sou · H8B363d3 · 2020-11-12 00:00:00 — Exempel på det senare är ungdomspåföljderna, underrättelse till vårdnadshavare och möjligheten att utföra en brottsutredning mot ett barn som inte kan straffas för brottet. I dessa delar stämmer lagstiftningen gene- rellt överens med artikel 40.2 (b) (vii) i . När det gäller ingrepp i form av frihetsberövanden diskuterar vi dem i kapitlet om artikel 37. har uttryckt en relativt strikt syn när det gäller publicitet kring ett brottsmisstänkt eller dömt barn. Kommittén har bl.a. uttryckt att förhandlingar ska hållas inom stängda dörrar, för- utom i mycket begränsade undantagsfall, identiteten för barnet ska vara hemlig även om en dom avkunnas, domstolens handlingar i mål med unga misstänkta ska vara strikt konfidentiella och att det borde vara en automatisk nollställning av belastningsregistret när ett barn fyller . Kommittén diskuterar emellertid inte detta i förhållande till frågor om t.ex. rättssäkerhet och de fördelar som insyn för med sig, något som bl.a. framfört som viktigt. Det saknas också resonemang kring förenligheten mellan kommitténs synsätt och rätten till en offentlig förhandling i den internationella konven- Artikel 40 – barn som misstänks, åtalas eller dömts för brott tionen om medborgerliga och politiska rättigheter. När ett frihets- berövande kan bli aktuellt framstår det som särskilt viktigt med trans- parens. I svensk rätt tycks man ha försökt att balansera intressen som rätts- säkerhet och transparens med respekten för den enskildes privatliv och de negativa konsekvenserna som kan bli följd av publicitet. Bl.a. ska mål mot barn och unga om möjligt sättas ut så att målet inte drar till sig uppmärksamhet (om målet avser brott på vilket fängelse kan följa). Huvudregeln är offentlighet vid en domstols- förhandling men rätten får besluta att ett mål mot ett barn ska hand- läggas inom stängda dörrar, om offentlighet är till uppenbar olägen- het på grund av den uppmärksamhet den tilltalade kan antas bli föremål för. För särskilt integritetskänsliga uppgifter, t.ex. i vissa läkarintyg, finns ytterligare möjligheter att förordna om stängda dörrar. Det fram- står som att lagstiftaren har gjort en nyanserad bedömning, som tar hänsyn både till värdet av offentlighet och respekten för den enskil- des privatliv.163 När det gäller uppgifter i belastningsregistret råder det absolut sekretess för dem, förutom i domstol. För unga lagöverträdare gäller särskilda bestämmelser om gallring, t.ex. gallras uppgifter om villkor- lig dom, skyddstillsyn och åtalsunderlåtelse (inklusive straffvarning) om det är ett barn som begått brottet jämfört med om det hade begåtts av en vuxen person. Även denna reglering fram- står som balanserad. Det är långt ifrån självklart var balansen t.ex. mellan ett barns rättssäkerhet och skydd mot oönskad och skadlig publicitet finns. Således måste det också finnas ett visst utrymme för respektive stat att bedöma hur regleringen ska vara utformad (of apprecia- tion). Sammantaget är vår mening att bestämmelserna om offentlig- het och sekretess när det gäller unga misstänkta och lagöverträdare tillgodoser rättssäkerhet och respekt för privatliv på ett sätt som ryms inom detta utrymme. Bestämmelserna stämmer därmed även överens med innebörden av artikel 40.2 (b) (vii). När det gäller frågan om pressetik m.m. och vilket skydd som ett barn har för sitt privatliv i förhållande till media hänvisar vi till kapit- let om artikel 17. 163Jämför även resonemang i målet T mot (1999) § 85, som rör artikel 6 i . Artikeln tolkas bl.a. mot bakgrund av artikel 40.2 (b) (vii) i . Artikel 40 – barn som misstänks, åtalas eller dömts för brott 43.3.8Lagar, myndigheter, förfaranden och påföljder anpassade för barn (artikel 40.3 och 40.4) Enligt de två sista punkterna i artikel 40 ska en stat främja införandet av barnanpassade lagar och förfaranden samt inrättandet av myndig- heter och institutioner särskilt anpassade för barn. Det ska finnas alternativ till anstaltsvård och en lägsta straffbarhetsålder. Då så är önskvärt och lämpligt ska åtgärder vidtas för behandling av brottmåls- ärenden mot barn under straffmyndighetsåldern utanför domstol. Mänskliga rättigheter och rättsligt skydd ska i så fall till fullo respek- teras. Som framgår av våra kursiveringar ställs det i vissa fall tydliga krav, t.ex. på straffbarhetsålder, medan skrivningen är mjukare när det gäller barnanpassade förfaranden. Av störst relevans när det gäller barnanpassade förfaranden är LUL, som innehåller särskilda bestämmelser om handläggning hos , åklagare och domstol av mål och ärenden om brott där den misstänkte inte har fyllt . Som vi varit inne på finns det även barnanpassade bestämmelser i andra författningar, t.ex. när det gäller förhör med barn, gallring av uppgifter i belastningsregistret och möjligheten för rätten att förordna om stängda dörrar vid hand- läggningen av ett ungdomsmål. Det finns inga särskilda myndigheter, såsom en barnpolis- eller barnåklagarmyndighet. Det finns inte heller några barndomstolar. Däremot finns det bestämmelser om att barn- ärenden ska handläggas och avgöras av särskilt utsedda tjänstemän, som är lämpliga och har fallenhet för arbete med unga lagöverträ- dare. Det är inte heller ovanligt att det inom de brottsbekämpande myndigheterna finns särskilda enheter eller ”team” som arbetar med ungdomsbrottslighet. Huruvida det svenska systemet har anpassats till barn på ett lämp- ligt sätt eller om det finns ett behov av t.ex. ungdomsdomstolar eller ytterligare specialbestämmelser för barn ingår inte i vårt uppdrag att bedöma. För att uppfylla kraven enligt artikel 40.3 räcker det som nämnts med att staten främjar barnanpassade förfaranden och insti- tutioner, men till vilken grad det bör ske och på vilket sätt lämnas till respektive stat att avgöra. Enligt vår bedömning stämmer svensk lag och praxis överens med innebörden av artikel 40.3 när det gäller främjandet av barnanpassade förfaranden m.m. Enligt svensk rätt kan den som begått en brottslig gärning innan han eller hon fyllt inte dömas till straff. Däremot finns det möj- Artikel 40 – barn som misstänks, åtalas eller dömts för brott ligheter att utreda om personen har begått ett brott, främst genom ett förfarande utanför domstol. När det gäller dessa LUL-utred- ningar och bevistalan hänvisar vi till vad vi skrivit under andra rubri- ker i denna analys. Vi hänvisar också till andra kapitel, t.ex. det om artikel 20, om åtgärder som kan vidtas mot ett barn som inte bör stanna i sin hemmiljö. I övrigt anser vi att bestämmelserna om straff- barhetsålder och åtgärder mot barn som misstänks ha begått brott innan de fyllt överensstämmer med innebörden av artikel 40.3. När det slutligen gäller påföljder som alternativ till anstaltsvård eller egentligen institutionell vård (institutional care) kan följande fram- hållas. Det finns en stark presumtion mot att döma ett barn till fäng- else (synnerliga skäl). Även när den presumtionen är bruten ska ett barn normalt inte dömas till fängelse utan till sluten ungdomsvård. Det finns ett flertal ungdomspåföljder. Det är också möjligt att an- vända sig av vissa kombinationer av ungdomspåföljder för att und- vika en frihetsberövande påföljd. Genom hela påföljdssystemet för unga lagöverträdare finns en röd tråd, som också framhålls i för- arbetena, nämligen att dessa barn i första hand ska tas om hand av och inte av Kriminalvården. beaktas det i systemet att påföljden ska utgöra en proportionell reaktion på brottet. Det finns också utrymme för att ta hänsyn till barnets ålder och per- sonliga förhållanden i övrigt. Enligt vår mening är svensk lagstiftning och praxis förenlig med innebörden av artikel 40.4 i . Svensk lagstiftning och praxis överensstämmer med innebörden av artikel 40 i med följande undantag. •Utrymmet enligt 33 § LUL att underlåta underrättelse till vård- nadshavare, när ett barn är misstänkt för brott och föremål för en utredning enligt 31 § LUL, är större än vad som är förenligt med artikel 40.2 (b) (ii). •Genom att ett barn inte formellt kan motsätta sig att en straff- varning eller åtalsunderlåtelse meddelas mot honom eller henne, trots att barnet genom beslutet anses ha begått ett brott och upp- gift härom antecknas i belastningsregistret, kan barnet fråntas Artikel 40 – barn som misstänks, åtalas eller dömts för brott möjligheten att få saken avgjord av en opartisk myndighet vid en förhandling. Det är inte förenligt med artikel 40.2 (b) (iii). •Det finns en risk att avsaknaden av en möjlighet för barnet att begära att åklagaren ska ta ställning till om en bevistalan ska föras strider mot artikel 40.2 (b) (iii). •Det är inte förenligt med artikel 40.2 (b) (iii) att det inte finns ett absolut krav på att ett juridiskt eller annat biträde ska förordnas för en tilltalad som är , om barnet inte redan har ett lämpligt biträde (t.ex. en privat försvarare). Detsamma gäller för ett barn som är föremål för en bevistalan. •Det är inte förenligt med artikel 40.2 (b) (ii) att det inte finns ett absolut krav på att ett juridiskt eller annat biträde ska förordnas för ett barn som är föremål för en utredning enligt 31 § första stycket LUL. •Det finns en risk att utrymmet i 32 a § LUL att förordna ett juridiskt biträde för ett barn som är föremål för en utredning en- ligt 31 § andra eller tredje stycket LUL är för begränsat för att vara förenligt med artikel 40.2 (b) (iii), i synnerhet eftersom inte heller något annat biträde kan förordnas. •Möjligheten att underlåta att kalla ett åtalat barns vårdnadshavare till en huvudförhandling på grund av andra skäl än att en under- rättelse eller kallelse skulle strida mot barnets bästa överensstäm- mer inte med artikel 40.2 (b) (iii). Detsamma gäller vid bevistalan. •Det saknas en i lag tydligt uttryckt möjlighet att överklaga eller på annat sätt begära omprövning av ett beslut om straffvarning eller annan åtalsunderlåtelse. Detta stämmer inte överens med artikel 40.2 (b) (v). 44Artikel 41 – förhållandet till mer långtgående bestämmelser Utredningens bedömning: Svensk lagstiftning och praxis överens- stämmer med innebörden av artikel 41 i . Inget i denna konvention ska inverka på bestämmelser som är mer långt- gående vad gäller att förverkliga barnets rättigheter och som kan finnas i: a)en konventionsstats lagstiftning, eller b)för den staten gällande internationell rätt. Artikel 41 innebär att en stat inte kan försämra barnets rättigheter, med utgångspunkt i konventionen. I artikel 41 säkerställs också att konventionens normer inte undergräver nationella eller andra inter- nationella normer som är mer långtgående i förverkligandet av bar- nets rättigheter. Liknande skrivningar finns i det grundläggande ramverket för de mänskliga rättigheterna (of Human Rights), bl.a. genom artikel 5 i den internationella konventionen om medborgerliga och politiska rättigheter1 och artikel 24 i den internationella konven- tionen om ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter2. En resolution från 1986 innehåller rikt- linjer avseende utvecklingen av nya internationella instrument. Artikel 41 – förhållandet till mer långtgående bestämmelser linjerna uppmanas medlemsstaterna att beakta de etablerade ram- verken inom internationell rätt när de utvecklar nya internationella normer för mänskliga rättigheter, så att de inte riskerar att under- gräva redan gällande normer.3 Påminnelse om denna resolution finns i Wiendeklarationen och handlingsplanen som antogs vid världskon- ferensen för mänskliga rättigheter 1993. I deklarationen erkänns be- hovet av att bibehålla den höga kvaliteten på de internationella nor- mer som redan finns och undvika en mångfald av instrument för mänskliga rättigheter.4 Vidare innebär artikeln att konventionen inte utgör något hinder för en konventionsstat att gå längre än konventionen när det gäller att förverkliga barns rättigheter. De fakultativa protokollen till barn- konventionen om indragning av barn i väpnade konflikter och för- säljning av barn, barnprostitution och barnpornografi innehåller lik- nande artiklar som artikel 41 (se artikel 5 i det fakultativa protokollet angående barns inblandning i väpnad konflikt och artikel 11 i det fakultativa protokollet angående försäljning av barn, barnprostitu- tion och barnpornografi). Av förarbetena till framgår att det var viktigt att inte skulle inskränka de rättigheter som barn redan hade genom bl.a. den internationella konventionen om med- borgerliga och politikiska rättigheter och den internationella konven- tionen om ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter. Vidare fram- går att diskussioner också fördes om att konventionens bestämmelser inte heller skulle påverka nationell lagstiftning som gick längre än konventionen vad gäller att förverkliga barnets rättigheter.5 Genom vår kartläggning har vi inte funnit någon bestämmelse i svensk lagstiftning som varit mer långtgående vad gäller att förverkliga barns rättigheter än men ändrats med grund i bestäm- melserna i konventionen. 3A/RES/41/120. 4A/CONF.157/23 s. 14. 5HR/PUB/07/1, artikel 41. Artikel 41 – förhållandet till mer långtgående bestämmelser Artikel 41 i ställer enligt vår bedömning inte krav på lagstiftningsåtgärder i sig men är viktig i en analys av svensk lag- stiftnings överensstämmelse med . I de fall svenska bestämmelser, som är mer långtgående än be- stämmelser, har försämrats med hänvisning till strider det mot innehållet i artikel 41. Däremot är det inte oförenligt med konventionen om en stat beslutar om åtgärder som försämrar för barn av andra anledningar än att anpassa lagstiftningen till lägre ställda krav i konventionen, även om det i lagstiftningsarbetet note- ras att åtgärderna i sig inte strider mot konventionens bestämmelser. Vi har i vår kartläggning inte funnit att några svenska bestämmel- ser som förverkligar barns rättigheter har försämrats med barn- konventionen som grund. Svensk lagstiftning och praxis får därför anses överensstämma med artikel 41. Svensk lagstiftning och praxis överensstämmer med innebörden av artikel 41 i . 45Artikel 42 – informationsskyldighet om konventionen Utredningens bedömning: Svensk lagstiftning och praxis överens- stämmer med innebörden av artikel 42 i . Konventionsstaterna åtar sig att genom lämpliga och aktiva åtgärder göra konventionens bestämmelser och principer allmänt kända bland såväl vuxna som barn. Artikeln innebär att en stat har en skyldighet att göra konventionens bestämmelser och principer allmänt kända både bland barn och vuxna. Det grundläggande ramverket för de mänskliga rättigheterna (of Human Rights) innehåller inte någon motsva- rande bestämmelse. I den internationella konventionen om ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter1 finns däremot en bestämmelse om att utbildningen ska syfta till att till fullo utveckla människans per- sonlighet och insikten om dess värde och att stärka respekten för mänskliga rättigheter och grundläggande friheter (artikel 13.1). Mot- svarande bestämmelse finns i artikel 29.1. I det fakultativa protokollet till om indragning av barn i väpnade konflikter2 (artikel 6.2) finns dock liknande skriv- ningar som dem i artikel 42. Artikel 42 – informationsskyldighet om konventionen ska ses som en helhet och artikel 4 ska beaktas i genomförandet av samtliga rättigheter i konventionen. lyfter fram några s.k. grundprinciper, artiklarna 2.1, 3.1, 6 och 12, som de anser har en särskild relevans för genomförandet av rättigheterna i konventionen.3 Artikel 42 ska särskilt ses i relation till artikel 4 om åtgärder för genomförandet av konventionen och artikel 29.1 om syftet med utbildningen. En viktig del i själva genom- förandet av konventionen är även rapporteringen till barnrättskom- mittén. Artikel 42 ska därför också ses i ljuset av artikel 44 som be- skriver staternas skyldighet att återkommande lämna rapporter till barnrättskommittén om de åtgärder som vidtagits för att genomföra konventionen och att göra rapporterna allmänt tillgängliga. Läs mer i kapitlen om respektive artikel. 45.1.1Göra konventionens bestämmelser allmänt kända (artikel 42) Artikeln omfattar både barn och vuxna. Med barn avses alla personer (artikel 1). Vuxna omfattar därmed alla personer , dvs. både professionella som arbetar med barn, föräldrar, vårdnads- havare, unga vuxna och andra vuxna i samhället. Konventionens bestämmelser och principer ska göras allmänt kända. Hur detta ska ske anges inte, utöver att det ska ske genom lämpliga och aktiva åtgärder. Lämpliga åtgärder kan i ljuset av artikel 4 vara lag- stiftningsåtgärder, administrativa åtgärder och andra åtgärder. Vad som är lämpliga och aktiva åtgärder är dock upp till varje stat att avgöra. Enligt barnrättskommittén behöver enskilda individer veta vilka rättigheter de har. De menar att barn i de flesta samhällen inte be- traktats som innehavare av rättigheter. Därför är artikel 42 särskilt viktig. Om de vuxna som finns omkring barnen, deras föräldrar och andra familjemedlemmar, lärare och andra som har hand om dem, inte förstår innebörden av konventionen, framför allt att den bekräf- tar barns jämlika ställning som innehavare av rättigheter, är det enligt kommittén högst sannolikt att rättigheterna som beskrivs i konven- tionen inte kommer att förverkligas för många barn.4 Ett av de råd som kommittén gett till staterna är att de bör utveckla en övergri- 3CRC/GC/2003/5 p. Jämför (2019) s. 113. 4CRC/GC/2003/5 p. Jämför även föräldrars m.fl. ansvar enligt artikel 5. Artikel 42 – informationsskyldighet om konventionen pande strategi för att sprida kunskap om konventionen i hela sam- hället.5 Allmänt kända för barn Skyldigheten att göra konventionens bestämmelser och principer allmänt kända för barn enligt artikel 42 kan även kopplas till arti- kel 29.1 i konventionen. Av denna artikel framgår att utbildningen bör syfta till att utveckla respekt för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna. Vidare ska en stat enligt artikel 2 respek- tera och tillförsäkra varje barn inom dess jurisdiktion de rättigheter som anges i konventionen utan någon åtskillnad av något slag. Det innebär att ett barn oavsett t.ex. ålder, språk eller funktionsnedsätt- ning har rätt att få kunskap om sina rättigheter enligt konventionen. framhåller vikten av att barn får kunskap om sina rättigheter och att konventionen görs tillgänglig på alla språk och att barnanpassade versioner tas fram. Kommittén understryker vikten av att de barnanpassade versionerna innehåller information om vart barn kan vända sig för att få stöd och hjälp. Vidare bör de inne- hålla information om hur ett barn kan komma i kontakt med tillsyns- myndigheter eller andra organ med motsvarande funktion. lägger särskild vikt vid att kunskaper om konventionen, och om mänskliga rättigheter i allmänhet, tas med i läroplanerna för skolans alla nivåer. Kommittén anser att utöver kunskap om konven- tionernas innehåll ska barn också lära sig om mänskliga rättigheter genom att se människorättsnormer genomföras i praktiken, oavsett om det är i hemmet, i skolan eller i samhället. Utbildning om mänsk- liga rättigheter ska vara en heltäckande, livslång process och ska börja med att värderingar om mänskliga rättigheter återspeglas i vardags- livet och i barns upplevelser. Kommittén har uttalat att det bör göras regelbundna utvärderingar av hur god effekt utbildningen har.6 Barn bör, enligt kommittén, också ges möjlighet att aktivt delta i främjandet och genomförandet av sina rättigheter i enlighet med arti- keln 12. Det innebär att barn t.ex. ges möjlighet att utforma eller lämna synpunkter på det informationsmaterial som tas fram eller att själva sprida kunskap om sina rättigheter. När det gäller en stats rap- 5CRC/GC/2003/5 p. 6CRC/GC/2003/5 p. 55, 67 och 68 samt CRC/GC/2001/1 p. Artikel 42 – informationsskyldighet om konventionen portering till barnrättskommittén anser kommittén att de, tillsam- mans med synpunkterna från kommittén (Concluding Observations), även ska spridas till barn.7 Allmänt kända för vuxna Skyldigheten att göra konventionens bestämmelser och principer all- mänt kända för vuxna ska, som ovan nämnts, också ses som en del i genomförandet av konventionen (jämför artikel 4). Detsamma gäller skyldigheten att göra konventionsrapporterna allmänt tillgängliga i enlighet med artikel 44.6. Här bör även nämnas den roll som för- äldrar har enligt artikel 5 att på ett sätt som stämmer överens med den fortlöpande utvecklingen av barnets förmåga ge lämplig ledning och råd då barnet utövar rättigheterna i konventionen. betonar staternas skyldighet att utveckla ut- bildning och kompetensutveckling för alla som är engagerade i genom- förandeprocessen såsom regeringstjänstemän, parlamentsledamöter och tjänstemän inom rättsväsendet och för alla som arbetar med och för barn. Det gäller enligt kommittén t.ex. lokala och religiösa ledare, lärare, socialarbetare och andra yrkespersoner, inklusive sådana som arbetar med barn på institutioner och i fängelser, polisen och de väp- nade styrkorna (även fredsbevarande styrkor), personer som arbetar inom media, och många andra. Kommittén påtalar även att alla an- strängningar att ge utbildning om barnets rättigheter ska vara prak- tiskt och systematiskt inriktade. Kommittén anser att utbildningen ska ingå i den reguljära yrkesutbildningen, för att den ska få så om- fattande och hållbar effekt som möjligt. Det är, enligt kommittén, särskilt viktigt att främjandet av barnets rättigheter görs till en del av föräldrautbildningen och förberedelserna för föräldraskap.8 Utbildningen måste enligt kommittén vara systematisk och fort- löpande, och utgöras av både inledande utbildning och kontinuerlig fortbildning. Syftet med utbildningen ska enligt kommittén vara att betona barnets status som rättighetsbärare, att öka kunskaperna om och förståelsen av konventionen och att uppmuntra aktiv respekt för alla dess bestämmelser.9 7CRC/GC/2003/5 p. 57 och 71–73. 8CRC/GC/2003/5 p. 53–55 och 66–69. 9CRC/GC/2003/5 p. Artikel 42 – informationsskyldighet om konventionen Som nämnts ovan, anser kommittén att regelbundna utvärder- ingar av hur god effekt en utbildning har bör göras. Sådana utvärder- ingar bör inte bara granska kunskaperna om konventionen och dess bestämmelser, utan även omfatta i vilken utsträckning utbildningen har bidragit till att utveckla attityder och metoder som aktivt främjar barns åtnjutande av sina rättigheter.10 När det gäller staternas rapporter menar kommittén att de be- höver vara kända för att de ska kunna spela den viktiga roll de bör spela under genomförandeprocessen på nationell nivå. Kommittén upp- manar staterna att även göra all övrig dokumentation som rör gransk- ningen av deras konventionsrapporter tillgänglig för den stora all- mänheten, för att främja en konstruktiv debatt och för att på alla nivåer informera om genomförandeprocessen. Framför allt bör kommitténs slutsatser (Concluding Observations) spridas till allmänheten, inklu- sive till barnen själva, och bli föremål för ingående diskussioner i parlamentet. Oberoende institutioner för mänskliga rättigheter och frivilligorganisationer kan enligt kommittén spela en avgörande roll för att säkerställa en bred allmän debatt. Kommittén föreslår att dessa institutioner ska ha både en utbildande och bevakande roll.11 I detta avsnitt kommer vi på en övergripande nivå att redogöra för några av de åtgärder som vidtagit för att öka kunskapen om både bland barn och vuxna. Nedan redogör vi för några av de lagstiftningsåtgärder som vidtagits för att öka kunskapen om . Till dessa bör nämnas att artiklarna 1–42 i gäller som svensk lag (1 § lagen, 2018:1197, om kon- vention om barnets rättigheter). 10CRC/GC/2003/5 p. 11CRC/GC/2003/5 p. 71–73 och CRC/GC/2002/2 p. Artikel 42 – informationsskyldighet om konventionen har till uppgift att företräda barns och ungas rättigheter och intressen mot bakgrund av åtagande enligt . Myndigheten ska bl.a. driva på genomförandet och bevaka efterlevnaden av , informera, bilda opinion och ta initiativ till lämpliga åtgärder i övrigt.