sou · H8B362 · 2020-11-12 00:00:00 — avgifter ska kunna avgöras enkelt och snabbt och utan större resurs- åtgång. Den föreslagna avkriminaliseringen innebär vidare att kon- trollmyndigheterna inte längre kommer att vara skyldiga att upprätta åtalsanmälningar för de överträdelser som kan leda till en sanktions- avgift. Eftersom det är mycket ovanligt att åtalsanmälningar upp- rättas är denna lättnad dock försumbar. Enligt uppgifter från är bristande journalföring den vanligaste överträdelsen bland de som föreslås kunna leda till sanktionsavgift. konstaterades exempelvis brister när det gäller nötkreatur hos 128 lantbrukare och gris hos 11 lantbruk- are. Det förefaller vara relativt ovanligt att registreringspliktig verk- samhet påbörjas utan att registrering har gjorts. känner till sju sådana fall . Det kan antas vara ännu mer ovanligt att man påbörjar verksamhet utan de tillstånd eller god- kännanden som krävs. Det är alltså fråga om ett begränsat antal kända avvikelser. Både och länsstyrelserna har er- farenhet av arbete med sanktionsavgifter på andra områden och av- giftsformen som sådan är därmed inte främmande för kontroll- myndigheterna. Som framgått kan det förväntas handla om ett be- gränsat antal ärenden . Vidare ersätter skyldigheten att utfärda en sanktionsavgift dagens skyldighet för kontrollmyndigheterna att göra en åtalsanmälan, varför det inte är fråga om en ny uppgift så mycket som en uppgift som ersätter en annan. Även om förslagen i ett inledande skede, då t.ex. effektiva rutiner för beslutsfattande ännu inte har utarbetats, kan tänkas innebära en viss ökad resursåtgång torde detta vara endast . Sammantaget gör vi bedömningen att de tillkommande uppgifterna som rör beslut om sanktionsavgifter bör kunna hanteras inom ramen för respektive myndighets nuvarande anslags- och avgiftsfinansiering. är samordnande för kontrollmyndigheterna på djurhälsoområdet. Förslaget som rör sanktionsavgifter kan därför inledningsvis komma att innebära en ökad resursåtgång i form av t.ex. utbildningsinsatser och framtagande av handböcker och vägled- ningar. Mot bakgrund av att sanktionsavgifter, som nämnts ovan, inte är en främmande konstruktion bedöms dessa inledande åtgärder dock inte ta mer resurser i anspråk än att det kan hanteras inom ramen för den nuvarande anslags- och avgiftsfinansieringen. Förslagets eventuella konsekvenser för arbetsbelastningen hos bedöms bli marginella och i vart fall inte större än att de kan hanteras inom givna resursramar för myndig- heten. Vi föreslår att den som har deltagit i förebyggande åtgärder eller bekämpning enligt djurhälsolagen, föreskrifter som meddelats med stöd av lagen eller enligt de EU-bestämmelser som kompletteras av lagen har rätt till ersättning av staten för arbete och tidsspillan samt för resa och uppehälle. Vi föreslår även att den som har ställt lokal eller utrustning till förfogande för sådana ändamål har rätt till ersätt- ning av staten för sina kostnader och för förlorad avkastning eller nytta. Bestämmelsen motsvarar 18 § epizootilagen. Någon motsvarig- het finns inte i de övriga djurhälsolagarna. Det handlar alltså om en delvis ny bestämmelse. I praktiken kan den emellertid inte förväntas medföra någon kostnadsökning, eftersom det förhåller sig så att personer som på olika sätt medverkar får ersättning för detta. 23.9Kravet på ställningstagande från regeringen för att vissa åtgärder ska få vidtas Vi föreslår att möjligheter att meddela beslut eller föreskrifter om sjukdomsspecifika förebyggande åtgärder eller bekämp- ningsåtgärder samt nationella förflyttningsrestriktioner ska begränsas på det sättet att det i princip krävs att regeringen först har fört upp sjukdomen i fråga på en nationell sjukdomslista. Detta gäller dock endast i fråga om sådana sjukdomar som inte omfattas av några EU- rättsliga bekämpningskrav. Vi föreslår emellertid även att Jordbruks- verket, i väntan på regeringens ställningstagande, ska kunna vidta bekämpningsåtgärder om det är nödvändigt. Förslagen innebär en ökad styrning och att det tillkommer ett moment för del när man ser behov av åtgärder för en sjukdom som inte finns på den nationella sjukdomslistan. Vi bedömer dock inte att förslagen innebär några konsekvenser när det gäller möjligheterna att effektivt förebygga och bekämpa smittsamma djursjukdomar. 23.10 Inga andra relevanta konsekvenser Våra förslag bedöms inte ha några konsekvenser för brottsligheten och det brottsförebyggande arbetet, för sysselsättning och offentlig service i olika delar av landet, för jämställdheten mellan kvinnor och män eller för möjligheterna att nå de integrationspolitiska målen. 24.1Förslaget till djurhälsolag (2021:00) Lagen är ny och innehåller bestämmelser om förebyggande och bekämpning av djursjukdomar som kan överföras till djur eller män- niskor. Med ett samlingsbegrepp handlar det om bestämmelser om djurhälsa. Lagen ersätter nu gällande djurhälsolagar, dvs. epizootilagen (1999:657), zoonoslagen (1999:658) och bisjukdomslagen (1974:211). Den ersätter även lagen (2006:806) om provtagning på djur, m.m. (hädanefter provtagningslagen) och lagen (2006:807) om kontroll av husdjur, m.m. i de delar dessa två lagar innehåller bestämmelser om djurhälsa. Lagen innehåller till stor del bestämmelser som kompletterar och rådets förordning (EU) 2016/429 av om överförbara djursjukdomar och om ändring och upphävande av vissa akter med avseende på djurhälsa (”djurhälso- lag”) och annan EU-lagstiftning på djurhälsoområdet. Förordning (EU) 2016/429 benämns i lagen EU:s djurhälsoförordning. Lagen kompletterar även i relevanta delar EU:s nya kontrollförordning, dvs. och rådets förordning (EU) 2017/625 av om offentlig kontroll och annan offentlig verk- samhet för att säkerställa tillämpningen av livsmedels- och foderlag- stiftningen och av bestämmelser om djurs hälsa och djurskydd, växtskydd och växtskyddsmedel samt om ändring av Europaparla- mentets och rådets förordningar (EG) nr 999/2001, (EG) nr 396/2005, (EG) nr 1069/2009, (EG) nr 1107/2009, (EU) nr 1151/2012, (EU) nr 652/2014, (EU) 2016/429 och (EU) 2016/2031, rådets förord- ningar (EG) nr 1/2005 och (EG) nr 1099/2009 och rådets direk- tiv 98/58/EG, 1999/74/EG, 2007/43/EG, 2008/119/EG och 2008/120/EG och om upphävande av och rådets förordningar (EG) nr 854/2004 och (EG) nr 882/2004, rådets direk- tiv 89/608/EEG, 89/662/EEG, 90/425/EEG, 91/496/EEG, 96/23/EG, 96/93/EG och 97/78/EG samt rådets beslut 92/438/EEG (förord- ningen om offentlig kontroll). Det framgår av 1 kap. 3–5 §§ vilka EU-förordningar som lagen kompletterar helt eller delvis. EU-förordningarna innehåller såväl bestämmelser som riktar sig till enskilda och innebär skyldigheter för dem, som bestämmelser som riktar sig till de behöriga myndig- heterna. Vissa bestämmelser riktar sig i stället till medlemsstaterna och innebär att medlemsstaterna måste se till att vissa krav uppfylls. Djurhälsolagen och föreskrifter som meddelas med stöd av den innehåller både sådana bestämmelser som kompletterar tvingande EU-bestämmelser, och som således måste läsas tillsammans med dessa, och rent nationella bestämmelser som varken syftar till att leva upp till några EU-rättsliga krav eller kompletterar EU-bestämmelser. Djurhälsolagen innehåller vissa bestämmelser som riktar sig till enskilda. Till stor del bygger den dock på att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer bemyndigas att meddela före- skrifter eller fatta beslut. Den nationella regleringens närmare inne- håll framgår alltså till stor del av myndighetsföreskrifter och beslut. Lagen innehåller 14 kapitel. Dessa följer i stora drag samma syste- matik som EU:s djurhälsoförordning. I de nuvarande djurhälsolagarna behandlas i allmänhet bemyndiganden för förebyggande och bekämp- ning gemensamt. Den nya systematiken innebär att allmänt sjuk- domsförebyggande åtgärder hanteras för sig och sjukdomsspecifika förebyggande åtgärder och bekämpningsåtgärder för sig. 1 kap. innehåller inledande bestämmelser om lagens syfte och tillämpningsområde m.m. Här finns även bestämmelser om vilka EU-förordningar som lagen kompletterar och ett allmänt bemyndig- ande till regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela de föreskrifter eller fatta de beslut som behövs för att komplettera EU-bestämmelserna. Vidare innehåller 1 kap. förklaringar av de ord och uttryck som används i lagen och en bestämmelse om tillämpningen av EU:s kontrollförordning. I 2 kap. finns bemyndiganden för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela allmänna djurhälsobestäm- melser, som inte syftar till att förebygga eller bekämpa en viss speci- fik djursjukdom. Bestämmelserna i 3 kap. handlar om anmälningsplikt och över- vakning. I 4 kap. finns bestämmelserna om medvetenhet om, beredskap inför och bekämpning av sjukdom. Här finns bl.a. bestämmelser om åligganden för veterinärer vid misstanke om vissa sjukdomar. Till största delen innehåller kapitlet bemyndiganden för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter eller att fatta beslut om sjukdomsspecifika åtgärder för att förebygga eller bekämpa en viss djursjukdom. Bestämmelser om registrering, godkännande och spårbarhet finns i 5 kap. Bestämmelser om förflyttningar inom unionen finns i 6 kap. medan bestämmelser om införsel till unionen och export finns i 7 kap. Bestämmelser om förflyttningar av sällskapsdjur utan kommersiellt syfte från en annan medlemsstat eller från ett tredjeland eller ett territorium finns i 8 kap. I 9 kap. finns bestämmelser om frivilliga kontrollprogram avse- ende djurhälsa. Bestämmelserna motsvarar i huvudsak bestämmel- serna om sådana program i lagen om kontroll av husdjur, m.m. I 10 kap. finns gemensamma bestämmelser om offentlig kontroll och annan offentlig verksamhet medan bestämmelser om tvångs- åtgärder finns i 11 kap. Bestämmelser om straff och sanktionsavgifter för överträdelser av lagen och de EU-förordningar den kompletterar och av de före- skrifter som meddelats med stöd av lagen ges i 12 kap. Där finns även en bestämmelse om förverkande. I 13 kap. finns bestämmelser om överklagande och besluts verk- ställbarhet, medan 14 kap. innehåller vissa övriga bestämmelser, däribland grundläggande bestämmelser om ersättning och avgifter. Lagens syfte och tillämpningsområde I paragrafen anges lagens tillämpningsområde. Övervägandena finns i avsnitt 5.5. Med djursjukdom avses inte bara infektioner och angrepp som ger upphov till sjukdom hos djur, utan även smittor som normalt inte gör djur sjuka men som kan överföras från djur till människor (zoonoser) och som kan framkalla sjukdom hos människan (jfr kom- mentaren till 7 § och artikel 4.16 i EU:s djurhälsoförordning). I paragrafen ges en översikt av lagens innehåll. EU-bestämmelser som lagen kompletterar I paragrafen uppräknas de EU-förordningar som lagen kompletterar. Övervägandena finns i avsnitt 5.3 och 5.5. Bestämmelsen saknar motsvarighet i de nuvarande djurhälsolagarna men motsvarar delvis regeringens tillkännagivanden om vilka EU-bestämmelser respektive lag kompletterar, jfr 1 a § epizootilagen (1999:657), 1 a § zoonoslagen (1999:658), 2 § lagen (2006:806) om provtagning på djur, m.m. och 2 § lagen (2006:807) om kontroll av husdjur, m.m. På djurhälsoområdet är det en ny metod att räkna upp förord- ningarna direkt i lagen. Metoden förekommer dock på andra om- råden där EU-förordningar kompletteras, se t.ex. lagen (2013:363) om kontroll av ekologisk produktion och lagen (2018:218) med kompletterande bestämmelser till EU:s dataskyddsförordning. Iparagrafen anges EU-förordningar som lagen kompletterar och som faller inom flera lagars tillämpningsområde. I dessa fall kom- pletterar lagen EU-förordningen enbart i de delar dessa innehåller bestämmelser som faller inom denna lags tillämpningsområde. Över- vägandena finns i avsnitt 5.3 och 5.5. I paragrafen anges EU-förordningar, utöver de som nämns i 4 § som lagen kompletterar och som faller inom flera lagars tillämpnings- område. I dessa fall kompletterar lagen EU-förordningen enbart i de delar som särskilt anges i paragrafen. Övervägandena finns i avsnitt 5.3 och 5.5. Bemyndigande att komplettera EU-bestämmelserna Paragrafen motsvarar i princip 1 a § tredje stycket epizootilagen (1999:657), 1 a § tredje stycket zoonoslagen (1999:658), 2 § tredje stycket lagen (2006:806) om provtagning på djur, m.m. och 2 § tredje stycket lagen (2006:807) om kontroll av husdjur, m.m. Över- vägandena finns i avsnitt 5.11.3. Paragrafen innehåller definitioner av ord och uttryck som används i lagen. Övervägandena finns i avsnitt 5.6. Det följer av första stycket att de ord och uttryck som används i lagen har samma innebörd som i EU:s djurhälsoförordning, om inte något annat följer av andra stycket. Andra stycket innehåller ytterligare definitioner. I punkterna 1 och 2 införs definitioner av uttrycken offentlig kontroll respektive annan offentlig verksamhet. Definitionerna innebär att med uttrycken ska förstås dels offentlig kontroll och annan offentlig verksamhet såsom dessa definieras i artikel 2 i EU:s kontrollförordning, dels sådan kontroll och annan offentlig verksamhet som inte omfattas av den nya kontrollförordningen utan enbart har stöd i lagen, t.ex. avseende sjukdomar som inte regleras i EU-lagstiftningen. I punkten 3 anges att uttrycket organ med delegerade uppgifter betyder samma sak i djurhälsolagen som i EU:s kontrollförordning. Definitionen av uttrycket som finns i artikel 3 i kontrollförord- ningen gäller alltså vid tillämpningen av lagen. Hänvisningen till den nya kontrollförordningen är dynamisk, dvs. avser förordningen i den gällande lydelsen. I paragrafen definieras vissa ytterligare begrepp. Övervägandena finns i avsnitt 5.6. I första stycket definieras till att börja med begreppet ”förtecknad sjukdom”. Vidare framgår att man i lagen använder begreppet a-sjuk- dom, b-sjukdom etc. i stället för begreppet ”förtecknad sjukdom som avses i artikel 9.1 a” osv. Som exempel kan nämnas att en d- sjukdom är varje sjukdom som är förtecknad med bokstaven d i kommissionens genomförandeförordning (EU) 2018/1882 av om tillämpningen av vissa bestämmelser om före- byggande och bekämpning av sjukdom för kategorier av förtecknade sjukdomar och om fastställande av en förteckning över djurarter och grupper av djurarter som utgör en betydande risk för spridning av dessa förtecknade sjukdomar, oavsett om den också är förtecknad med någon annan bokstav. I de fall en bestämmelse avser sjukdomar som enbart är förtecknade som exempelvis e-sjukdom anges detta i författningstexten. Så som EU-bestämmelserna har utformats är samtliga a-, b-, och c-sjukdomar även d- och e-sjukdomar. Samtliga d-sjukdomar är även e-sjukdomar. Dessutom finns det vissa sjuk- domar som enbart är e-sjukdomar. I andra stycket definieras begreppet ”åtgärdssjukdom”. Det är fråga om ett nytt begrepp som används i flera bestämmelser i lagen som en beteckning på alla de sjukdomar är skyldigt att bekämpa enligt EU-bestämmelser eller som regeringen i enlighet med bestämmelsen i 4 kap. 1 § har bestämt får bekämpas med stöd Av EU:s djurhälsoförordning följer att medlemsstaterna är skyldiga att bekämpa a- och b-sjukdomar. Vidare är medlemsstaterna skyldiga att bekämpa vissa transmissibla spongiforma encefalopatier enligt och rådets förordning (EG) nr 999/2001 av om fastställande av bestämmelser för förebygg- ande, kontroll och utrotning av vissa typer av transissibel spongi- form encefalopati, och vissa zoonoser enligt och rådets förordning (EG) nr 2160/2003 av om bekämpning av salmonella och vissa andra livsmedelsburna zoonotiska smittämnen. Medlemsstaterna kan inte anses skyldiga att bekämpa c-sjukdomar, även om de kan vara tvungna att vidta bekämpningsåtgärder för att exempelvis behålla sjukdomsfri status. En viss c-sjukdom är alltså att anse som en åtgärdssjukdom endast om regeringen har bestämt det med stöd av 4 kap. 1 §. Ytterligare bekämpningskrav kan följa av bl.a. genomförandeakter som med- delas med stöd av artikel 6.3 i EU:s djurhälsoförordning. Tillämpning av EU:s kontrollförordning Paragrafen saknar motsvarighet i de nuvarande djurhälsolagarna och handlar om tillämpning av EU:s kontrollförordning i vissa fall. Över- vägandena finns i avsnitt 5.6. Tillämpningsområdet för EU:s kontrollförordning framgår av andra till femte punkten i artikel 1 i nämnda förordning. Av bestäm- melserna framgår att nationell reglering som inte har meddelats ”för tillämpning av unionslagstiftningen” ligger utanför förordningens tillämpningsområde. Bestämmelserna i paragrafen innebär att kon- trollförordningen trots detta ska tillämpas på sådan offentlig kontroll och annan offentlig verksamhet som bedrivs med stöd av nationell reglering som inte har meddelats för tillämpning av unionslagstift- ningen. Som exempel kan nämnas bestämmelser om bekämpning av icke förtecknade sjukdomar. Det sagda gäller dock inte om något annat föreskrivs. Det föreskrivs i 9 kap. 1 § att kontrollförordningen inte ska tillämpas i fråga om frivilliga kontrollprogram som god- känns med stöd av bestämmelserna i det kapitlet. 2 kap. Allmänna djurhälsobestämmelser Paragrafen innehåller bemyndiganden om förebyggande åtgärder. Övervägandena finns i avsnitt 7.3, 7.4 och 7.5. I paragrafen finns generella bemyndiganden avseende förebygg- ande åtgärder mot smittsamma djursjukdomar oavsett om och hur de är förtecknade enligt EU:s djurhälsoförordning och utan kopp- ling till om det är fråga om åtgärdssjukdomar (se kommentaren till 1 kap 8 § andra stycket och 4 kap. 1 §). Det handlar om allmänna förebyggande åtgärder som inte är sjukdomsspecifika. Bemyndigan- dena avser enbart en möjlighet att meddela föreskrifter och inte att fatta beslut i det enskilda fallet. En rätt för den behöriga myndig- heten att fatta sådana beslut kan dock följa av direkt tillämpliga be- stämmelser i EU-regleringen. Flera av bemyndigandena har förebild i 8 § epizootilagen (1999:657). En skillnad är dock att bemyndigandena i epizootilagen endast är tillämpliga på de sjukdomar som den lagen tillämpas på, medan dessa bemyndiganden gäller generellt och utan koppling till någon viss sjukdom. Vidare är epizootilagen i första hand en bered- skapslag, varför bemyndiganden i 8 § i princip anses tillämpliga först vid en misstanke om ett utbrott eller möjligen vid ett överhängande utbrott, medan bemyndigandena i paragrafen är av allmänt förebygg- ande karaktär. Dessa skillnader kommenteras inte vidare under respek- tive punkt. Punkten 1 motsvarar delvis 8 § 7 epizootilagen och 7 § första stycket 3 lagen (2006:806) om provtagning på djur, m.m. (provtag- ningslagen). Med produkter avses det som i artikel 4.32 EU:s djur- hälsoförordning definieras som produkter. Med varor och annat material avses t.ex. olika slags föremål, foder och strömedel. Punkten 2 motsvarar delvis 7 § första stycket 3 provtagningslagen. Punkten 3 motsvarar delvis 8 §11 epizootilagen. Punkten 4 motsvarar i sak delvis 6 § första stycket 4 provtag- ningslagen som innehåller ett bemyndigande att meddela bestäm- melser om krav på hygien i djurhållningen. Bemyndigandet knyter an till artikel 10 i EU:s djurhälsoförordning och innebär en möjlig- het att meddela närmare föreskrifter om bl.a. sådana biosäkerhets- åtgärder som krävs enligt den artikeln. Bemyndigandet omfattar både fysiska skyddsåtgärder (jfr artikel 10.4 i EU:s djurhälsoförord- ning) och andra biosäkerhetsåtgärder, såsom instängning och stängs- ling men även karantän, isolering eller separering av till- komna djur. För tydlighets skull sägs uttryckligen att isolering av djur omfattas. Delvis överlappar bemyndigandet andra bemyndigan- den i paragrafen. Punkten 5 Bemyndigandet är nytt och föranleds av artikel 10 i EU:s djurhälsoförordning. Punkten 6 motsvarar 3 § 3 lagen (2006:807) om kontroll av hus- djur. Punkten 7 saknar motsvarighet i de nuvarande djurhälsolagarna. Bemyndigandet innebär en möjlighet för regeringen eller den myn- dighet som regeringen bestämmer att precisera de skyldigheter för veterinärer som följer av artikel 12 i EU:s djurhälsoförordning. Punkten 8 saknar motsvarighet i de nuvarande djurhälsolagarna. Bemyndigandet innebär en möjlighet för regeringen eller den myn- dighet som regeringen bestämmer att precisera de skyldigheter för aktörer och djuryrkesverksamma som följer av artikel 11.1 i EU:s djurhälsoförordning eller att meddela mer långtgående bestämmelser. Punkten 9 saknar motsvarighet i de nuvarande djurhälsolagarna. Bemyndigandet innebär en möjlighet för regeringen eller den myn- dighet som regeringen bestämmer att precisera de skyldigheter som följer av artikel 11.4 i EU:s djurhälsoförordning. Det handlar om en skyldighet för aktörer eller andra som överför äganderätten till bliv- ande sällskapsdjur att tillhandahålla grundläggande information till den blivande sällskapsdjurshållaren om bl.a. djursjukdomar och bio- säkerhet (jfr artikel 11.1). 3 kap. Anmälningsplikt och övervakning Paragrafen handlar om veterinärers anmälningsplikt avseende för- tecknade sjukdomar och transmissibel spongiform encefalopati. Övervägandena finns i avsnitt 8.2.2–8.2.4. Bestämmelsen komplet- terar artikel 18.1 a och b i EU:s djurhälsoförordning. I första stycket anges vilken skyldighet som en veterinär har vid misstanke om eller påvisande av en förtecknad sjukdom eller trans- missibel spongiform encefalopati. Vad som avses med förtecknad sjukdom framgår av 1 kap. 8 § första stycket. Anmälningsplikt enligt paragrafen gäller i fråga om alla förtecknade sjukdomar och trans- missibel spongiform encefalopati. När det gäller övriga smittsamma djursjukdomar kan regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddela föreskrifter om anmälningsplikt med stöd av bemyndigandet i 5 § 2. En skillnad i förhållande till nuvarande regler om anmälningsplikt i bl.a. 3 a § epizootilagen (1999:657) och 3 § zoonoslagen (1999:658) är att anmälan inte behöver göras till . En annan nyhet är att den anmälningsskyldiga personen kan välja mellan att göra an- mälan till eller till . Eftersom distriktsveterinärerna är en del av organi- sation kan anmälningsplikten även fullgöras till en distriktsveterinär men däremot inte till någon annan veterinär. Av andra stycket framgår vilket skyndsamhetskrav som gäller i fråga om a-sjukdomar och transmissibel spongiform encefalopati. När det gäller andra förtecknade sjukdomar följer skyndsamhetskravet av föreskrifter som meddelas av regeringen eller en myndighet som regeringen bestämmer. Paragrafen handlar om anmälningsplikt för aktörer, ansvariga för laboratorier och djuryrkesverksamma vad gäller förtecknade sjukdomar och transmissibel spongiform encefalopati. Övervägandena finns i av- snitt 8.2.2–8.2.4. Bestämmelsen kompletterar artikel 18.1 a och b i EU:s djurhälsoförordning och motsvarar delvis 3 a § epizootilagen (1999:657). Av paragrafen framgår vilka personkategorier som, utöver veteri- närer, är skyldiga att göra en anmälan vid misstanke om eller på- visande av förtecknade sjukdomar och transmissibel spongiform encefalopati. Till skillnad från vad som gäller för veterinärer är dessa personers anmälningsplikt begränsad till vissa djur eller produkter i enlighet med vad som anges i punkterna 1–3. gäller såväl vid misstanke som vid påvisande av sjukdom. Begreppen aktör respektive djuryrkesverksam person definieras i artikel 4 i EU:s djurhälsoförordning. Det framgår av 1 § till vilken myndighet anmälan ska göras och vad som gäller i fråga om skyndsamhet. Anmälningsplikt vid onormal dödlighet Övervägandena finns i avsnitt 8.2.6. Bestämmelsen genomför arti- kel 18.1 c i EU:s djurhälsoförordning. Första stycket handlar om krav på aktörer att tillkalla veterinär för undersökning och eventuell provtagning vid bl.a. onormal dödlighet och andra tecken på allvarlig sjukdom hos djur. Anmälan till en vete- rinär ska göras utan onödigt dröjsmål.