelsen således inte är tillämplig. Författningar som ger eller tillgång till information I ett antal författningar anges att eller Åkla- garmyndigheten eller båda myndigheterna kan få tillgång till eller kan ha direktåtkomst till information. Genom författningarnas ordalydelse framgår det att det endast är de namngivna myndighe- terna som ges tillgång. I de fallen har de svenska europeiska delege- rade åklagarna, eller Eppo, därmed inte samma möjligheter. Att de europeiska delegerade åklagarna kan ha eller få tillgång till informa- tionen i sin egenskap av svenska åklagare är en annan sak. Det kan inte anses uppfylla Eppo-förordningens krav. Mot bakgrund av det anförda bör det, när det anges i en författ- ning att eller kan få tillgång till information, övervägas om Eppo-åklagare ska ges samma möjlighet att få tillgång till informationen som andra åklagare. De brottsbekämpande myndigheternas personuppgiftsförfattningar I 2 kap. 8 § polisens brottsdatalag ges bl.a. och , trots sekretess enligt 21 kap. 3 § första stycket och 35 kap. 1 § OSL, rätt att ta del av personuppgifter hos polisen som har gjorts gemensamt tillgängliga i polisorganisationen. Det kan t.ex. röra sig om brottsanmälningar i polisens anmälnings- system. En förutsättning för att den här typen av uppgifter ska läm- nas ut är att den begärande myndigheten behöver dem i sin brotts- bekämpande verksamhet. Den prövningen görs av den myndighet som begär uppgifterna. Motsvarande bestämmelser för uppgifter hos andra brottsbekämpande myndigheter finns i 2 kap. 8 § brottsdatalag, 2 kap. 7 § brottsdatalag, 2 kap. 8 § brottsdatalag och 2 kap. 6 § åklagarväsendets brotts- datalag. De sekretessbrytande bestämmelserna har tillkommit för att skapa förutsättningar för direktåtkomst, se bl.a. prop. 2009/10:85 s. 186 f. Det råder ingen tvekan om att den information som avses i 2 kap. 8 § polisens brottsdatalag och motsvarande bestämmelser i de andra lagarna kan vara relevant för de svenska europeiska delegerade åkla- garna i deras utredningar. Mot bakgrund av utformningen av arti- kel 43.1 bör de europeiska delegerade åklagarna på motsvarande sätt som svenska åklagare kunna få del av de uppgifter som bestämmel- serna avser. Det kan diskuteras vilket behov det finns av att lägga till Eppo bland de myndigheter som anges i bestämmelserna, mot bak- grund av bedömningen i avsnitt 15.6.3 avseende 8 kap. 3 § OSL och förslaget om en bestämmelse som kompletterar den paragrafen. Frå- gan om sekretessen kan brytas har emellertid ett så nära samband med regleringen om direktåtkomst i de nu aktuella lagarna att utred- ningen anser att tillgången till uppgifter bör regleras på samma sätt för Eppo som för övriga berörda myndigheter. Risken är annars stor att regleringen i dataskyddslagarna kan uppfattas som uttömmande. Eppo bör alltså läggas till bland myndigheterna som räknas upp i 2 kap. 8 § polisens brottsdatalag och motsvarande ändringar bör gö- ras i 2 kap. 8 § brottsdatalag, 2 kap. 7 § Kustbevakning- ens brottsdatalag, 2 kap. 8 § brottsdatalag och 2 kap. 6 § åklagarväsendets brottsdatalag. I 2 kap. 9 § polisens brottsdatalag regleras rätten för åklagarmyn- digheter att ta del av uppgifter om huruvida personer förekommer i register över dna-profiler. Där anges att och har en sådan rätt. Paragrafen saknar motsvarig- het i övriga myndigheters brottsdatalagar. Eftersom svenska åkla- gare kan få tillgång till sådana uppgifter som avses i paragrafen och uppgifterna kan vara relevanta i Eppo-utredningar, bör de svenska europeiska delegerade åklagarna kunna få tillgång till samma infor- mation. Därför bör Eppo läggas till bland de myndigheter som räk- nas upp i paragrafen. I 2 kap. 10 § polisens brottsdatalag regleras rätten för vissa myn- digheter att ta del av personuppgifter som behandlas i fingerav- trycks- och signalementsregister. men inte har enligt paragrafen rätt att ta del av sådana uppgifter. Skälet till det är att åklagare sällan behöver tillgång sådana uppgifter, men att de poliser som arbetar vid kan behöva tillgång till uppgifterna. Det utvecklas närmare i Brotts- datalag – kompletterande lagstiftning, prop. 2017/18:269, s. 298 och prop. 2009/10:85 s. 191 f., 332 och 358. Paragrafen saknar motsva- righet i övriga myndigheters brottsdatalagar. Eftersom det inte kom- mer att bedrivas polisverksamhet hos Eppo kan artikel 43.1 inte an- ses kräva att Eppo ska få tillgång till uppgifterna. Eppo kan däremot anlita biträde av polisen som då, i sin verksamhet, har tillgång till Någon ändring av 2 kap. 10 § polisens brottsdatalag bör därför inte göras. Enligt 6 kap. 7 § polisens brottsdatalag har bl.a. Ekobrottsmyn- digheten och rätt att ta del av vissa personupp- gifter som behandlas av Nationellt forensiskt centrum (i fortsätt- ningen NFC), som är en del av . Bestämmelsen, som av naturliga skäl saknar motsvarighet i övriga myndigheters brottsdatalagar, gör det möjligt för NFC att sprida kunskap till brottsbekämpande myndigheter som kan vara till nytta i den brotts- bekämpande verksamheten, se Den nya polisorganisationen – några frågor om personuppgiftsbehandling m.m., prop. 2014/15:94, s. 135. Det finns ingen allmän skyldighet enligt Eppo-förordningen att sprida kunskap till Eppo. Den nu aktuella bestämmelsen omfattas inte av kraven i artikel 43.1. Utredningen anser därför att det inte är nödvändigt att låta Eppo ingå bland de myndigheter som anges i be- stämmelsen. Någon lagändring behöver därför inte göras. En bestämmelse som inte riktigt träffar det som diskuteras här, dvs. i vilka situationer Eppo ska kunna få tillgång till uppgifter, finns i 6 kap. 1 § polisens brottsdatalag. Eftersom ett flertal bestämmelser i den lagen behandlas i detta avsnitt har utredningen ändå funnit skäl att behandla paragrafen här. Den reglerar viss personuppgiftsbe- handling vid NFC. Enligt första stycket 2 får NFC behandla per- sonuppgifter om det behövs för att utföra forensiska analyser, undersökningar eller jämförelser åt bl.a. och . Enligt paragrafens första stycke punkten 3 c får NFC behandla personuppgifter när NFC utför motsvarande uppgifter åt bl.a. ett EU-organ med brottsbekämpande uppgifter. Eppo omfattas således redan av regleringen och behöver därför inte läggas till bland myndigheterna i första stycket punkten 2. Även sekretess enligt 18 kap. OSL bör brytas Direktåtkomst förutsätter i många fall sekretessbrytande regler. I de paragrafer i myndigheternas brottsdatalagar som nämnts före- skrivs att uppgifter ska lämnas ut till andra brottsbekämpande myn- digheter utan hinder av sekretess enligt 21 kap. 3 § första stycket och 35 kap. 1 § OSL. Däremot sägs det inget om sekretess enligt 18 kap. OSL, som är den vanligaste sekretessen i förundersökningar. ror enligt förarbetena på att bestämmelserna i 18 kap. 1 och 2 §§ OSL till skydd för intresset att förebygga och förhindra brott är till- lämpliga hos alla brottsbekämpande myndigheter och att det därmed i de flesta fall inte bör innebära någon skada för verksamheten att lämna ut uppgifterna. Det förutsätter emellertid att det är möjligt att på förhand bedöma om en viss förundersökning eller motsvarande kan lämnas ut. En sådan bedömning bör kunna göras för olika brottstyper eller olika slags underrättelseprojekt. På motsvarande sätt bör det redan enligt gällande bestämmelser vara möjligt att be- döma den risk som kan vara förknippad med att lämna ut uppgifter som är sekretessbelagda med stöd av någon annan bestämmelse i 18 kap. OSL. Något generellt behov av att bryta sekretessen enligt 18 kap. OSL ansågs därför inte föreligga (prop. 2009/10:85 s. 194 f., se även prop. 2014/15:63 s. 110). Den bedömning som gjordes i fråga om behovet av sekretessbry- tande regler mellan svenska brottsbekämpande myndigheter har dock inte relevans i förhållande till Eppo, eftersom OSL inte gäller för den myndigheten. Därmed aktualiseras frågan om paragraferna behöver ändras för att Eppos åklagare ska få samma tillgång till upp- gifter som en allmän åklagare. Enligt utredningens mening är en änd- ring nödvändig för att uppfylla åtagandena i Eppo-förordningen. Om det inte finns en sådan sekretessbrytande bestämmelse kommer de svenska europeiska delegerade åklagarna inte att kunna t.ex. ta del av uppgifter i polisens it-system. Paragraferna i fråga bör därför ändras på det sättet att uppgifter även får lämnas till Eppo utan hinder av sekretess enligt 18 kap. 1 eller 17 § OSL. Den förstnämnda paragrafen reglerar sekretess i för- undersökningar och den sistnämnda sekretess för uppgifter som rör internationellt samarbete i brottsbekämpande syfte. Någon sekre- tessbrytande regel för uppgifter som är sekretessbelagda enligt 18 kap. 2 § OSL bör däremot inte komma i fråga, eftersom den sek- retessen skyddar uppgifter i underrättelseverksamhet och sådana uppgifter inte är relevanta för Eppo. Det finns enligt utredningens mening inte heller något behov av att medge att sekretessen bryts för några andra bestämmelser i 18 kap. OSL. Ändringar med den an- givna innebörden bör alltså göras i 2 kap. 8 § polisens brottsdatalag, 2 kap. 8 § brottsdatalag, 2 kap. 7 § brottsdatalag, 2 kap. 8 § brottsdatalag och 2 kap. 6 § åklagarväsendets brottsdatalag. I 3 kap. 6 § lagen (2018:1699) om kriminalvårdens behandling av personuppgifter inom brottsdatalagens område finns en bestäm- melse som kan ge och åtkomst till vissa uppgifter i det s.k. säkerhetsregistret. I säkerhets- registret får personuppgifter behandlas i syfte att förebygga, för- hindra eller upptäcka brott eller brottslig verksamhet på häkten och i kriminalvårdsanstalter eller i samband med annan straffverkställig- het och i syfte att säkerställa ordning och säkerhet på häkten, i kri- minalvårdsanstalter och i annan verksamhet som Kriminalvården be- driver. Mot bakgrund av registrets syften och att det torde vara en mycket liten krets inom och Åklagarmyn- digheten som kan komma att ges tillgång till sådana uppgifter (se prop. 2017/18:269 s. 265 f.) finner utredningen att informationen inte kan anses vara relevant för Eppos verksamhet. Eftersom kravet i artikel 43.1 endast omfattar ”relevant information” bör Eppo inte tas med i uppräkningen av myndigheter i den aktuella paragrafen. I 19 § förordningen (2018:1746) om kriminalvårdens behandling av personuppgifter inom brottsdatalagens område anges att uppgif- ter i centrala kriminalvårdsregistret på begäran ska lämnas ut till bl.a. och . Uppgifterna där kan vara av betydelse för de svenska europeiska delegerade åklagarna i deras utredningar, exempelvis uppgifter om pågående verkställighet av fängelsestraff. Eppo bör därför läggas till bland myndigheterna som räknas upp i den paragrafen. Regler om internationellt polisiärt samarbete I lagen om internationellt polisiärt samarbete finns det bestämmelser om polisiärt samarbete mellan och andra stater i den ut- sträckning i en internationell överenskommelse har gjort så- dana åtaganden som avses i lagen. Förordningen (2017:504) om in- ternationellt polisiärt samarbete kompletterar lagen. I 5 kap. 3 § andra stycket 3 förordningen om internationellt poli- siärt samarbete ges bl.a. och Åklagarmyn- digheten viss rätt att av , som fungerar som svenskt kontaktställe enligt förordningen, begära hjälp med att söka uppgifter i utländska fordonsregister. De svenska europeiska dele- gerade åklagarna kan behöva begära samma uppgifter i ett Eppo- ärende och bör därför ges motsvarande rätt. Eppo bör således tas med bland myndigheterna i paragrafen. Det kan också nämnas att och Åklagar- myndigheten enligt samma paragraf kan begära hjälp med sökningar i utländska dna-register. Den rätten gäller för myndigheterna genom en hänvisning till 5 kap. 10 § polisens brottsdatalag. Genom den änd- ring som utredningen föreslår av den paragrafen i avsnitt 16.3.3 kommer de svenska europeiska delegerade åklagarna att kunna få så- dan hjälp och därmed kunna ta del av uppgifterna i fråga när det be- hövs i en Eppo-utredning. Regler om tillgång till tullinformationssystemet I förordningen (2016:904) om tullinformationssystemet (i fortsätt- ningen TIS-förordningen) finns bestämmelser som ger bl.a. Eko- brottsmyndigheten tillgång till uppgifter i TIS. Det systemet består av två databaser. Den ena kallas TIS-EU och är ett instrument för att bekämpa överträdelser av de gemenskapsrättsliga tull- och jord- bruksbestämmelserna. Den rättsliga grunden för TIS-EU finns i rå- dets förordning (EG) nr 515/97 av om ömsesidigt bistånd mellan medlemsstaternas administrativa myndigheter och om samarbete mellan dessa och kommissionen för att säkerställa en korrekt tillämpning av tull- och jordbrukslagstiftningen. Den andra databasen kallas TIS-MS och är ett instrument för det mellanstatliga tullsamarbetet avseende överträdelser av nationell lagstiftning. Den rättsliga grunden för TIS-MS utgörs av rådets beslut /917/RIF av om användning av informationsteknik för tulländamål. Systemet förvaltas av kommissionen och är åtkomligt i varje medlemsstat. TIS-förordningen kompletterar förordning 515/97 och genom- för rådsbeslut /917/RIF. I den finns alltså bestämmelser som ger , men inte , tillgång till uppgifter, inklusive direktåtkomst, i TIS. Som skäl för att ge tillgång angavs att den myndigheten har till uppgift att bl.a. utreda misstänkta skattebrott. Mot den bakgrunden vore det följdriktigt att ge Eppo motsvarande tillgång som Eko- brottsmyndigheten. Medlemsstaternas möjlighet att ge tillgång till systemet synes dock vara begränsad till nationella myndigheter, se artikel 29.1 i förordning 515/97 och artikel 7.1 i rådsbeslut /917/RIF.