sou · H8B347d2 · 2020-08-26 00:00:00 — –Begäran om polishandräckning enligt 43 § LVU. –Ansökan om vård enligt 11 § LVM. –Beslut om omhändertagande enligt 13 § LVM. –Beslut enligt 9 kap. 3 § SoL om att föra talan om återkrav enligt 9 kap. 1 § SoL. Förhållandet mellan socialtjänstlagen och annan lagstiftning Bestämmelsen i 10 kap. 4 § SoL anger alltså till vem beslutanderätt kan delegeras i angivna ärendetyper. Däremot innebär den inte att delegation får ske i dessa fall. För att delegation ska vara möjlig krävs att kommunallagens delegationsbestämmelser medger detta. 23.2.3Beslut om umgängesbegränsning och hemlighållande av vistelseort får bara delegeras i brådskande fall Av 14 § andra stycket LVU framgår att socialnämnden får besluta om umgängesbegränsning och hemlighållande av vistelseort i vissa fall. Nämnden ska, enligt 14 § tredje stycket LVU, minst en gång överväga om ett sådant beslut fortfarande behövs. Nämndens övervägande omfattas av delegationsbestämmelsen i 10 kap. 4 § SoL. Däremot omfattas inte det ursprungliga beslutet. har det inte ansetts finnas någon begränsning i möjligheten att dele- gera dessa beslut. har i ett avgörande den 8 novem- ber 2016 prövat om delegation kan ske till socialnämndens ord- förande att i brådskande fall fatta beslut om att inte röja den unges vistelseort enligt 14 § andra stycket LVU.32 I avgörandet uttalas att ett beslut om hemlighållande av vistelseort får anses vara ett sådant beslut som träffas av delegationsförbudet i 6 kap. 38 § 3 KL, då det avser myndighetsutövning mot enskild och är av principiell beskaffen- het eller annars av större vikt. Enligt kan dock ett sådant beslut, med stöd av 6 kap. 39 § KL, ändå delegeras till ordföranden eller annan ledamot om det är så brådskande att nämndens avgörande inte kan avvaktas. Efter Högsta förvaltningsdomstolens avgörande har även frågan om delegation av beslut om umgängesbegränsning prövats i ett antal kammarrättsavgöranden. Beslut om umgängesbegränsning har då be- dömts ha stora likheter med beslut om hemlighållande av vistelseort. Kammarrätterna har bedömt att även beslut om umgängesbegräns- ning är av principiell beskaffenhet eller annars av större vikt och att beslutanderätten därmed inte får delegeras annat än i brådskande fall, 32HFD 2016 ref. 74. Förhållandet mellan socialtjänstlagen och annan lagstiftning och då bara till ordförande eller annan ledamot som nämnden har utsett enligt 6 kap. 39 § KL.33 JO och SKR påtalar behov av översyn JO och Kommuner och Regioner (SKR) har, mot bakgrund av Högsta förvaltningsdomstolens avgörande och de efterföljande kammarättsavgörandena, uppmärksammat behovet av en översyn vad gäller socialnämndernas möjlighet att delegera beslutanderätten i vissa frågor som rör LVU. I en skrivelse till anför SKR att målsättningen med en översyn bör vara att beslut om umgänges- begränsning och hemlighållande av vistelseort ska kunna delegeras till utskott. SKR anför att många kommuner har valt att delegera både beslut om hemlighållande av vistelseort och beslut om umgängesbegränsning till utskott. Utskottet hanterar andra frågor enligt LVU och har således, enligt SKR, god kompetens inom detta område. Vidare anför SKR att ett annat tungt vägande argument för att fatta beslut i utskott är att färre personer tar del av sekretess- belagda uppgifter i ärendet. Det är också enklare att sammankalla ett utskott än socialnämnden då det är färre ledamöter i utskottet, vilket i LVU-ärenden kan ha stor betydelse.34 JO överlämnande ett beslut till Social- departementet och som rör möjligheten att delegera beslut om hemlighållande av vistelseort och umgängesbe- gränsning. I beslutet anför JO bl.a. att kommuner har stor frihet att själva bestämma över sin organisation. Det finns kommu- ner där kommunstyrelsen är ansvarig ärenden. I dessa fall hanteras individärenden sällan av kommunstyrelsen. I stället behandlas en stor del av individärendena inom ett utskott. Syftet är att uppgifterna i ärendet, som till sin natur är känsliga, ska hållas inom en trängre krets. Att beslut i ett individärende som rör tvång mot en enskilde inte skulle få fattas av ett utskott kan enligt JO knappast 33Kammarrätten i i mål nr 341-19, i mål nr 2960-18 samt i mål nr 1408-18 och 1466-18. Kammarrätten i i mål nr 560-17 och Kammarrätten i i mål nr 7376-17. 34SKL, Delegering av beslutanderätt i vissa ärenden enligt LVU, . Förhållandet mellan socialtjänstlagen och annan lagstiftning överensstämma med hur lagstiftaren har avsett att sådana frågor ska hanteras.35 23.2.4Utvidgad rätt för socialnämnden att delegera beslutanderätt Utredningens förslag: Det införs en ny bestämmelse i social- tjänstlagen som förtydligar att den lagens delegationsbestämmel- ser har företräde framför delegationsbestämmelserna i kommunal- lagen. Det införs en uttrycklig rätt för socialnämnden att till utskott delegera beslutanderätt i sådana ärendetyper som räknas upp i nu- varande 10 kap. 4 § socialtjänstlagen. Bestämmelsen i nuvarande 10 kap. 5 § sjätte strecksatsen social- tjänstlagen ändras på så sätt att delegation får ske endast till ut- skott. Som huvudregel gäller, enligt 6 kap. 37 § KL, att en nämnd får uppdra åt presidiet, ett utskott, en ledamot eller ersättare att besluta på nämndens vägnar i ett visst ärende eller en viss grupp av ärenden. En nämnd får även uppdra åt en anställd att besluta på nämn- dens vägnar i vissa fall. Av 10 kap. 4 § SoL framgår att socialnämnden i vissa uppräknade ärendetyper – bl.a. olika tvångsåtgärder mot enskilda – endast får dele- gera beslutanderätten till en särskild avdelning som består av leda- möter eller ersättare i nämnden. Det innebär att beslutanderätten inte får delegeras till exempelvis en enskild ledamot eller till en anställd. Bestämmelsen kan ge intryck av att socialnämnden faktiskt får dele- gera beslutanderätten i de angivna ärendetyperna. Lagstiftaren före- faller också ha utgått från att delegation ska vara möjlig i dessa fall. I förarbetena anförs bl.a. att de ärendeslag som räknas upp i bestäm- melsen är sådana som bedöms vara djupt ingripande för den enskilde. Genom delegation till utskott kan en snabbare beslutsordning nås utan att kravet på rättssäkerhet i förfarandet eftersätts.36 Emellertid framgår det av 6 kap. 38 § 3 KL att beslutanderätt inte får delegeras när det gäller ärenden som rör myndighetsutövning mot 35JO 2018/19 s. 521. 1979/80:1 Del A s. 390 ff. Förhållandet mellan socialtjänstlagen och annan lagstiftning enskilda, om de är av principiell beskaffenhet eller annars av större vikt. En del av de ärendetyper som anges i 10 kap. 4 § SoL träffas sannolikt av detta delegationsförbud. Det framgår inte minst av att beslut om umgängesbegränsning och hemlighållande av vistelseort, som till sin karaktär påminner om flera ärendetyper i 10 kap. 4 § SoL, enligt praxis omfattas av delegationsförbudet. Enligt utredningens mening är det, av integritetsskäl och effek- tivitetsskäl, angeläget att de ärendetyper som räknas upp i 10 kap. 4 § SoL kan delegeras. Det rör sig i regel om mycket ingripande be- slut som förutsätter en grundlig prövning av den enskildes person- liga förhållanden. Ärendena bör därför kunna hållas inom en trängre krets. Mot denna bakgrund bör socialnämnden få en uttrycklig rätt att delegera beslutanderätt i dessa fall. Förhållandet mellan socialtjänstlagen och kommunallagen förtydligas Utredningens förslag innebär att det ska införas en ny bestämmelse om att socialnämnden får delegera beslutanderätten i vissa fall. Fråga uppkommer var en sådan bestämmelse lämpligen bör placeras. Ut- redningen har övervägt att i kommunallagen föra in ett undantag från delegationsförbudet i fråga om de ärendetyper som anges i 10 kap. 4 § SoL. Kommunallagen är dock generell till sin karaktär och gäller som utgångspunkt all verksamhet. Även 6 kap. 38 § KL är av övergripande karaktär och tar sikte på ett stort antal beslut som fattas inom kommunen. Det framstår därför som mindre lämpligt att i kommunallagen reglera vissa specifika ärenden inom social- nämndens verksamhetsområde. Sådana särskilda regler bör snarare regleras i socialtjänstlagen. Fråga uppkommer då hur en bestämmelse om delegationsrätt i socialtjänstlagen förhåller sig till delegationsförbudet i 6 kap. 38 § 3 KL. Om två lagregler står i strid med varandra, antas den mer speciella och preciserade regeln äga företräde (lex specialis legi derogat).37 Principen om lex specialis innebär således att den mer speciella och preciserade regeln har företräde framför den mer generella. Eftersom socialtjänstlagen är den lag som specifikt reglerar verk- samhet, kan det hävdas att avvikande bestämmelser i socialtjänstlagen 37Lehrberg (2018), s. 108. Förhållandet mellan socialtjänstlagen och annan lagstiftning har företräde framför allmänna bestämmelser i kommunallagen. Å andra sidan framgår det uttryckligen av nuvarande 10 kap. 1 § SoL att kom- munallagens bestämmelser om delegation är tillämpliga även för socialnämnden. I syfte att klargöra förhållandet mellan kommunallagens och social- tjänstlagens delegationsbestämmelser, bör det införas ett tillägg i 10 kap. 1 § SoL som anger att socialtjänstlagen har företräde framför kommunallagen. För en socialnämnd ska således gälla vad som är föreskrivet om nämnder i kommunallagen, om inte annat följer av nuvarande 10 kap. 4 § SoL. Samma sak ska gälla nuvarande 10 kap. 5 § SoL, som begränsar möjligheten att delegera vissa ärenden enligt bl.a. . Utredningen känner inte till att det i någon annan lag görs undan- tag från kommunallagen på motsvarande sätt. Den förslagna kon- struktionen är således ovanlig, men ska inte ses som ett nytt förhåll- ningsätt till kommunallagen. Avsikten med utredningens förslag är att i en särskild grupp ärenden, av integritetskänslig karaktär, möjlig- göra delegation där lagstiftaren har avsett att delegation ska vara möjlig. Delegation ska inte få ske till presidiet Av 10 kap. 4 § SoL följer att delegation endast får ske till en särskild avdelning som består av ledamöter eller ersättare i nämnden. Detta har, sedan ikraftträdandet av kommunallag, syftat på utskott.38 En nyhet kommunallag är emellertid att det enligt 6 kap. 37 § är möjligt att delegera beslutanderätten även till presidiet. Ett presidium består, enligt 6 kap. 21 § KL, av nämndens ordförande samt en eller två vice ordföranden. Således omfattar begreppet särskild avdelning i 10 kap. 4 § SoL numera både utskott och presidium. Frågan uppkommer om det är lämpligt att delegation av de ären- den som regleras i 10 kap. 4 § SoL sker till ett presidium. En faktor som bör beaktas är att presidiet endast består av två eller tre leda- möter och att några ersättare inte finns. Därutöver saknas särskilda regler om beslutsfattande i presidiet. Om någon ledamot i presidiet 38SFS 1991:900, se även prop. 1990/91:117. Förhållandet mellan socialtjänstlagen och annan lagstiftning får förhinder innebär detta att ordföranden får utslagsröst i samtliga ärenden.39 JO har i ett liknande fall, som rörde ett socialt utskott, uttalat att det i ett socialt utskott med få ledamöter kan uppkomma särskilda problem. I ärendet bestod utskottet av tre ledamöter. Vid ett sam- manträde hade en ledamot och samtliga ersättare förhinder. Man ansåg sig ändå beslutsför, eftersom mer än hälften av ledamöterna var närvarande. JO ansåg dock att om beslutsförhet föreligger, när endast två ledamöter är närvarande, får ordföranden utslagsröst. Be- sluten fattas då i realiteten av en person, vilket står i strid med begräns- ningarna i 10 kap. 4 § SoL, där delegation inte får ske till en ledamot.40 Mot denna bakgrund bedömer utredningen att delegation enligt 10 kap. 4 § SoL till ett presidium som består av två ledamöter inte är lämpligt. Ifråga om presidium som består av tre ledamöter måste beaktas att det saknas särskilda regler om beslutsfattande i presidiet. I förarbetena betonas dock vikten av att fullmäktige beslutar om sär- skilda beslutsförhetsregler för presidiet.41 Sådana beslutsförhetsregler skulle, mot bakgrund av JO:s beslut, behöva reglera att presidiet i sociala ärenden endast får fatta beslut då det är fulltaligt. Om någon ledamot i presidiet har förhinder kommer emellertid inte någon ersät- tare att kunna kallas in. I ärenden gällande t.ex. tvångsåtgärder mot enskilda kan ledamöterna behöva sammankallas relativt snabbt. En ordning där det inte går att fatta beslut när en ledamot har förhinder är därför, enligt utredningens mening, varken ändamålsenlig eller rättssäker för den enskilde.42 Även i 10 kap. 5 § SoL finns en bestämmelse som tar sikte på dele- gation till en särskild avdelning som består av ledamöter och ersät- tare i nämnden. I 10 kap. 5 § SoL räknas de uppgifter i upp för vilka det är möjligt för socialnämnden att delegera beslu- tanderätten. I 10 kap. 5 § sjätte strecksatsen SoL anges att i fråga om beslut enligt 6 kap. 13 a § får dock delegation endast ske åt en särskild avdelning som består av ledamöter eller ersättare i nämnden. 2016/17:171 s. 216. 40JO 1986/87 s. 278. 2016/17 :117 s. 216. 42I förarbetena till 6 kap. 37 § KL anges som ett exempel på ärenden som skulle kunna dele- geras till ett nämndpresidium känsliga socialtjänstärenden där man vill hålla kretsen av de inblandade liten. Mot bakgrund av vad som anförts ovan så framstår exemplet som mycket tveksamt. 2016/17:117 s. 377). Förhållandet mellan socialtjänstlagen och annan lagstiftning I 6 kap. 13 a § anges att om ett barn står under vårdnad av två vårdnadshavare och samtycker endast den ena till en åtgärd till stöd för barnet, får socialnämnden besluta att åtgärden får vidtas utan den andra vårdnadshavarens samtycke om det krävs med hänsyn till barnets bästa. Beslutet får fattas när åtgärden gäller psy- kiatrisk eller psykologisk utredning eller behandling som omfattas av hälso- och sjukvårdslagen (2017:30), behandling i öppna former som ges med stöd av 4 kap. 1 § SoL, utseende av en kontaktperson eller en familj som avses i 3 kap. 6 b § första stycket SoL eller en insats enligt 9 § 4, 5 eller 6 lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade. I förarbetena anges att beslut i dessa ären- den är av ingripande karaktär och därför ska motsvarande förutsätt- ning för delegation gälla som i LVU.43 Mot denna bakgrund samt vad som anförts ovan om presidiet anser utredningen att möjligheten till delegation även här bör ta sikte på utskott. Utredningens bedömning är därför att 10 kap. 4 § och 10 kap. 5 § sjätte strecksatsen SoL bör ändras på så sätt att delegation får ske endast till utskott. Det finns däremot inget som hindrar att de leda- möter som utgör nämndens presidium även ingår i utskottet, det är mycket vanligt. 23.2.5Beslut om umgängesbegränsning och hemlighållande av vistelseort ska kunna delegeras Utredningens förslag: Möjligheten att delegera beslutanderätt till utskott utvidgas till att även omfatta ärenden som rör um- gängesbegränsning eller hemlighållande av vistelseort enligt 14 § andra stycket och 31 § lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga. Högsta förvaltningsdomstolens avgörande samt efterföljande kammarättsavgöranden klargör att beslut om umgänges- begränsning och hemlighållande av vistelseort inte får delegeras till utskott. ansågs det vara möjligt att delegera beslutanderätten i dessa fall. Till exempel angavs det i numera upp- hävda allmänna råd om tillämpningen av LVU (SOSFS 1997:15) att det inte finns någon begränsning av möjligheten att delegera beslu- 2011/12:53 s. 19 f. och 32. Förhållandet mellan socialtjänstlagen och annan lagstiftning tanderätten i ärenden om umgängesbegränsning eller hemlighållande av vistelseort.44 Många socialnämnder har också tidigare delegerat beslutanderätten i dessa fall.45 Med utredningens förslag kommer socialnämnden att få delegera de beslut som anges i 10 kap. 4 § SoL till utskott. Det innebär att utskottet kan komma att hantera flera olika ärenden enligt LVU, t.ex. beslut om omhändertagande och ansökan om vård enligt LVU. Även omprövning av vård enligt 3 § LVU får delegeras till utskott enligt samma bestämmelse. Dessa beslut får anses vara minst lika ingripande som beslut om umgängesbegränsning eller hem- lighållande av vistelseort. Beslut om umgängesbegränsning och hem- lighållande av vistelseort är, i likhet med vad som anförs ovan, mycket ingripande åtgärder som förutsätter en grundlig prövning av den en- skildes personliga förhållanden. Ärendena bör därför, av integritets- skäl, kunna hållas inom en trängre krets. Även möjligheten till effek- tiv handläggning i dessa fall talar för detta. Mot denna bakgrund anser utredningen att beslut om umgängesbegränsning och hemlighållande av vistelseort bör kunna delegeras till utskott. Samma sak gäller beslut om umgängesbegränsning under ett pågående beslut om flyttnings- förbud eller tillfälligt flyttningsförbud. 23.2.6Möjligheten att delegera beslut om ansökan om fortsatt omhändertagande för tillfällig vård förtydligas Utredningen bedömning: Det behöver förtydligas att beslutande- rätt i fråga om ansökan om fortsatt omhändertagande för tillfällig vård enligt 9 a § lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga kan delegeras till utskott. Utredningens förslag: Det införs en ny bestämmelse i nuvarande 10 kap. 4 § socialtjänstlagen som anger att socialnämnden får uppdra åt ett utskott att besluta på nämndens vägnar i ärenden som gäller ansökan om fortsatt omhändertagande enligt 9 a § lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga. 44Upphävd den genom HSLF-FS 2018:49. 45SKL, Delegering av beslutanderätt i vissa ärenden enligt LVU, . Förhållandet mellan socialtjänstlagen och annan lagstiftning trädde nya bestämmelser om om- händertagande av barn i vissa internationella situationer i kraft i LVU. Bestämmelserna förtydligar att socialnämnden får besluta om ome- delbart omhändertagande i sådana situationer när svensk domstol inte är behörig att besluta om beredande av vård enligt LVU.46 I regel rör det sig om sådana situationer då den unge vistas i men saknar hemvist här. Av 6 a § LVU följer att när svensk domstol inte är behörig att besluta om beredande av vård enligt LVU, får socialnämnden besluta att den som är ska omhändertas. Detta om åtgärder av behörig utländsk myndighet inte kan avvaktas med hän- syn till risken för den unges hälsa eller utveckling eller till att den fortsatta utredningen allvarligt kan försvåras eller vidare åtgärder hind- ras, och det är sannolikt att den unge tillfälligt behöver sådan vård som avses i LVU. Vidare följer av 9 a § LVU att förvaltningsrätten får medge att ett omhändertagande enligt 6 a § LVU ska fortsätta om den unge fort- satt behöver tillfällig vård och socialnämnden har an- sökt om fortsatt omhändertagande. Förvaltningsrätten kan alltså medge att ett omhändertagande enligt 6 a § LVU ska fortsätta om den unge fortfarande behöver tillfällig vård. Detta förutsätter att den unge är i behov av vård i avvaktan på åtgärder av behörig utländsk myndighet. Förutsättningarna för omhändertagande enligt 6 a § LVU måste således vara uppfyllda. I samband med införandet av dessa bestämmelser gjordes vissa följdändringar i LVU och SoL för det inte skulle uppstå omotiverade skillnader beroende på om ett ärende eller mål har internationell an- knytning eller inte.47 Bland annat gjordes ett tillägg i 10 kap. 4 § SoL om att ärenden om omhändertagande enligt 6 a § LVU kan delegeras till utskott.48 Motsvarande möjlighet fanns sedan tidi- gare vid omhändertagande enligt 6 § LVU, dvs. i ärenden utan sådan internationell anknytning. 46Med beredande av vård avses ansökan om vård enligt 4 § LVU. För en mer utförlig redo- görelse av svensk domsrätt vid tillämpning av LVU se prop. 2018/19:102. 47Se t.ex. prop. 2018/19 :102 s. 30 f. och 40 f. 48I LVU gjordes bl.a. ändringarna i bestämmelserna om kompletterade beslutanderätt (6 §), tiden för ansökan till förvaltningsrätten (8 §) upphörande av omhändertagande (9 §), handläggning i förvaltningsdomstol (34–35 §§), offentligt biträde (39 §) och överkla- gande (41 §). Vidare är tiden för underställan av ett omhändertagande till förvalt- ningsrätten densamma oavsett om det rör en nationell eller internationell situation (7 §). Förhållandet mellan socialtjänstlagen och annan lagstiftning Däremot gjordes inget tillägg om att beslut om fortsatt tillfällig vård enligt 9 a § LVU skulle kunna delegeras till utskott. Detta trots att ansökan om fortsatt tillfällig vård i övrigt hanteras på i princip samma sätt som ansökan om beredande av vård enligt 4 § LVU och att beslutanderätten i sistnämnda fall kan delegeras till utskott enligt 10 kap. 4 § SoL. Några särskilda överväganden om varför 9 a § LVU inte bör anges 10 kap. 4 § SoL framgår inte av förarbetena, men något avsteg från vad som gäller i övrigt synes inte har varit avsett. Det har framförts till utredningen att det i kommunerna finns en osäkerhet kring möjligheten att delegera beslutanderätten i dessa fall. Beslut att ansöka om fortsatt tillfällig vård fattas med stöd av 9 a § LVU. Det är även 9 a § LVU som bör anges i nämndens delegations- ordning när socialnämnden vill delegera beslut att ansöka om fort- satt tillfällig vård. I syfte att motverka att det uppstår omotiverade skillnader mellan nationella och internationella situationer föreslår utredningen därför att det i 10 kap. 4 § SoL ska införas en hänvisning till 9 a § LVU. På så sätt tydliggörs att möjligheten att delegera beslu- tanderätt till utskott även omfattar ansökan om fortsatt omhänder- tagande för tillfällig vård. 23.2.7Inget behov av att delegera ärenden om upphörande av medgivande till internationella adoptioner Utredningens förslag: Bestämmelsen i nuvarande 10 kap. 4 § socialtjänstlagen som hänvisar till 6 kap. 12 a § socialtjänstlagen – där det anges att ett medgivande enligt 6 kap. 12 § socialtjänst- lagen upphör att gälla om inte barnet tagits emot i sökandens vård från det att medgivandet lämnats – upphävs. Av 6 kap. 12 § SoL följer att ett barn från utlandet inte får tas emot för adoption utan socialnämndens medgivande. Ett sådant medgiv- ande upphör att gälla om inte barnet har tagits emot i sökandens vård från det att medgivandet lämnades, vilket framgår av 6 kap. 12 a § SoL. Ärenden enligt 6 kap. 12 a § SoL omfattas av delegations- bestämmelsen i 10 kap. 4 § SoL. Det innebär att delegation i dessa fall bara får ske till en särskild avdelning som består av ledamöter eller ersättare i nämnden. Eftersom ett upphörande emellertid inte förut- Förhållandet mellan socialtjänstlagen och annan lagstiftning sätter något beslut av nämnden, finns det inte något behov av att delegera beslutanderätt i dessa fall. Upphörande av medgivande reglerades tidigare i 6 kap. 12 § fjärde stycket SoL.49 I samband med att upphörande av medgivande flytta- des till en egen paragraf gjordes inga särskilda överväganden av be- stämmelsens förhållande till 10 kap. 4 § SoL.50 Med anledning av att 10 kap. 4 § SoL ifråga om beslut om internationella situationer hän- visar till ett intervall av paragrafer kom upphörande av medgivande enligt 6 kap. 12 a § SoL att omfattas av delegationsbestämmelsen. Detta trots att ett upphörande alltså inte förutsätter något beslut. Bestäm- melsen i 10 kap. 4 § SoL som hänvisar till 6 kap. 12 a § SoL ska där- för upphävas. 2017/18:121. 24.1Tillkomst av bestämmelser och utvecklingen fram till Tre centrala bestämmelser om dokumentation och journalföring till- kom i samband med socialtjänstlag. Bestämmelserna infördes i dåvarande 50–52 §§ socialtjänstlagen (1980:620) och återfinns i nu- varande 11 kap. 1 § samt 11 kap. 5 och 6 §§ socialtjänstlagen (2001:453), förkortad SoL. Bestämmelser har sedan införandet genomgått smärre förändringar. I förarbetena till socialtjänstlag framhölls att nämnderna måste föra anteckningar om vidtagna åtgärder och skälen till dessa men att dokumentationen borde begränsas till just det. Exempelvis borde subjektiva värderingar av den enskilde inte förekomma.