sou · H8B37 · 2020-02-11 00:00:00 — Bedömning: En absolut anmälningsskyldighet kan inte anses vara det mest ändamålsenliga sättet att öka efterlevnaden av djurskydds- bestämmelserna, utan mindre allvarliga fall av regelöverträdelser bör kunna hanteras enbart genom framåtsyftande åtgärder, såsom förelägganden och förbud. Samtliga misstänkta regelöverträdelser anmäls sannolikt inte till åtal Det har, bl.a. i förarbetena till den nya djurskyddslagen, framförts den uppfattningen att samtliga överträdelser som konstateras av kon- trollmyndigheterna inte åtalsanmäls, och att om detta skedde skulle antalet ärenden hos polis och åklagare öka avsevärt i omfattning (se avsnitt 10.3.1). Denna uppfattning har även framförts till oss i möte med länsstyrelsernas 28-nätverk. Även i hearingar med företrädare för djurrättsorganisationer och med branschföreträdare har den bilden förmedlats. Några säkra slutsatser går dock inte att dra när det gäller hur många misstänkta regelöverträdelser som inte anmäls till polis och åklagare. Av statistik över länsstyrelsernas djur- skyddskontrollverksamhet framgår att det samlade antalet kontrol- ler har uppgått till ca 11 000 , med en något nedåtgående trend. Antalet åtalsanmälningar har varierat mellan 2015 till 2018, se redovisad statistik i avsnitt 10.5. Antalet åtalsanmälningar är således förhållandevis litet, ca 3–av det totala antalet kontroller. Detta indikerar dock inte nödvändigtvis att ett stort antal brister inte anmäls; det låga antalet anmälningar kan ju också tyda på att det faktiskt inte kon- stateras särskilt många brister vid kontrollerna, och att de flesta kon- trollerade verksamheterna uppfyller djurskyddslagstiftningens krav på god djurhållning och djurvälfärd. Antalet framåtsyftande åtgärder torde ge en viss bild av hur många brister som upptäcks vid länsstyrelsernas kontroll. Det kan ju antas att en upptäckt brist i djurhållningen, som således existerar vid kon- trolltillfället, och som föranlett antingen ett föreläggande, djurför- bud eller omhändertagande, också utgör en straffbar överträdelse av gällande regelverk. Detta eftersom förelägganden beslutas om kontroll- myndigheten vid en kontroll upptäcker brister som bör rättas till, dvs. det är fråga om en framåtsyftande åtgärd för att komma till rätta med en upptäckt brist. Likaså är djurförbud en framåtsyftande åtgärd, som något förenklat kan vidtas då det inte finns utsikter till rättelse eller då bristen är så pass allvarlig att det inte finns utrymme för att låta djurhållaren fortsätta ha djur. Beslut om omhändertag- ande av djur är också en framåtsyftande åtgärd, som bl.a. vidtas för att förhindra ytterligare djurlidande. Ett sådant beslut kan också för- anledas av att en person håller djur i strid med gällande djurförbud. Det kan därför vara av intresse att jämföra det samlade antalet framåtsyftande åtgärder, dvs. förelägganden, djurförbud och omhän- dertagande av djur, med antalet åtalsanmälningar. Det ska dock fram- hållas att flera olika förelägganden, omhändertaganden och djurför- bud kan avse en och samma regelöverträdelse. Det är t.ex. fallet om kontrollmyndigheten vid ett eller flera tillfällen förelägger djurhållaren att åtgärda en konstaterad brist, för att därefter – om föreläggandena inte följs och bristen således består – besluta att djuren ska tas om- hand och meddela djurhållaren djurförbud. Vidare kan åtgärden att omhänderta djur även avse djur som inte har någon ägare eller an- svarig djurhållare, dvs. djur som har förvildats. Detta är ofta fallet vad avser katter. Omhändertagande av förvildade djur kan inte resul- tera i en åtalsanmälan, eftersom det inte finns någon ansvarig djur- hållare att rikta anmälan mot. Det sagda innebär således att en viss överlappning föreligger i fråga om de framåtsyftande åtgärderna och att flera åtgärder kan vara hänförliga till en och samma brist. Eftersom flera framåtsyftande åtgärder kan avse en och samma konstaterade regelöverträdelse bör inte det samlade antalet framåt- syftande åtgärder användas vid en uppskattning av antalet upptäckta regelöverträdelser . Det är i stället mer ändamålsenligt att utgå från antalet meddelade förelägganden, även om denna siffra inte heller är helt rättvisande eftersom en och samma konstaterad regelöver- trädelse kan resultera i mer än ett föreläggande. Om skyldigheten att åtalsanmäla redan begångna överträdelser efterlevdes helt konsekvent torde dock antalet åtalsanmälningar vara i ungefärlig paritet med an- talet meddelade förelägganden, visserligen med ytterligare reserva- tion för att de mest bagatellartade bristerna under alla förhållanden är undantagna från anmälningsskyldigheten. I sammanhanget bör på- pekas att en bedömning om huruvida ett brott är att anse som ringa, i huvudsak är avsedd att överlåtas att avgöras av de rättsvård- ande myndigheterna och inte av kontrollmyndigheten (i vart fall om man anser att regeringens ställningstagande gällande har bäring även på djurskyddsområdet, se regeringens uttalande i för- arbetena till anmälningsskyldigheten i , avsnitt 10.4.3). Det samlade antalet förelägganden uppgick till 1 163 stycken och gjordes 309 åtalsanmälningar. Antalet åtalsanmälningar utgjorde detta år därmed av antalet meddelade före- lägganden. Som framgår av resonemanget ovan borde antalet åtals- anmälningar ligga ungefär på samma nivå som antalet förelägganden om alla straffbara överträdelser skulle föranleda åtalsanmälan. I vart fall borde det inte vara en så pass stor diskrepans som statistiken utvisar är fallet . Siffrorna indikerar alltså att kontrollmyndig- heterna inte anmäler samtliga regelöverträdelser som upptäcks vid deras kontroller, utan i större utsträckning använder sig enbart av framåtsyftande åtgärder för att se till att brister avhjälps. När det gäller den regionala statistiken, dvs. varje enskild läns- styrelses kontrollverksamhet, framgår att förhållandet mellan med- delade förelägganden och antalet åtalsanmälningar skiljer sig något åt mellan länsstyrelserna. I fråga om t.ex. i kon- trollverksamhet utgör antalet åtalsanmälningar av antalet förelägganden för . Motsvarande siffror för t.ex. Länsstyrel- sen i uppgår till , för till , för till , för till medan siffran för i uppgick till . De regionala skillnaderna mellan de olika länsstyrelserna kan, enligt syn- punkter som framförts vid utredningens kontakter med 28-nätverket, i vissa fall bero på att en enskild länsstyrelse har bedrivit en punktinsats och t.ex. kontrollerat om personer med djurförbud fortfarande har djur. Om det då har upptäckts att djur innehas i strid med förbudet kan detta ha resulterat i att åtalsanmälan har gjorts. De regionala skillnaderna kan emellertid även möjligen indikera att länsstyrelsernas uppfattning vad som är en brist skiljer sig åt. Skill- naderna kan också tyda på att bestämmelsen i 8 kap. 5 § djurskydds- lagen uppfattas och tillämpas på olika sätt av de olika kontrollmyn- digheterna, vilket även framfördes i det betänkande som föregick den nu gällande djurskyddslagen (se avsnitt 10.3.1). Sammanfattningsvis kan således konstateras att samtliga misstänkta regelöverträdelser sannolikt inte leder till en anmälan till polis eller åklagare samt att det kan antas att de olika kontrollmyndigheterna tillämpar bestämmelsen i 8 kap. 5 § djurskyddslagen på något olika sätt. Det är inte ändamålsenligt med en absolut anmälningsskyldighet Avsikten med en skyldighet att åtalsanmäla samtliga straffbelagda överträdelser som upptäcks av en kontrollmyndighet är att straff- bestämmelserna ska ges erforderlig tyngd och att säkerställa efter- levnaden av regelverket på området. Eftersom det sannolikt förhåller sig så att alla överträdelser som är straffbelagda inte anmäls till polis och åklagare, kan syftet med en sådan skyldighet, i vart fall del- vis, gå förlorat. har kontrollmyndigheterna möjlighet att vidta administrativa åtgärder som syftar till att åtgärda redan inträffade regelöverträdelser. Som konstaterats ovan rör det sig om förelägg- anden, som kan förenas med vite, omhändertagande av djur och djur- förbud. Det torde ligga i myndigheternas kontrollansvar att – i fråga om en överträdelse som alltjämt pågår – vidta både framåtsyftande åtgärder, såväl som att åtalsanmäla en redan inträffad regelöver- trädelse. Myndigheterna kan alltså inte enbart åtalsanmäla en över- trädelse, utan bör också agera för att en pågående regelöverträdelse upphör genom de ovan beskrivna framåtsyftande åtgärderna. En obli- gatorisk anmälningsskyldighet kan i detta arbete riskera att leda till att fokus läggs på åtgärder som t.ex. att sammanställa underlag för åtalsanmälan. Detta kan också innebära en ökad arbetsbelastning hos kontrollmyndigheterna. Från djurskyddssynpunkt kan en snabbare reaktion på en överträdelse vara av stor vikt, varför det kan framstå som mer ändamålsenligt att kontrollmyndigheten kan koncentrera sig på att komma till rätta med en brist genom framåtsyftande åtgärder. Genom att i vissa fall i stället använda sig av enbart framåtsyft- ande åtgärder torde kontrollmyndigheterna på ett mer effektivt och snabbare sätt kunna åstadkomma rättelser av brister och regelöver- trädelser än vad som är fallet vid en åtalsanmälan, eftersom en sådan måste behandlas av de rättsvårdande myndigheterna. Att myndig- heterna har möjlighet att enbart använda sig av framåtsyftande åtgärder vid mindre allvarliga överträdelser kan således borga för ett mer effektivt djurskydd och en ökad djurvälfärd. Som utvecklats i avsnitt 10.2.2 ingår det i myndigheternas rådgiv- ande roll att ge djurhållaren återkoppling om vilka brister kontroll- myndigheten funnit och ge enklare information om hur man kan komma tillrätta med denna typ av brister. Det kan antas att en abso- lut anmälningsskyldighet kan komma i viss konflikt med denna råd- givande roll när det är fråga om mindre allvarliga brister; en absolut anmälningsskyldighet kan riskera att leda till att djurhållaren inte söker stöd och råd att komma tillrätta med brister, utan i stället låter dem fortgå utan åtgärd. Om samtliga överträdelser anmäldes skulle – som regeringen påpekat i förarbetena till den nu gällande djurskyddslagen – betydligt fler ärenden än behöva hanteras av de rättsvårdande myndig- heterna. I sammanhanget bör påpekas att brottsbekämpande myndig- heter omfattas av en principiell förundersökningsplikt, som kommer till uttryck i 23 kap. 1 § . Bestämmelsen innebär att en förundersökning ska inledas så snart det finns anledning att anta att ett brott har begåtts som hör under allmänt åtal. I avsaknad av extra resurser skulle en ökad ärendetillströmning innebära ytter- ligare tidsutdräkt i ärendena, vilket skulle kunna få till följd att åtal inte kan väckas innan gärningarna är preskriberade41. En ökad till- strömning av anmälningar skulle också kunna leda till att utredningar och lagföringar av de allvarligare fallen av regelbrott blir lidande, t.ex. brott där djur har utsatts för lidande eller riskerat att utsättas för lidande, i förhållande till mindre allvarliga fall av överträdelser. Det kan därför ifrågasättas om en absolut anmälningsskyldighet innebär 41Eftersom maximistraffet för de brott mot djurskyddslagen som omfattas av 10 kap. 4 och 5§§ djurskyddslagen är böter, har dessa brott en preskriptionstid , medan övriga brott mot djurskyddslagen samt djurplågeribrottet har en preskriptionstid . ett effektivt djurskydd, om inte de rättsvårdande myndigheterna har möjlighet att hantera ärendena inom en rimlig tidsrymd. En absolut anmälningsskyldighet kan således enligt vår bedöm- ning inte anses vara det mest ändamålsenliga sättet att öka efterlev- naden av djurskyddsbestämmelserna. En sådan åtgärd framstår som mer adekvat för de mer allvarliga fallen av regelöverträdelser. De mindre allvarliga fallen av överträdelser bör enligt vår bedömning i större utsträckning än vad lagen kan antas medge kunna han- teras enbart genom framåtsyftande åtgärder i linje med vad regeringen uttalat i propositionen som föregick den nu gällande djurskydds- lagen (se avsnitt 10.3.1). Vi föreslår i kapitel 9 att vissa överträdelser av bestämmelser i djur- skyddslagen ska avkriminaliseras och i stället beivras med admini- strativa sanktionsavgifter. Om detta genomförs minskas givetvis i motsvarande mån anmälningsskyldigheten, eftersom sanktion i sådana fall ska beslutas av kontrollmyndigheten som förstainstans. 10.6.3Hur kan regeln i 8 kap. 5 § djurskyddslagen förtydligas? Förslag: 8 kap. 5 § djurskyddslagen ska ändras på så sätt att kon- trollmyndigheterna ska verka för att överträdelser av lagen, före- skrifter eller beslut som har meddelats med stöd av lagen eller de EU-bestämmelser som lagen kompletterar åtgärdas. Av bestäm- melsen ska vidare framgå att kontrollmyndigheterna till Polis- myndigheten eller ska anmäla sådana över- trädelser för vilka det i vart fall förelegat en konkret risk för djurs lidande eller om det annars finns särskilda skäl. Som konstaterats i avsnitt 10.6.1 kan bestämmelsen i 8 kap. 5 § djur- skyddslagen att kontrollmyndigheterna ska verka för att överträdel- ser av regelverket beivras knappast tolkas på annat sätt än att det föreligger en skyldighet för kontrollmyndigheterna att åtalsanmäla konstaterade regelöverträdelser, utom de mest bagatellartade brotten (vilket dock inte är att förväxla med vad som utgör ett ringa brott). Som vi har kommit fram till i avsnitt 10.6.2 anmäls sannolikt inte större delen av de överträdelser som myndigheterna upptäcker vid sin kontroll, i vart fall torde man kunna säga att långt ifrån alla över- trädelser som objektivt kan utgöra brott mot djurskyddslagen åtals- anmäls. Det är vår bedömning att det heller inte vore ändamålsenligt om så skulle ske. Att det sannolikt finns en diskrepans mellan hur bestämmelsen ska tolkas – i ljuset av JO:s ställningstagande – och hur bestämmelsen tillämpas i praktiken framstår som olyckligt. Att antalet vidtagna framåtsyftande åtgärder i förhållande till antalet åtalsanmälningar skiljer sig åt mellan de olika länsstyrelserna (se avsnitt 10.6.2) kan därtill tala för att bestämmelsen tillämpas på olika sätt i olika delar av landet.42 Frågan är om och i så fall hur bestämmelsen kan förtydligas för att vara mer flexibel i sin tillämpning, vara i förenlighet med den ordning som bl.a. regeringen måste anses gett uttryck för bör gälla och ge myndigheterna en möjlighet att välja det mest ända- målsenliga sättet att komma till rätta med upptäckta regelöverträdel- ser.43 Ett ställningstagande från lagstiftaren i denna fråga skulle ge möjlighet att utfärda nya råd eller riktlinjer, vilket kan leda till en större enhetlighet i kontrollmyndigheternas tillämp- ning av frågan om åtalsanmälan. Som framgår av regeringens allmänna uttalanden i sin skrivelse om hur tillsyn bör utformas, finns det inte något hinder emot att inte ha en absolut anmälningsskyldighet på ett visst tillsynsområde. Regeringen menade ju i stället att det bör prövas om det finns behov av en sådan skyldighet inom det aktuella området. Som vi kommit fram till är det inte ändamålsenligt med en sådan absolut skyldighet på djurskyddsområdet. I stället bör anmälningsskyldigheten vara obligatorisk i fråga om de mer allvarliga fallen av regelöverträdelser. Detta ligger vidare i linje med regeringens uttalanden i ovan nämnda skrivelse om myndighetens möjlighet att underlåta att ingripa i vissa fall, vilket regeringen menar föreligger om en överträdelse t.ex. är ringa eller då kontrollobjektet har vidtagit rättelse. Det finns således inte något hinder emot att förtydliga bestämmelsen i 8 kap. 5 § djur- skyddslagen på så sätt att myndigheterna ges större möjlighet till flexibilitet vad avser de mindre allvarliga fallen av regelöverträdelser 2017/18:147 s. 193 f. 43Vid utredningens möte med 28-nätverket framfördes också den synpunkten att det var önsk- värt om bestämmelsen skulle ändras till att avse de överträdelser där det bedöms som motiverat att åtalsanmälas och det därtill tydliggjordes vad som ligger i anmälningsskyldig- heten, till gagn för en enhetlighet mellan de olika länsstyrelserna. som det klargörs att de mer allvarliga fallen av brott mot djurskyddsregelverket alltid bör vara föremål för en åtalsanmälan, varför bestämmelsen i 8 kap. 5 § djurskyddslagen ska ändras för att möjliggöra detta. Överträdelser som alltid bör vara föremål för åtalsanmälan Överträdelser som alltid bör betecknas som allvarliga är sådana där ansvar för djurplågeri skulle kunna aktualiseras, dvs. brott mot djur- skyddslagen som även inneburit att djur har utsatts för lidande och som skulle kunna komma att rubriceras som brottsbalksbrottet djur- plågeri av åklagare. Brott mot djurskyddslagen är dock – till skillnad mot djurplågeri- brottet – s.k. handlingsbrott, dvs. det krävs inte att någon viss effekt ska kunna påvisas för att ansvar för brott ska inträda utan gärnings- mannens handlande som sådant är tillräckligt för att föranleda straff- ansvar. Straffrättsligt ansvar för djurplågeribrott kräver i stället att effekten, dvs. lidande hos djuret, kan konstateras (mer om effekt- brott och handlingsbrott se avsnitt 3.2.4). är vidare en förebyggande lagstiftning som syftar till att tillse att ett gott djurskydd säkerställs. Det bör således inte endast vara de över- trädelser för vilka djurlidande kan konstateras som alltid bör åtals- anmälas. En sådan ordning skulle nämligen i allt för hög grad utesluta från lagföring brott som inneburit ett tydligt angrepp på djurskydds- lagens skyddsintresse. Även sådana överträdelser av en bestämmelse i djurskyddslagen, eller meddelad med stöd av djurskyddslagen, där det genom över- trädelsen uppstått i vart fall en konkret risk för djurlidande bör också omfattas av anmälningsskyldigheten. Det behöver således inte kon- stateras att djurlidande har förekommit, utan endast att omständig- heterna är sådana att lidande typiskt sett skulle kunna inträda. Det är alltså fråga om överträdelser av djurskyddsregelverket för vilka en risk för djurlidande inte har förverkligats endast p.g.a. tillfälliga omständigheter. En djurhållare som underlåter att utfodra sina djur, men där djuren har blivit utfodrade på initiativ av en granne, har utsatt djuren för en konkret risk för lidande genom svält. I detta exempel har djuren ju undgått lidande enbart genom tillfälligheter, dvs. en uppmärksam granne. Det kan också röra sig om ett farligt föremål i en djurbox eller ett trasigt taggtrådsstängsel som djuret endast av tillfälligheter har undgått att skada sig på. Vidare bör sådana överträdelser som har begåtts uppsåtligen och avsett en förpliktelse av väsentlig betydelse från djurskyddssynpunkt, dvs. sådana överträdelser som har fängelse som minimi- straff, också alltid vara föremål för åtalsanmälan. Sådana överträdelser får ofta antas ha äventyrat djurskyddet på ett sådant sätt att det har förelegat en konkret risk för att djur i förlängningen skulle kunna utsättas för lidande. I sammanhanget bör också straffbestämmelsen i 10 kap. 2 § djur- skyddslagen beröras. Denna bestämmelse straffbelägger brott mot förbudet att genomföra sexuella handlingar med djur i 2 kap. 10 § samma lag. Det kan antas att detta brott sällan upptäcks av kontroll- myndigheterna i deras tillsynsverksamhet, utan torde oftast upptäckas på annat sätt, t.ex. genom anmälan från allmänheten. Brottet får dock anses vara av sådan karaktär att det är att anse som mer allvarligt ur djurskyddssynpunkt då det för denna typ av brott får anses föreligga en risk för att djur utsätts för lidande. I den mån detta brott upptäcks av kontrollmyndigheterna bör det således alltid vara föremål för åtals- anmälan. De nämnda typerna av överträdelser bör anses som mer allvarliga ur djurskyddssynpunkt och således alltid vara föremål för en åtals- anmälan, under förutsättning att det finns en klar och konkret brotts- misstanke i enlighet med vad som sagts i avsnitt 10.6.1. I sammanhanget kan något sägas om vilka överträdelser som typiskt sett inte har inneburit en konkret risk för djurs lidande. Hit hör brott som faller inom området för ringa brott samt sådana brott som enligt vårt förslag därutöver ska bedömas som ringa (se avsnitt 9.15). Kontrollmyndigheterna bör alltid kunna anförtros att göra bedömningen om en överträdelse är att anse som ringa eller inte; denna fråga behöver inte avgöras av de rättsvårdande myndig- heterna utan om kontrollmyndigheten finner att brottet är att anse som ringa behöver ingen åtalsanmälan göras (jfr regeringens uttalan- de i avsnitt 10.4.3). Överträdelser som straffbeläggs enligt 10 kap. 4 och 5 §§ djur- skyddslagen är som vi har utvecklat i avsnitt 9.4 i många fall att se som mindre allvarliga ur djurskyddssynpunkt och därför torde de ofta kunna falla utanför det som ska åtalsanmälas enligt den av- gränsning vi beskriver ovan. Även överträdelser som faller inom det straffbara området för 10 kap. 1 och 3 §§ kan också i vissa fall anses som mindre allvarliga, under förutsättning att det inte förelegat någon konkret risk för djurs lidande. En ytterligare förutsättning för att överträdelser som omfattas av nämnda lagrum ska anses som mindre allvarliga är att de inte begåtts uppsåtligen och avsett en förpliktelse av väsentlig betydelse från djurskyddssynpunkt. Även mindre allvarliga överträdelser bör i vissa fall föranleda åtalsanmälan Vårt förslag syftar som nämnts till att ge myndigheterna en större frihet att använda sig av enbart framåtsyftande åtgärder vid mindre allvarliga överträdelser, varför dessa inte ska behöva åtalsanmälas. Här avses sådana överträdelser där det inte uppstått något lidande eller någon konkret risk för djurs lidande. Detta kan även uttryckas som en ”undre gräns” för vilka överträdelser som ska åtalsanmälas; att kontrollmyndigheten ska åtalsanmäla sådana överträdelser för vilka det i vart fall förelegat en konkret risk för att djur utsätts för lidande. Utgångspunkten är alltså att mindre allvarliga överträdelser av djurskyddsreglerna, dvs. sådana som inte inneburit någon konkret risk för lidande, inte behöver åtalsanmälas. Mindre allvarliga fall av regelöverträdelser bör dock vara föremål för åtalsanmälan under vissa omständigheter. Är det t.ex. fråga om upprepade överträdelser bör åtalsanmälan göras, även om gärningen är av mindre allvarligt slag. Det kan t.ex. gälla fall där en mindre överträdelse har konstaterats av kontrollmyndigheten och djurhåll- aren trots påpekande inte vidtar rättelse eller annars gör sig skyldig till en liknande överträdelse. Även uppsåtliga fall som har karaktären av rent lagtrots bör vara föremål för åtalsanmälan oavsett över- trädelsens allvar. Överträdelser av aktuellt slag är sådana att det i dessa fall kan anses föreligga särskilda skäl för åtalsanmälan. Kontroll- myndigheterna är också givetvis fortsättningsvis obehindrade att anmäla även andra former av överträdelser av djurskyddsregelverket än de som vi anser alltid bör vara föremål för anmälan. Som redan nämnts ovan ska kontrollmyndigheterna enligt vårt förslag vara fria att använda sig av enbart framåtsyftande åtgärder för att se till att mindre allvarliga överträdelser av regelverket upphör. För det fall den enskilde djurhållaren frivilligt åtgärdar bristen, utan att kontrollmyndigheten behöver ingripa, bör myndigheten helt kunna avstå från att ingripa mot överträdelsen och således underlåta att besluta om någon åtgärd. Det är dock viktigt att detta under alla för- hållanden dokumenteras, inte minst om det på nytt uppdagas brister hos djurhållaren. Som regeringen påpekar innebär vidare en sådan dokumentation att den enskilde informeras om att tillsynsärendet är avslutat (se avsnitt 10.4.4). I ordet beivras som används i lagtexten i 8 kap. 5 § djurskydds- lagen får som konstaterats ovan sägas ligga en skyldighet att åtals- anmäla regelöverträdelser, med undantag för mer bagatellartade över- trädelser. Detta ord bör därför utgå ur bestämmelsen och ersättas med ett annat uttryck. Endast kontrollmyndigheterna kan verka för att en överträdelse beivras, dvs.