sou · H8B362 · 2020-11-12 00:00:00 — Behörig myndighet att godkänna anläggningar ska vara Jord- bruksverket. Viss verksamhet är tillståndspliktig med hänsyn helt eller delvis till djurhälsoskäl. Den som vill bedriva vattenbruk måste först ha läns- styrelsens tillstånd enligt 2 kap. 16 § fiskeförordningen. Bearbet- ningsanläggningar för vattenbruksdjur ska godkännas av Jordbruks- verket enligt förordningen (2009:251) om bearbetningsanläggningar för vattenbruksdjur. Av 14 § förordningen (1994:1830) om införsel av levande djur m.m. följer det även ett krav på godkännande av karantänsanläggningar för såväl vattenlevande som landlevande djur. Vilt får hållas i ett vilthägn eller liknande anläggning endast efter tillstånd av . Tillstånd får inte ges om det finns risk för spridning av smittsamma sjukdomar (41 a § jaktförordningen). Ett tillståndskrav följer även av 12 kap. 11 § . Vidare följer det av 4 § förordningen (2006:816) om kontroll av husdjur, m.m. att tillstånd krävs för seminverksamhet, överföring av befruktade ägg mellan hondjur och hantering av andra ägg än ägg från fjäderfä. Det finns också ett antal EU-bestämmelser om sådan verksamhet.3 Även vissa andra anläggningar kräver godkännande för att få användas till viss verksamhet. 3Se kommissionens förordning (EU) nr. 176/2010 av om ändring av bilaga D till rådets direktiv /65/EEG vad gäller seminstationer och spermastationer, embryosamlings- och embryoproduktionsgrupper samt villkor för donatordjur i form av hästdjur, får och getter och för hantering av sperma, ägg och embryon från dessa arter, rådets direktiv /407/EEG av om djurhälsokrav som är tillämpliga vid handel inom gemenskapen med och import av djupfryst sperma från tamdjur av nötkreatur, rådets direktiv /65/EEG av den Registrering, godkännande och spårbarhet EU-förordningens krav avseende landlevande djur och avelsmaterial Enligt artikel 94 ska aktörer som driver vissa typer av anläggningar ansöka hos den behöriga myndigheten om godkännande, och de får inte starta verksamheten innan anläggningen har godkänts. För dessa typer av anläggningar räcker det alltså inte med registrering. Detta gäller för följande typer av anläggningar: a)anläggningar för uppsamling av hov och klövdjur och fjäderfän från vilka djuren flyttas till en annan medlemsstat, eller vilka tar emot djur från en annan medlemsstat, b)anläggningar från vilka avelsmaterial av nötkreatur, svin, får, getter och hästdjur flyttas till en annan medlemsstat, c)kläckerier från vilka kläckägg eller fjäderfän flyttas till en annan medlemsstat, d)fjäderfäanläggningar från vilka fjäderfän som inte är avsedda för slakt eller kläckägg flyttas till en annan medlemsstat, e)varje annan typ av anläggning för hållna landlevande djur som utgör en betydande risk och måste godkännas i enlighet med bestämmelserna i en delegerad akt. I artikel 9 i förordning (EU) 2019/2035 finns bestämmelser om andra anläggningar som anses utgöra en betydande risk. Där föreskrivs om krav på godkännande för 1.uppsamlingsplatser för hundar, katter och illrar från vilka sådana djur ska förflyttas till en annan medlemsstat, 2.djurhem för hundar, katter och illrar från vilka sådana djur ska förflyttas till en annan medlemsstat, 4.miljömässigt isolerade produktionsanläggningar för humlor från vilka sådana djur ska förflyttas till en annan medlemsstat, och om fastställande av djurhälsokrav i handeln inom och importen till gemenskapen av djur, sperma, ägg (ova) och embryon som inte faller under de krav som fastställs i de speci- fika gemenskapsregler som avses i bilaga A.I till direktiv /425/EEG och rådets direk- tiv 90/429/EEG av om djurhälsokrav som är tillämpliga vid handel inom gemenskapen med och import av sperma från tamdjur av svin. Registrering, godkännande och spårbarhet 5.karantänanläggningar för andra hållna landlevande djur än primater från vilka sådana djur ska förflyttas inom samma medlemsstat eller till en annan medlemsstat. Kommissionen får enligt artikel 94.3 genom delegerade akter anta bestämmelser om undantag från kravet på godkännande, samt när- mare bestämmelser om vad som ska anses vara en betydande risk enligt e) ovan. I artikel 4 i förordning (EU) 2019/2035 har kommis- sionen föreskrivit om undantag från kravet på godkännande för dels anläggningar för uppsamling av hästdjur om dessa djur samlas för tävlingar, kapplöpningar, uppvisningar, utbildning, kollektiva fritids- eller arbetsaktiviteter, eller i samband med avelsverksamhet, dels kläckerier med fåglar i fångenskap. Aktörer som driver anläggningar för landlevande djur har enligt artikel 95 möjlighet att ansöka om status som avgränsad anläggning, vilket i artikel 4 definieras som en permanent, geografiskt begränsad anläggning som inrättas på frivillig grund och som godkänts för för- flyttningar av djur som hålls eller föds upp för utställningar, utbild- ning, bevarande av arter eller forskning. I definitionen av avgränsad anläggning ingår även att djuren ska hållas avgränsade och åtskilda från den omgivande miljön, och att de ska vara föremål för djur- hälsoåtgärder avseende övervakning och biosäkerhet. Exempel på anläggningar som kan vara avgränsade anläggningar är djurparker. Närmare bestämmelser om krav på godkännande finns i den dele- gerade akten. I artikel 96 finns direkt tillämpliga bestämmelser om vilka upp- gifter som aktörerna ska lämna till den behöriga myndigheten i ansökan om godkännande av sin anläggning och i händelse av vissa förändringar. I artikeln finns även bestämmelser om kommissionens rätt att anta delegerade akter om uppgiftsskyldigheten. Bestämmel- ser om villkor för beviljande av godkännande, räckvidd för god- kännande och förfarandet för godkännande finns i artiklarna 97–99. Kompletterande bestämmelser om avelsmaterial finns i kommis- sionens delegerade förordning (EU) 2020/686 av om komplettering av och rådets förord- ning (EU) 2016/429 vad gäller godkännande av anläggningar för avelsmaterial och spårbarhets- och djurhälsokrav för förflyttning av avelsmaterial från vissa hållna landlevande djur inom unionen. Registrering, godkännande och spårbarhet EU-förordningens krav avseende vattenlevande djur Även när det gäller vattenlevande djur måste vissa anläggningar godkännas av den behöriga myndigheten. Av artikel 176.1 framgår att kravet på godkännande gäller för vattenbruksanläggningar från vilka djur flyttas levande eller som produkter av animaliskt ursprung, samt andra vattenbruksanläggningar som utgör en betydande risk baserat på arterna och kategorierna av djur, typen av anläggning eller förflyttningar till och från anläggningen i fråga. Bestämmelser om vilka anläggningar som utgör en betydande risk och därför kräver godkännande finns i artikel 4 i kommissionens delegerade förord- ning (EU) 2020/691. Kravet gäller bl.a. karantänanläggningar för vattenbruksdjur. I artikel 3 samma förordning finns även bestämmel- ser om undantag från godkännandekravet för vissa slags anläggningar. Medlemsstaterna får undanta aktörer som driver vissa typer av anläggningar från skyldigheten att ansöka om godkännande förut- satt att anläggningen i fråga inte utgör någon betydande risk. Anlägg- ningar som får undantas, om de inte utgör någon betydande risk, är sådana som levererar små mängder vattenbruksdjur för livsmedels- ändamål direkt till konsument eller via lokala detaljhandelsföretag till konsument, dammar där djuren hålls för sportfiskeändamål och slutna anläggningar där djuren hålls för prydnadsändamål och där mönstren för förflyttning inte utgör en betydande risk. Kommis- sionen får enligt artikel 176.4 genom delegerade akter besluta om undantag från kravet på godkännande även när det gäller andra typer av anläggningar. Av artikel 178 framgår att aktörer kan ansöka om godkännande av anläggningar med status som avgränsad anläggning. Av artikel 203 framgår att förflyttningar av vattenlevande djur till avgränsade anlägg- ningar bara får ske från andra avgränsade anläggningar. Anläggningar kan enligt artikel 179 godkännas som livsmedels- anläggningar för sjukdomsbekämpning hos vattenlevande djur. Ett sådant godkännande krävs för att slakta eller bearbeta vattenlevande djur i syfte att bekämpa a, b eller c-sjukdomar. En förutsättning för att kunna godkännas som en sådan anläggning är att anläggningen även är godkänd ur livsmedelshygiensynpunkt enligt artikel 4 i och rådets förordning (EG) nr 853/2004 av om fastställande av särskilda hygienregler för livsmedel av animaliskt ursprung. Registrering, godkännande och spårbarhet I artiklarna 181–184 finns bestämmelser om och villkor för myn- digheternas godkännande av vattenbruksanläggningar samt bemyn- diganden till kommissionen att anta närmare bestämmelser på vissa områden. Kompletterande bestämmelser finns i förordning (EU) 2020/691. Som angetts i avsnitt 10.3 ska anläggningar som har godkänts i enlighet med sådan EU-reglering som upphävs till följd av EU:s djurhälsoförordning ska anses vara godkända i enlighet med förordningen och omfattas av de skyldigheter som anges i förord- ningen. Kommissionen får anta delegerade akter med bestämmelser som är nödvändiga för att säkerställa en smidig övergång från tidigare bestämmelser och särskilt för att skydda fysiska och juridiska perso- ners förvärvade rättigheter och berättigade förväntningar. Sådana bestämmelser finns i förordning (EU) 2019/2035 och förordning (EU) 2020/691. Godkännande av anläggningar avseende landlevande djur och avelsmaterial Bestämmelserna i djurhälsoförordning om krav på och villkor för godkännande av anläggningar är direkt tillämpliga och ska alltså inte genomföras utan tillämpas direkt. Det kan dock finnas behov av olika slags tillämpningsföreskrifter, t.ex. om förfarandet vid god- kännande. har även uppgett att det bör kunna ställas längre gående krav på godkännande än förordningen kräver, vilket är tillåtet enligt artikel 269. Som har framgått av redogörelsen för gällande rätt finns det bestämmelser om tillståndskrav för seminverksamhet m.m. Kravet träffar bredare än bestämmelsen i artikel 94.1 b, som bara gäller vissa djurslag och bara anläggningar där avelsmaterial flyttas till en annan medlemsstat. Regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer bör därför ha möjlighet att vid behov meddela föreskrifter inte bara om godkännande av anlägg- ningar utan även om tillstånd att bedriva en viss verksamhet. Registrering, godkännande och spårbarhet Ansvaret för godkännande av olika slags anläggningar avseende landlevande djur och avelsmaterial från sådana djur eller tillstånd till viss verksamhet enligt djurhälsoregelverket bör ligga på Jordbruks- verket. Det finns här anledning att säga några ord om tillstånd till vilthägn, som meddelas av . Även om risken för spridande av smitta ska beaktas vid tillståndsprövningen, syftar kravet på tillstånd främst till att möjliggöra förbud mot att hålla främmande arter i hägn (se prop. 1986/87:58 s. 28–30). Det handlar alltså i första hand om att förhindra etablering i naturen av främ- mande arter. Sådana frågor ligger utanför ansvars- område. bör därför även i fortsättningen pröva tillståndsfrågan enligt jaktförordningen. Något generellt krav på god- kännande av vilthägn följer inte av EU:s djurhälsoförordning, även om vissa hägn kan kräva godkännande, t.ex. för att det där hålls fjäderfä som inte är avsedda för slakt och som ska flyttas till en annan medlemsstat (artikel 94.1 d). Däremot är det, om det skulle anses lämpligt, möjligt att med stöd av våra föreslagna bemyndiganden meddela föreskrifter om krav på godkännande av eller tillstånd till vilthägn från ett djurhälsoperspektiv. I de fall godkännande krävs enligt EU:s djurhälsoförordning, bör prövningen – liksom när det gäller andra anläggningar för hållna landlevande djur – göras av Jord- bruksverket. Föreskriftsrätten när det gäller godkännande och tillstånd bör delegeras till . Detta bör gälla även i fråga om djur- hälsoreglering som avser vilthägn. I sådana fall bör dock Naturvårds- verket höras. Att övrig reglering om vilthägn även i fortsättningen ska finnas i jaktlagstiftningen följer av våra överväganden i avsnitt 5.4. ska pröva godkännande av vattenbruksanläggningar Länsstyrelserna är prövningsmyndighet i ärenden om tillstånd till vattenbruk enligt fiskeförordningen. Det finns skäl som talar för att länsstyrelserna även ska pröva ärenden om godkännande av vatten- bruksanläggningar enligt EU:s djurhälsoförordning, men det finns också skäl som talar för att denna prövning i stället ska utföras av . Registrering, godkännande och spårbarhet Det som i första hand talar för att prövar ärenden om godkännande av vattenbruksanläggningar är att ärendet då kan handläggas gemensamt med ärendet om tillstånd enligt fiskeförord- ningen. Detta kan förväntas underlätta för sökanden och även med- föra vissa samordningsvinster. Vi anser dock att det finns starkare skäl som talar för att upp- giften att pröva ärenden om godkännande i stället läggs på Jord- bruksverket. En sådan lösning skulle innebära en ökad enhetlighet på djurhälsoområdet, eftersom föreslås få uppgif- ten att pröva ärenden om godkännande avseende anläggningar för landlevande djur som omfattas av ett godkännandekrav. Ett annat skäl är att förvaltar det centrala vattenbruksregistret och att det finns fördelar med att den myndighet som sköter registreringen även prövar ärenden om godkännande. Det kan upp- levas som enklare för enskilda att man alltid ska vända sig till Jord- bruksverket oavsett om anläggningen kräver godkännande eller om det är tillräckligt med registrering. Vidare är kontrollmyndighet för vattenbruks- anläggningar, vilket vi inte föreslår ska ändras (se kapitel 21). Det är naturligt att den myndighet som utför offentlig kontroll och därför har möjlighet att upptäcka avvikelser från regelverket också har möjlighet att ta ställning till om godkännandet ska återkallas. Om ansvarar för godkännandena skulle det i stället krävas att kontrollmyndigheten rapporterar till , som sedan har att ta ställning till om avvikelsen bör leda till ett återkallat till- stånd. Det kan slutligen konstateras att de flesta uppgifter som rör de vattenlevande djurens hälsa och smittskydd hanteras av Jordbruks- verket. Ur ett kompetensperspektiv och resursperspektiv framstår det därför som det mest lämpliga ansvarar för godkännande av vattenbruk. Sammantaget anser vi att övervägande skäl talar för att Jordbruks- verket ska pröva ärenden om godkännande av vattenbruksanläggningar. Registrering, godkännande och spårbarhet Ärenden om tillstånd enligt fiskeförordningen Av 2 kap. 16 § fiskeförordningen framgår bl.a. att tillstånd till vatten- bruk inte får ges för sådana arter eller stammar som är olämpliga med hänsyn till vattenområdets särart och inte heller om det finns risk för spridning av smittsamma sjukdomar. Tillståndskravet handlar alltså inte bara om djurhälsokrav utan även om art- och naturskydd. Bestämmelserna om krav på godkännande enligt EU:s djurhälsoför- ordning kan inte anses hindra medlemsstaterna från att vidta åtgär- der, inklusive tillståndskrav, för att skydda artrikedom eller natur- vårdsintressen. Mot denna bakgrund bör bestämmelserna om krav på tillstånd till vattenbruk finnas kvar i fiskeförord- ningen. Skrivningarna om spridning av smittsamma sjukdomar bör dock utgå i enlighet med ställningstagandet i avsnitt 5.4 att bestäm- melser om djurhälsa i princip inte ska finnas i fiskeförordningen utan ska hanteras samlas i djurhälsolagstiftningen. Om bedömer att det finns någon typ av vattenbruksanläggning som inte omfattas av krav på godkännande enligt EU:s djurhälsoförordning men där det är av vikt att en prövning görs utifrån djurhälsoaspekterna, kan med stöd av de bemyndiganden vi föreslår meddela föreskrifter om krav på tillstånd eller godkännande ur ett djurhälso- perspektiv. Godkännande av bearbetningsanläggningar för vattenbruksdjur Förordning (EG) nr 853/2004 av innehåller sär- skilda hygienregler om livsmedel av animaliskt ursprung för livs- medelsföretagare. Enligt artikel 4 får livsmedelsföretagare släppa ut produkter av animaliskt ursprung som tillverkats i gemenskapen endast om de har beretts och hanterats uteslutande i anläggningar som är registrerade av den behöriga myndigheten. I vissa fall krävs det även att anläggningarna har godkänts av denna myndighet. I 23 § livsmedelsförordningen (2006:813) anges att är behörig myndighet att registrera och i förekommande fall godkänna anläggningar som ska godkännas enligt artikel 4 i förordning (EG) nr 853/2004. Bestämmelser om godkännande av vissa anläggningar för vatten- levande djur finns även i direktiv /88/EG. Direktivet hör inte till livsmedelsområdet utan innehåller bestämmelser om djurhälsa Registrering, godkännande och spårbarhet (smittskydd). Enligt artikel 4 ska medlemsstaterna se till att alla be- arbetningsanläggningar där djur slaktas som ett led i sjukdoms- bekämpning är godkända. Direktivet, som har genomförts i svensk rätt genom förordningen om bearbetningsanläggningar för vatten- bruksdjur, upphävs genom EU:s djurhälsoförordning. Bestämmel- sen avseende bearbetningsanläggningar för sjukdomsbekämpning ersätts genom artikel 179 i förordningen, där man i stället använder uttrycket ”livsmedelsanläggningar för sjukdomsbekämpning hos vatten- levande djur” som benämning på den typ av anläggningar som är godkända för slakt eller bearbetning av vattenlevande djur i syfte att bekämpa en sjukdom. I artikeln ställs det upp två krav på aktörer som driver sådana anläggningar. Aktören ska till att börja med se till att verksamheten är godkänd enligt förordning (EG) nr 853/2004. Vidare ska aktören ansöka hos den behöriga myndigheten om god- kännande av slakt eller bearbetning av vattenlevande djur i syfte att bekämpa en sjukdom. har tolkat 2 § förordningen om bearbetnings- anläggningar för vattenbruksdjur på så sätt att verket pekas ut som behörig myndighet enligt artikel 4 i förordning (EG) nr 853/2004, och har önskat att i stället får denna uppgift. Vår tolkning är att det redan enligt gällande rätt är som har den aktuella uppgiften. Genom vårt förslag i avsnitt 5.4 om upphävande av förordningen om bearbetningsanläggningar för vatten- bruksdjur försvinner otydligheten i fråga om ansvarsfördelningen. ska alltså ansvara för godkännandet enligt artikel 4 i den nämnda förordningen. Ansvaret för godkännande enligt arti- kel 179.b i EU:s djurhälsoförordning, som handlar om anläggningens lämplighet när det gäller sjukdomsbekämpning, bör ligga på Jord- bruksverket. När det gäller djurhälsoaspekterna konstaterar vi vidare att kraven i fråga om godkännande av bearbetningsanläggningar numera följer av direkt tillämpliga bestämmelser i djurhälsoförordning och kommissionens delegerade förordning (EU) 2020/691. Detta gäller såväl livsmedelsanläggningar för sjukdomsbekämpning som andra an- läggningar. bör dock vid behov kunna meddela närmare verkställighetsföreskrifter med stöd av bemyndigandet vi föreslår i 5.4.11. Det bör även anges att är behörig myndighet när det gäller godkännande. Registrering, godkännande och spårbarhet Djur av andra arter Bestämmelserna i artikel 227 om djur av andra arter än landlevande och vattenlevande djur föranleder inte några ytterligare överväganden. 10.5Den behöriga myndighetens register Bedömning: De utökade registreringskraven medför inte något behov av bemyndiganden eller annan nationell lagstiftning utöver vad som tidigare föreslagits. Förslag: ska vara behörig myndighet i fråga om registrering av aktörer och anläggningar. Skälen för förslaget och bedömningen Som framgått tidigare finns det enligt gällande rätt ett omfattande krav på registrering av vissa anläggningar och aktörer. Uppgifterna registreras i bl.a. platsregistret när det gäller landlevande djur och det centrala vattenbruksregistret när det gäller vattenbruk. Närmare bestämmelser om registren finns framför allt i myndighetsföreskrif- ter. När det gäller den centrala hästdatabas som anges i artikel 39.1 i kommissionens genomförandeförordning (EU) 2015/262 av om fastställande av bestämmelser i enlighet med rådets direktiv /427/EEG och 2009/156/EG vad gäller metoder för identifiering av hästdjur (förordning om pass för hästdjur) finns det vissa närmare bestämmelser i provtagningsförordningen. Som tidigare angetts registreras vilthägn av respektive länsstyrelse. Det- samma gäller uppställningsplatser för bin, som ska anmälas till respek- tive bitillsynsansvarig länsstyrelse. Bearbetningsanläggningar för vatten- bruksdjur registreras av i enlighet med artikel 4 i förordning (EG) nr 853/2004. Registrering, godkännande och spårbarhet Den behöriga myndigheten ska enligt artikel 101 i EU:s djurhälso- förordning upprätta och regelbundet uppdatera ett register över alla anläggningar och aktörer som registrerats enligt artikel 93 samt alla anläggningar som godkänts enligt artiklarna 97 och 99. Av artikel 185 framgår vilka skyldigheter de behöriga myndighet- erna har när det gäller att föra register över vattenbruksanläggningar. Bland annat anges att registren ska innehålla uppgifter om anlägg- ningars lokalisation, typen av produktion, vattenförsörjning, arter som hålls samt hälsostatusen på anläggningen. När det gäller anlägg- ningar för vilka godkännande krävs ska uppgifter om aktören, typen av anläggning och arterna som hålls där offentliggöras i elektronisk form, med förbehåll för kravet på skydd av personuppgifter. Kravet på registrering omfattar även livsmedelsanläggningar för sjukdoms- bekämpning. Vissa kompletterande bestämmelser finns i förordning (EU) 2020/691, förordning (EU) 2019/2035 och förordning (EU) 2020/686. Det krävs inga ytterligare bemyndiganden Genom EU:s djurhälsoförordning utvidgas kraven på registrering av anläggningar och aktörer. Det tillkommer bl.a. ett krav på registrering av vissa transportörer av landlevande djur som inte omfattas av kravet på registrering enligt förordning (EG) nr 1/2005. Det kom- mer alltså att bli nödvändigt för att inrätta nya register eller att anpassa de befintliga registren så att även de nya kategorierna kan registreras. Hur detta ska ordnas och finansieras är dock inte en fråga för den här utredningen. Den fråga som vi ska bedöma är enbart om det krävs några nationella bestämmelser för att förordningen ska kunna efterlevas och fungera i praktiken. Vår upp- fattning är att de bemyndiganden om registrering och verkställig- hetsföreskrifter som vi föreslagit i föregående avsnitt och i av- snitt 5.11.4 är tillräckliga i detta avseende. Registrering, godkännande och spårbarhet Allmänt om ansvaret för registren Det följer av artiklarna 93, 101 och 185 att skyldigheten att upprätta och regelbundet uppdatera ett register över anläggningar och aktörer som omfattas av registreringsskyldighet ligger på en behörig myn- dighet. Det följer vidare av artikel 101.2 att den behöriga myndig- heten får kombinera den registrering och de godkännanden som krävs enligt EU:s djurhälsoförordning med registrering för andra ändamål, t.ex. registrering för djurskyddsändamål. De flesta register på området förs av . Vi föreslår inga ändringar när så är fallet. Vissa register förs dock av andra myndigheter. Där gör vi följande överväganden. Registren över uppställningsplatser för bisamhällen förs för närvar- ande av länsstyrelserna. Länsstyrelserna är även ansvariga för den registrering som enligt livsmedelsregleringen måste ske av primär- producenter av livsmedel, däribland större biodlare. Vår utgångs- punkt är att bin hädanefter bör hanteras på i allt väsentligt samma sätt som övriga landlevande djur, och att ska ha det övergripande ansvaret för förebyggande och bekämpning av bisjuk- domar. Detta talar starkt för att bör ha ansvaret även för registrering av anläggningar för bin. För detta talar även den omständigheten att det är samma slags grunddata som ska registreras som när det gäller andra anläggningar. Det har till utredningen framförts att det finns en oro för att ändrade registreringskrav kan leda till stölder av bikupor.