sou · H8B347d2 · 2020-08-26 00:00:00 — Skyldigheten att ingå överenskommelser syftar till att identifiera de områden där det är nödvändigt med ett gemensamt ansvar för vård- och stödinsatser för personer som missbrukar beroendeframkallande medel. Överenskommelser behövs även för yrkesverksamma inom och hälso- och sjukvården, särskilt i frågor där det kan uppstå konflikter.22 Av förarbetena framgår att regeringen övervägde att i lagstiftning tydliggöra respektive huvudmans ansvar, men bedömde att det inte var en lämplig väg. Skälen för det var dels att både socialtjänstlagen och hälso- och sjukvårdslagen är ramlagar som inte i detalj reglerar 2016/17:85. 21Se 12 kap. och 14 kap. HSL. 2012/13:77 s. 17 f. specifika insatser, utan ger möjlighet för huvudmännen att anpassa sin verksamhet utifrån lokala behov. Dessutom fanns enligt reger- ingen risk för nya gränsdragningsproblem mellan t.ex. psykosociala behandlingsinsatser och sociala stödinsatser. De båda huvudmännen ansågs därför själva vara bäst lämpade att utifrån sina lokala behov gemensamt avgöra hur verksamheten ska dimensioneras, uppgifter för- delas och samverkan säkerställas.23 Utredningens förslag: Regeringen bör tillsätta en utredning med uppdrag att göra en samlad översyn av ansvarsfördelningen mellan kommuner och regioner i fråga om missbruks- och beroende- vården och behovet av eventuella förändringar i lagstiftningen på detta område. Många personer med missbruk eller beroende behöver insatser från både och hälso- och sjukvården. I den praktiska till- lämpningen av lagstiftningen upplevs emellertid gränsen för vad som är respektive huvudmans ansvar som oklar. De övergripande reglerna gör att kommuner och regioner tolkar uppdraget mycket olika och den faktiska ansvarsfördelningen styrs ofta av hur regionerna har valt att tolka eller prioritera sitt ansvar.24 De olika formella möjligheter kommunen och regionen har att erbjuda behandling, i kombination med olikheterna i hur kommu- nerna och regioner definierar sitt faktiska ansvar, har lett till att vård- behov bedöms enligt olika principer och insatser erbjuds enligt olika lagstiftningar beroende på var i landet en person är bosatt. Så länge varje individ får tillgång till ett attraktivt utbud av insatser av god kvalitet utifrån sina behov utgör detta nödvändigtvis inte ett pro- blem. Men om det gemensamma ansvaret i praktiken innebär att ingen tar ansvar för vissa insatser och dessa inte kommer till stånd på grund av oenighet om finansieringen är det inte acceptabelt.25 Kommuner och Regioner (SKR) har till utredningen framfört att huvudmännen uppfattar det som otydligt var gränsen 2012/13:77 s. 14 f. 24SOU 2011:35 s. 129. 2012/13:77 s. 14. går mellan vad som är insatser enligt socialtjänstlagen och vad som är insatser enligt hälso- och sjukvårdslagen. SKR menar att det inte sällan leder till svårigheter för kommuner och regioner att komma överens om hur de ska fördela ansvaret mellan kommun och region. SKR menar också att otydligheten innebär att personers vårdbehov bedöms utifrån olika principer och att insatser ges enligt olika lag- stiftningar beroende på var i landet en person med missbruks- och beroendeproblem bor, och att insatser ges enligt olika lagstiftningar på olika orter.26 Inspektionen för vård och omsorg () delar SKR:s bedöm- ning att det finns ett samordningsproblem i fråga om insatser inom missbruks- och beroendevården. anger i sin tillsynsrapport för att man sett att samordningen brister och att det får konse- kvenser och ger upphov till vissa risker. Att möten för att samverka mellan olika aktörer uteblir får t.ex. konsekvensen att det dröjer längre innan personer med missbruksproblem får insatser. Personer med missbruksproblem är ofta som mest motiverade att ta emot vård och omsorg i ett tidigt skede. När insatserna fördröjs ser en risk för att personernas motivation inte fångas upp. Insatser kan även helt utebli när personerna hamnar i ett organisatoriskt mellanrum som beror på att huvudmännen inte har fördelat ansvaret mellan sig på ett tydligt sätt och inte i tillräcklig utsträckning tar det ansvar de har. Risken ökar också för att personernas hälsa försämras när de blir utskrivna från beroendevården på ett sätt där samverkan med social- tjänsten brister eller är obefintlig.27 Ett område där det råder oklarhet och oenighet är vid s.k. psyko- social behandling. SKR framhåller att kommuner endast kan ansvara för sådan psykosocial behandling som är att betrakta som social- tjänst och regionerna endast för psykosocial behandling i form av hälso- och sjukvård och är kritiska till att nationella riktlinjer för vård och stöd vid missbruk och beroende inte tydligare klargjort ansvarsfördelningen mellan kommuner och regioner. riktlinjer riktar sig till båda huvudmännen. Kom- muner och regioner har olika formella möjligheter att erbjuda behand- ling. Båda huvudmännen kan dock enligt erbjuda psyko- 26Sveriges Kommuner och Landsting, SKL (2018). Handlingsplan mot missbruk och beroende, s. 54. 27Inspektionen för vård och omsorg, (2020). Vad har sett 2019? Iakttagelser och slutsatser om vårdens och omsorgens brister för , s. 70. social behandling.28 Däremot utvecklas inte vilka insatser som ges enligt hälso- och sjukvårdslagen eller socialtjänstlagen. Skälet är att bedömer att en uppdelning av insatser, i frånvaro av lag, förarbeten, rättspraxis eller andra rättskällor, inte är möjlig. Social- styrelsen menar att lagstiftaren valt att lämna detta område oreglerat och i stället öppnat för lokala överenskommelser. En för- ändring kan därför enligt inte göras i annan ordning än ett nytt lagstiftningsärende.29 När kravet på överenskommelser mellan kommuner och regioner infördes ansågs det att ett oreglerat område i fråga om vilka insatser som skulle tillhandahållas av vilken huvudman gav bra förutsättningar för lokala överenskommelser om ansvarsfördelningen. Syftet var gott men svårigheter har visat sig uppstå när samverkan ska ske utan tydliga gränser för vad de samverkande parterna kan samverka kring. Den oreglerade ansvarsfördelningen leder således i stället för överens- kommelser utifrån lokala förutsättningar till svårigheter om hur man ska fördela ansvaret. Det utgör i sin tur en risk för att överenskom- melser dröjer eller att ingen huvudman tar ansvar för delar av miss- bruks- och beroendevården. Det leder också till att vårdbehoven kan komma att bedömas utifrån olika principer och insatser ges enligt olika lagstiftningar beroende på var i landet en person med miss- bruks- och beroendeproblematik är bosatt. Missbruks- och beroendevården är och har länge varit ett snårigt område ifråga om ansvarsfördelningen mellan kommuner och regio- ner. Trots kravet på överenskommelser inom missbruks- och bero- endevården visar erfarenheter från både SKR och att det inte är tillräckligt för att få samverkan att fungera. bedömer Social- styrelsen att myndigheten inte har möjlighet att närmare precisera ansvarsfördelning mellan kommunerna och regionerna utan att detta måste göras i ett lagstiftningsärende. Svårigheterna att precisera ansvarsfördelningen och därmed den kommunala kompetensen med- för att det finns risk för att enskilda i behov av insatser faller mellan stolarna. Utredningens bedömning är att det bör göras en samlad översyn av huvudmannaskapet för missbruks- och beroendevården för att kunna ta ställning till behovet av eventuella förändringar i lagstift- 28Socialstyrelsen (2019). Huvudmännens ansvar för psykosocial behandling i de nationella rikt- linjerna för vård och stöd vid missbruk och beroende, s. 17. 29Socialstyrelsen (2019), Huvudmännens ansvar för psykosocial behandling i de nationella rikt- linjerna för vård och stöd vid missbruk och beroende, s. 8 f. En tydligare ansvarsfördelning skulle också ge bättre förut- sättningar för en effektiv, kunskapsbaserad, jämlik och likvärdig missbruks- och beroendevård. Möjligen skulle vissa svårigheter kun- nat lösas genom ett författningsförslag där kommuner och regioner inom missbruks- och beroendevården ges möjlighet att avtalssam- verka utan hinder av 2 kap. 2 § KL. Det skulle lösa kompetensfrågan men svårigheter kan ändå uppkomma i fråga om hur samverkan ska ske och hur kostnaderna ska fördelas. Utredningens bedömning är att det inte inom ramen för detta uppdrag går att ta ställning till ett sådant förslag utan att det görs en samlad översyn av an- svarsfördelningen inom missbruks- och beroendevården. En sådana översyn omfattas emellertid inte av utredningens uppdrag. Regeringen utsåg en särskild utredare med upp- drag ska föreslå hur samordnade insatser när det gäller vård, behand- ling och stöd kan säkerställas för barn, unga och vuxna personer med samsjuklighet i form av missbruk och beroende och annan psykia- trisk diagnos eller närliggande tillstånd.30 Utredaren ska bl.a. se över ansvarsfördelningen mellan huvudmännen och belysa frågor som rör samverkan mellan hälso- och sjukvården, och andra aktörer som berörs. Uppdraget tar emellertid bara sikte på personer med samsjuklighet i form av missbruk och beroende och annan psyki- atrisk diagnos eller närliggande tillstånd och är således inte den samlade översyn av huvudmannaskapet för missbruks- och beroendevården som utredningen ser behov av. Regeringens bör därför tillsätta en utredning med uppdraget att göra en samlad översyn av huvudmannaskapet inom hela missbruks- och beroendevården. 23Förhållandet mellan socialtjänstlagen och annan lagstiftning 23.1.1Förfaranderegler vid handläggning av ärenden I förvaltningslagen (2017:900), förkortad FL, finns bestämmelser om handläggning av ärenden hos förvaltningsmyndigheterna. Bland annat regleras hur ett ärende inleds, när material ska kommuniceras och när en myndighet får ändra ett beslut. Av 4 § FL framgår att om en annan lag eller förordning innehåller någon bestämmelse som avviker från förvaltningslagen så tillämpas den bestämmelsen. Det innebär att förvaltningslagen är subsidiär i förhållande till bestämmelser i annan lag eller förordning. I social- tjänstlagen finns två sådana bestämmelser, nuvarande 11 kap. 7 och 8 §§. Av 11 kap. 7 § SoL följer att socialnämnden i alla ärenden ska till- lämpa 26 § FL om remiss. Av 11 kap. 8 § första stycket SoL följer vidare att socialnämnden, i ärenden som avser myndighetsutövning mot någon enskild, ska tillämpa följande bestämmelser i förvaltnings- lagen: –10 § om partsinsyn, –11 och 12 §§ om åtgärder om handläggningen försenas, –23 § om utredningsansvaret, –24 § om när man får lämna uppgifter muntligt, –25 § om kommunikation, –31 § om dokumentation av beslut, Förhållandet mellan socialtjänstlagen och annan lagstiftning –32 § om motivering av beslut, –33 och 34 §§ om underrättelse om innehållet i beslut och hur ett överklagande går till, och –36 § om rättelse av skrivfel och liknande. Den nuvarande förvaltningslagen trädde i kraft . Den nya lagen bygger i allt väsentligt på den tidigare lagens struktur men innehåller en mer utförlig och heltäckande reglering av förvaltnings- förfarandet. Flera av bestämmelserna i den tidigare lagen har vidare- utvecklats och preciserats i den nya lagen med utgångspunkt bl.a. i den rättspraxis som har utvecklats på området. Den nya lagen inne- håller också nya bestämmelser som främst syftar till att kodifiera de allmänna rättsgrundsatser och den praxis som har utvecklats . Bakgrunden till 11 kap. 7 och 8 §§ socialtjänstlagen Med undantag för att hänvisningar numera görs till vissa bestämmel- ser som tillkommit i nya förvaltningslagen så har 11 kap. 8 § första stycket SoL haft motsvarande lydelse sedan den fördes in i 54 § socialtjänstlag (1980:620). Detsamma gäller 11 kap. 7 § SoL som reglerar tillämpningen av förvaltningslagens bestämmelse om remiss som tidigare fanns i 53 § socialtjänstlag. fanns båda dessa regleringar i 14 § fjärde stycket barnavårdslagen (1960:97), förkortad BvL. Bestämmelsen i 11 kap. 8 § första stycket SoL har sitt ursprung i att man vid tillkomsten av förvaltningslag (1971:290) ville åstad- komma en samordning mellan den lagen och specialförfattningar som innehöll förfaranderegler på förvaltningsområdet. förvalt- ningslag tillämpades emellertid enligt 2 § andra punkten inte på sådana ärenden hos myndighet som kunde överklagas genom laglighetsprövning (tidigare kommunalbesvär). För barnavårdslagen innebar det särskilda problem. Detta då bestämmelserna i barnavårds- lagen om förfarandet hos barnavårdsnämnden i stor utsträckning Förhållandet mellan socialtjänstlagen och annan lagstiftning skulle tillämpas vare sig barnavårdsnämndens beslut kunde överklagas genom förvaltningsbesvär eller laglighetsprövning. För att inte rättsskyddet på barnavårdområdet skulle inskränkas samt för att i möjligaste mån skapa en samordning mellan de två lagarna, reglerades i 14 § fjärde stycket BvL att bestämmelserna om ombud och biträde, vägledning av part, tolk, remiss, partsinsyn, kom- munikation, beslutsmotivering rättelse av förbiseendefel och ansvar, utan hinder av 2 § andra punkten förvaltningslag, skulle tillämpas i samtliga ärenden hos barnavårdsnämnden.1 Bestämmelserna i förvaltningslagen skulle tillämpas bara i sådana ärenden som avsågs i 14 § första stycket BvL, t.ex. situationer då barnavårdsnämnden var skyldig att med anledning av ansökan eller av annan orsak pröva viss fråga. Däremot var regleringen i 14 § fjärde stycket BvL inte avsedd att tillämpas i personalärenden eller andra direkta självstyrelseärenden som ankom på barnavårdsnämnden. Avsikten var att bestämmelserna om partsinsyn, kommunikation, beslutsmotivering, rättelse av förbiseendefel samt ansvar skulle gälla bara i sådana ärenden hos barnavårdsnämnden som innefattade myn- dighetsutövning. Undantaget från principen att förvaltningslagen inte var tillämplig i sådana ärenden hos myndighet där be- sluten kunde överklagas genom laglighetsprövning förklarades därför uttryckligen omfatta bara sådana ärenden hos barnavårdsnämnden som avsågs i 14 § första stycket BvL. Vidare angavs uttryckligen att bestämmelserna om partsinsyn, kommunikation, beslutsmotivering, rättelse av förbiseende samt ansvar var tillämpliga bara i den mån annat inte följde av 3 § förvaltningslag, dvs. När bestämmelsen i 14 § fjärde stycket BvL sedan fördes över till 54 § socialtjänstlag ändrades lydelsen så att de ovan nämnda förfarandereglerna skulle tillämpas i alla ärenden hos socialnämnden som avsåg myndighetsutövning mot någon enskild. Interna ärenden såsom ärenden om tjänstetillsättning skulle på så sätt falla utanför 1970:30, Del 2, s. 622 f. 1975/76:69 s. 4 ff. Förhållandet mellan socialtjänstlagen och annan lagstiftning förvaltningslagens tillämpningsområde.3 Hänvisningen till förvalt- ningslagens reglering av beslutsmotivering togs emellertid bort. Vidare utelämnades hänvisningen till 18 § förvaltnings- lag. Enligt den bestämmelsen skulle part underrättas om innehållet i beslut varigenom myndighet avgjorde ärende, om det inte var uppen- bart obehövligt. Att 18 § inte togs upp fick enligt förarbetena inte uppfattas som att den inte var tillämplig i ärenden hos socialnämnd. Tvärtom följde det redan av förvaltningslag att 18 § var till- lämplig i ärenden hos myndighet, som innebar myndighetsutövning, och i vilket beslutet överklagades genom förvaltningsbesvär. Att 18 § inte angavs berodde alltså endast på att regeln om underrättelse om beslut inte borde bli tillämplig också i ärenden som överklagades genom laglighetsprövning. För sådana ärenden skulle kommunal- lagens regler om tillkännagivande och justering av protokoll gälla.4 Av förarbetena framgår att de uppräknade bestämmelserna i för- valtningslagen skulle tillämpas i ärenden hos socialnämnd som rörde myndighetsutövning mot enskild. Detta gällde oavsett om beslut i ärendet kunde överklagas genom förvaltningsbesvär eller laglighets- prövning. Regleringarna i förvaltningslagen om ombud och biträde, vägled- ning av part, tolk och remiss fördes in i 53 § socialtjänstlag och skulle enligt bestämmelsen tillämpas i alla ärenden enligt social- tjänstlagen. förvaltningslag (1986:223) fanns, till skillnad från tidi- gare, bestämmelser som var direkt tillämpliga även på sådana ärenden hos en myndighet som överklagades med laglighetspröv- ning. Merparten av de bestämmelser som räknades upp i 53 § socialtjänstlag var sådana som förvaltningslag gjorts direkt tillämpliga i ärenden som kunde överklagas genom laglighetsprövning. Hänvisningarna i 53 § socialtjänstlag ansågs därför onödiga och bestämmelsen upphävdes i de delarna.5 Därefter omfattade be- stämmelsen enbart regleringen om att socialnämnden i alla ärenden skulle tillämpa förvaltningslagens bestämmelse om remiss. 3SOU 1977:40 s. 605 f. 1979/80:1 Del A s. 565 f. 1986/87:39 s. 67 f. Förhållandet mellan socialtjänstlagen och annan lagstiftning I den nu gällande förvaltningslagen har det inte ansetts nödvändigt att som i äldre lagstiftning begränsa tillämpningen av förfarande- reglerna till vissa situationer som innefattar myndighetsutövning.6 I förarbetena anförs att det generellt saknas anledning att ställa lägre krav på myndigheterna ifråga om t.ex. dokumentations- och moti- vationsskyldighet samt muntliga uppgifter för att ett ärende inte avser myndighetsutövning.7 Utgångspunkten är alltså att samtliga förfaranderegler ska vara till- lämpliga oavsett om ärendet avser myndighetsutövning eller inte. En invändning som framkom under remissbehandlingen var att kommu- nikationsplikten, till skillnad från vad föreslagit, inte borde omfatta anställningsärenden. Denna invänd- ning kan jämföras med de skäl som anfördes då man social- tjänstlag begränsade tillämpningen av dåvarande förvaltningslagens bestämmelser till ärenden som rörde myndighetsutövning.8 I den nya förvaltningslagen har detta emellertid lösts genom att vissa anställ- ningsärenden undantas från kommunikationsplikten i 25 § FL.9 De bestämmelser som räknas upp i 11 kap. 7 och 8 §§ SoL är i förvaltningslagen undantagna från tillämpning vid handläggning av sådana kommunala ärenden där besluten kan överklagas genom lag- lighetsprövning. Genom 11 kap. 7 och 8 §§ SoL blir de dock tillämpliga hos socialnämnden oavsett hur beslutet kan överklagas. 23.1.2Förhållandet mellan socialtjänstlagen och förvaltningslagen tydliggörs Utredningens förslag: Det införs en ny bestämmelse i socialtjänst- lagen som anger att bestämmelser om handläggning av ärenden finns i förvaltningslagen. Det förtydligas att socialnämnden, vid handläggning av sådana ärenden där besluten kan laglighetsprövas genom att överklaga enligt 13 kap. kommunallagen, ska tillämpa bestämmelserna om remiss i förvaltningslagen. 2016/17:180 s. 52. 2016/17:180 s. 52 f. 1975/76:69 s. 4 ff. 2016/17:180 s. 162 ff. och SOU 2010:29. Förhållandet mellan socialtjänstlagen och annan lagstiftning Vid handläggning av sådana ärenden som rör enskilda och där besluten kan laglighetsprövas genom att överklaga enligt 13 kap. kommunallagen ska socialnämnden tillämpa följande bestämmel- ser i förvaltningslagen: –10 § om partsinsyn, –11 och 12 §§ om åtgärder om handläggningen försenas, –23 § om utredningsansvaret, –24 § om när man får lämna uppgifter muntligt, –25 § om kommunikation, –31 § om dokumentation av beslut, –32 § om motivering av beslut, –33 och 34 §§ om underrättelse om innehållet i beslut och hur ett överklagande går till, och –36 § om rättelse av skrivfel och liknande. Som huvudregel gäller förvaltningslagens förfaranderegler vid hand- läggning av ärenden inom . Bestämmelserna i nuva- rande 11 kap. 7 och 8 §§ SoL reglerar dock vad som gäller vid social- nämndens handläggning av ärenden i vissa fall. För att sätta 11 kap. 7 och 8 §§ SoL i sitt sammanhang och för att tydliggöra förhållandet mellan socialtjänstlagen och förvaltningslagen, föreslår utredningen att det i socialtjänstlagen ska införas en upplysningsbestämmelse som anger att bestämmelser om handläggning av ärenden finns i förvalt- ningslagen. Av nuvarande 11 kap. 7 § SoL framgår att socialnämnden i alla ärenden ska tillämpa 26 § FL om remiss. Enligt 2 § FL ska vissa bestämmelser – däribland 26 § FL – inte tillämpas vid handläggningen av ärenden där besluten kan laglighets- prövas. Till följd av 11 kap. 7 § SoL ska bestämmelsen dock ändå till- Förhållandet mellan socialtjänstlagen och annan lagstiftning lämpas av socialnämnden i dessa fall.10 För att tydliggöra detta och göra 11 kap. 7 § SoL lättare att förstå, föreslår utredningen att det av bestämmelsen ska framgå att den gäller vid handläggning av ärenden där besluten kan laglighetsprövas. Vid handläggning av övriga ären- den är 26 § FL tillämplig utan någon särskild föreskrift i socialtjänst- lagen. Det behöver därför inte anges i 11 kap. 7 § SoL. Tillämpliga förfaranderegler vid handläggning av ärenden som rör enskilda Av nuvarande 11 kap. 8 § första stycket SoL följer att ett antal upp- räknade bestämmelser i förvaltningslagen ska tillämpas i ärenden hos socialnämnden som avser myndighetsutövning mot någon enskild. Det gäller t.ex. bestämmelserna om partsinsyn, utredningsansvar och kommunikation. Till skillnad års förvaltningslag gäller den nya förvalt- ningslagen oavsett om ett ärende avser myndighetsutövning mot enskild eller inte. I samband med införandet av den nya förvaltnings- lagen gjordes dock ingen följdändring i 11 kap. 8 § första stycket SoL i detta avseende. Fråga har därmed uppkommit hur bestämmelsen ska förstås. Då förvaltningslagen är subsidiär i förhållande till avvikande be- stämmelser i annan lag skulle 11 kap. 8 § SoL kunna förstås så att de bestämmelser som räknas upp endast är tillämpliga i ärenden som rör myndighetsutövning mot enskild, dvs. inte i övriga ärenden hos social- nämnden. En sådan tolkning får den konsekvensen att t.ex. bestäm- melsen om rättelse och skrivfel i 36 § FL inte är tillämplig i ärenden hos socialnämnden som avser annat än myndighetsutövning mot någon enskild. En annan tolkning är att det endast är de uppräknade bestämmelserna i 11 kap. 8 § SoL som ska tillämpas vid ärenden som rör myndighetsutövning mot enskild, dvs. att inga andra bestäm- melser i förvaltningslagen ska tillämpas i dessa fall. En sådan tolkning får den konsekvensen att t.ex. bestämmelserna om tolk i 13 § FL 10Om en annan lag eller en förordning innehåller någon bestämmelse som avviker från förvalt- ningslagen tillämpas den bestämmelsen. Det framgår av 4 § FL. Förhållandet mellan socialtjänstlagen och annan lagstiftning samt ombud och biträde i 14–15 §§ FL inte är tillämpliga i ärenden som rör myndighetsutövning mot enskild.11 Hur förhållandet mellan 11 kap. 8 § SoL och förvaltningslagen ska förstås är svårt att utläsa direkt av bestämmelsens ordalydelse. Någon vägledning ges inte heller i förarbetena till de följdändringar som gjordes med anledning av den nya förvaltningslagen.12 Syftet med bestämmelsen framgår dock av äldre förarbeten (se avsnitt 23.1.1). Av dessa går att utläsa att regleringen är avsedd att göra vissa bestämmel- ser i förvaltningslagen tillämpliga även för beslut som överklagas med laglighetsprövning. I övrigt ska vad som regleras i förvaltningslagen gälla. För att tydliggöra syftet med 11 kap. 8 § första stycket SoL och göra bestämmelsen lättare att förstå, föreslår utredningen att det av bestämmelsen ska framgå att den gäller vid handläggning av ärenden där besluten kan laglighetsprövas. Vid handläggning av övriga ären- den är förvaltningslagen tillämplig utan någon särskild föreskrift i socialtjänstlagen. Det behöver därför inte anges i 11 kap. 8 § SoL. Uttrycket ”myndighetsutövning mot någon enskild” tas bort Skälet till att 11 kap. 8 § SoL är begränsad till ärenden som av- ser myndighetsutövning mot någon enskild är att man velat undvika att anställningsärenden och s.k. självstyrelsebeslut skulle omfattas av förvaltningslagens bestämmelser. Vad som avses med självstyrelse- beslut anges inte i förarbetena. Utredningen utgår dock från att be- greppet syftar på att kommuner utöver sina särskilda åligganden har en fri sektor inom vilken de kan ombesörja egna angelägenheter.