sou · H8B313 · 2020-03-05 00:00:00 — 5 § En uppgift ska anses vara oriktig om det klart framgår att 1.en lämnad uppgift är felaktig, eller 2.en uppgift som ska lämnas till ledning för beskattningen har ute- lämnats. Syftet med skattetillägg är att förmå den uppgiftsskyldige att i t.ex. en deklaration lämna tillräckligt med uppgifter för att ska kunna fatta riktiga beskattningsbeslut. Vilka uppgifter som ska lämnas i en deklaration framgår av 31 kap. skatteförfarandelagen (2011:1244), SFL, när det gäller inkomstdeklarationer och av 26 kap. SFL när det gäller skattedeklarationer. Förutom de mer specifika bestämmelser om innehållet i en inkomstdeklaration som finns i 31 kap. SFL finns också en bestämmelse om att den som är dekla- rationsskyldig ska lämna de övriga uppgifter som behöver för att kunna fatta riktiga beslut (31 kap. 3 § SFL). Motsvarande bestämmelse när det gäller skattedeklarationer finns i 26 kap. 18 § 3 SFL. Av denna bestämmelse framgår att en skattedeklaration ska innehålla de ytterligare uppgifter som behöver för att kunna beräkna och kontrollera skatten och avgifterna. Bestämmelserna i 26 kap. 18 § 3 och 31 kap. 3 § SFL är av central betydelse. En deklarationsskyldig person som inte lämnar en uppgift som behövs för att ska kunna fatta ett riktigt beslut anses ha lämnat en oriktig uppgift och riskerar därmed att få betala skattetillägg.38 Skattetillägg har straffrättslig karaktär, vilket framgår av flera rättsfall från såväl som från Högsta för- valtningsdomstolen och HD (se bl.a. NJA 2014 s. 377). Som utgångspunkt anses det inte som en oriktig uppgift att den skattskyldige i en ingiven handling framställer ett yrkande som en- ligt gällande normer inte leder till den skattemässiga följd som den skattskyldige föreställer sig. En förutsättning för att ett sådant orik- tigt yrkande inte ska ses som en oriktig uppgift är att de objektiva omständigheter som yrkandet grundar sig på är fullständigt och 38Se t.ex. prop. 2010/11:165 del 2 s. 817. Kartläggning av lagstiftningstekniker för straffbestämmelser Även oriktiga yrkanden kan vara att bedöma som oriktiga uppgifter om grunderna för yrkandet anges på ett miss- visande sätt, genom en oriktig eller ofullständig redogörelse för bakomliggande sakförhållanden. Om ett oriktigt yrkande framställs utan någon närmare redogörelse för de förhållandena, är det fråga om en oriktig uppgift i de fall då yrkandet, typiskt sett, medför ett påstående i sak och det påståendet saknar verklighetsunderlag.39 Lagrådet yttrade40 sig i lagstiftningsarbetet som resulterade i lag (2001:1227) om självdeklarationer och kontrolluppgifter (som seder- mera ersattes av skatteförfarandelagen genom SFS 2011:1244). Lag- rådet ansåg att frågan kan ställas om den lagtext som de avsedda verk- ställighetsföreskrifterna ska ”fylla ut”, nämligen ”de uppgifter som behövs för taxeringen”, verkligen har den konkretionsgrad som tillå- ter att verkställighetsföreskrifter meddelas i anslutning till den. Lag- rådet uppgav att även om rådet kunde ha förståelse för svårigheten att i lag närmare ange vilka uppgifter som ska lämnas i en själv- deklaration för näringsverksamhet, ansåg rådet att dåvarande mera specifika lagreglering av uppgiftsskyldigheten var en säkrare grund för verkställighetsföreskrifter än den som det remitterade förslaget innehöll. Lagrådet förordade därför att dåvarande bestämmelse skulle föras över till den nya lagen. I detta sammanhang kan noteras att exemplifieringen i lag (2001:1227) om självdeklarationer och kon- trolluppgifter, som sedan fördes över till skatteförfarandelagen, hade införts efter Lagrådets dåvarande ifrågasättande i det lagstiftnings- ärendet om lagtexten i 3 kap. 5 § första stycket LSK – ”de uppgifter som behövs för taxeringen” – hade den konkretionsgrad som tillåter att verkställighetsföreskrifter meddelas i anslutning till dem (prop. 2001/02:25 s. 336 f.). 20 kap. 1 § första stycket (tjänstefel) Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet vid myndighetsutövning genom handling eller underlåtenhet åsidosätter vad som gäller för uppgiften skall dömas för tjänstefel till böter eller fängelse i högst . 39Högsta domstolens dom av i mål nr B 5042-1 med vidare hänvis- ningar till prop. 1971:10 s. 247, prop. 2002/03:106 s. 116, prop. 2010/11:165 s. 944 f. och RÅ 1981 1:25. 40Lagrådsyttrande av , se prop. 2001/02:25 s. 337. Kartläggning av lagstiftningstekniker för straffbestämmelser med hänsyn till gärningsmannens befogenheter eller uppgiftens samband med myndighetsutövningen i övrigt eller till andra omständigheter är att anse som ringa, skall inte dömas till ansvar. Som anförts i avsnitt 5.1.2 framgår det inte klart var gränsen går för vilken typ av straffstadganden som är att anse som blankettstraff- bud. Straffbestämmelsen om tjänstefel hänvisar till bestämmelser som kan finnas i annan form än lag. I bestämmelsen straffbeläggs näm- ligen att uppsåtligen eller av oaktsamhet vid myndighetsutövning genom handling eller underlåtenhet åsidosätta vad som gäller för en uppgift. Bestämmelsen är ett av flera exempel som visar att någon skarp gräns mellan blankettstraffbud och andra straffbud som sank- tionerar överträdelser av regler på andra håll än i den författningen kan vara svår att dra. Straffbestämmelsen om tjänstefel i 20 kap. 1 § BrB behandlades i Högsta domstolens avgörande NJA 2008 s. 567. Den fråga som behandlades i målet var om tjänstefelsbestämmelsen med sin hän- visning till ”vad som gäller för uppgiften”, uppfyller RF:s principiella krav på att straffbestämmelser med fängelse i straffskalan ska beslu- tas av . Eftersom uttrycket inte preciseras närmare i för- fattningstexten kan bestämmelsen behöva fyllas ut av andra normer än lag. kom emellertid fram till att tjänstefels- bestämmelsen innehåller en fullständig beskrivning av den straff- belagda gärningen. Enligt HD kan de utfyllande normer som finns i bl.a. myndighetsföreskrifter ges betydelse vid prövningen, men de utgör inte en del av själva brottsbeskrivningen. HD ansåg alltså att bestämmelsen om tjänstefel inte utgör ett otillåtet blankettstraff- bud. HD anförde bl.a. följande: Lagbestämmelsen innehåller en beskrivning av den straffbelagda gär- ningen och framstår i den meningen som i och för sig fullständig. Att olika normer och påbjudna handlingsmönster får vägas in i bedöm- ningen om en viss handling eller underlåtenhet strider mot vad som gäller för uppgiften och därigenom indirekt kan påverka straffansvaret innebär inte att den straffbelagda gärningen beskrivs i andra rättsregler än lagbestämmelsen. Med andra ord utgör de olika utfyllande normer som kan ges betydelse vid prövningen inte en del av själva brotts- beskrivningen i straffbestämmelsen. Det kan därmed inte ur RF här- ledas ett krav på att alla utfyllande normer av detta slag skall vara beslu- tade i den ordning som förutsätts vid straffbestämmelser med fängelse i straffskalan. Kartläggning av lagstiftningstekniker för straffbestämmelser HD:s avgörande har därefter kommenterats i olika sammanhang, bl.a. av Lagrådet i lagstiftningsarbetet om vissa åtgärder mot illegala vapen (se prop. 2011/12:109 s. 70 ff.). I detta yttrande betonade Lagrådet (a. prop. s. 73) att HD vare sig i NJA 2005 s. 33 eller i senare avgöranden har gjort gällande att det skulle gälla något absolut förbud mot att blankettstraffbud med fängelse i straffskalan utfylls av normer från annat håll. Som ett tydligt exempel på ett fall när ett sådant förbud inte gäller hänvisade Lagrådet till fall om tjänstefel. Enligt Lagrådet torde HD:s uttalande i detta avgö- rande – om att de olika utfyllande normer som kunde ges betydelse vid prövningen i det aktuella fallet inte var en del av själva brotts- beskrivningen – få ses som en precisering av uttryckssättet fall där RF:s förbud angavs avse utfyllnad ”på ett sådant sätt att den gärning som härigenom straffbeläggs anges helt eller i det väsentliga i deras föreskrifter”. Ett annat exempel som bygger på samma lagstiftningsteknik är 20 kap. 3 § om brott mot tystnadsplikt, som straffbeläg- ger att röja någon uppgift som han eller hon är pliktig att hemlighålla enligt lag eller annan författning eller enligt förordnande eller förbe- håll som har meddelats med stöd av lag eller annan författning. Brott mot tystnadsplikt kan straffas med böter eller fängelse i högst . Ytterligare ett exempel på en straffbestämmelse som bygger på normer som bestäms på annat håll än i straffbestämmelsen är för- talsbrottet i 5 kap. 1 § . Förtal innebär att utpeka någon såsom brottslig eller klandervärd i sitt levnadssätt eller eljest lämnar uppgift som är ägnad att utsätta denne för andras missaktning. Straffet för förtal är böter. Utgångspunkten för bedömandet av en persons anseende är den sociala värderingen på dennes ort och inom den egna samhällsgruppen eller personkretsen. Den som utan tvingande skäl äventyrar sin nästas heder och ära får finna sig i att bli dömd för förtal.41 Även för föregångaren till förtalsbestämmelsen (smädelse) krävdes att någon tillskrevs handling som kunde leda till att denne utsätts för andras missaktning för att en handling ska vara krimina- liserad. Huruvida så var fallet berodde på normer för vad som anses vara godtagbart handlande, vilka återfinns både i rättsliga och mora- liska regler utan direkt hänvisning. Tillämpningens avhängighet av utanförstående normer ges då en implicit utformning; brottsbeskriv- ningarna formuleras utan att dylika normer framhävs. 41Brottsbalken, kommentar till 5 kap. 1 §, Zeteo . Kartläggning av lagstiftningstekniker för straffbestämmelser serna kan alltså sägas ha en ”formellt fullständig utformning och det faktiska behovet av kunskap om utanförstående normer konkre- tiseras först i samband med rättstillämpning”.42 Lagen (2000:1225) om straff för smuggling innehåller inte några direkta hänvisningar till . Bestämmelser om handelsavtal, begränsningar och tullar på handel med varor som härrör från länder utanför EU omfattas emellertid av EU:s normgivningskompetens. Genom rättsfallet refererat i NJA 2007 s. 227 utgör smugglingslagen exempel på hur lagstiftningar som inte uttryckligen hänvisar till EU- rätten kan omfattas när det område som regleras i bestämmelsen omfattas av EU:s normgivningskompetens (som i detta fall frågor om tullar och handelsavtal). kom i avgörandet fram till att straffbestämmelsen i 8 § smugglingslagen om ”tull, annan skatt eller avgift” är tillämplig även i fråga om en i rådets för- ordning (EG) 1470/2001 föreskriven antidumpningstull. Skyldig- heten att informera sig om de utfyllande normerna, dvs. gällande rätt enligt bestämmelsen, avsåg således inte bara svenska bestämmelser, utan omfattar även de EU-rättsliga bestämmelserna enligt nämnda förordning. 6.7Internationell utblick – sanktionsbestämmelser i urval av EU:s medlemsstater Den finska strafflagen kriminaliserar vissa särskilt angivna gärningar, bl.a. att uppsåtligen eller av grov oaktsamhet i betydande omfattning fiska i strid med lagen om fiske – som i sin tur är uttryckligen sub- sidiär i förhållande till Europeiska unionens lagstiftning om den gemensamma fiskeripolitiken – eller i strid med vad som i allmän eller särskild föreskrift bestäms om fredning av fisk och kräfta, fångst- redskap, bedrivande av fångst, fångstförbud, fångstbegränsning eller om minimimått för fisk eller kräfta. Straffet för fiskebrott är böter eller fängelse i högst (48 a kap. 2 § strafflagen). Genom att straffbestämmelsen hänvisar till överträdelser av sådant som framgår i allmän eller särskild föreskrift inom vissa om- råden, bl.a. fredning av fisk, får straffbestämmelsen kategoriseras 42Frände 1989 s. 246 f. även hänvisad till i bl.a. , EU och straffrätten s. 255. Kartläggning av lagstiftningstekniker för straffbestämmelser som teknik 2 enligt systemet ovan; öppen och dynamisk hänvisning med vissa begränsande rekvisit som ger bestämmelsen en ram. Utöver det straffrättsliga förfarandet har ett omfattande system med överträdelse- och påföljdsavgifter. Enligt 7 kap. 49 och 51 §§ lagen om ett påföljdssystem för och tillsynen över den gemen- samma fiskeripolitiken, kan påföra överträdelse- avgift för ett antal (49 punkter) särskilt angivna gärningar/under- låtelser att följa särskilt angivna EU-bestämmelser, som t.ex. att underlåta att iaktta bestämmelserna om fiskefartygs märkning eller handlingar i artikel 6 eller 7 i kommissionens kontrollförordning. Vad som avses med kommissionens kontrollförordning definieras tillsammans med ett antal andra EU-rättsakter i samma lag (Lagen om ett påföljdssystem för och tillsynen över den gemensamma fiskeripolitiken). Ingen av de särskilt angivna EU-rättsakterna anges i viss lydelse eller som antagen vid visst datum. har på motsvarande sätt därutöver möjlighet att påföra påföljdsavgift för allvarliga överträdelser av andra särskilt angivna EU-bestämmelser. Enligt 7 kap. 57 § lagen om ett påföljdssystem för och tillsynen över den gemensamma fiskeripolitiken, framgår att fastän en gärning eller försummelse som avses i 49 eller 51 §§ kan bedömas uppfylla de rekvisit för brott som avses i strafflagen eller i någon annan lag, får eftergift ske i fråga om anmälan, förundersökning, åtal eller straff, om en överträdelseavgift eller påföljdsavgift prövas vara en tillräcklig påföljd. Vid bedömningen av ärendet beaktas hur skadlig eller all- varlig gärningen eller försummelsen varit, om den upprepats, den som erhållits genom gärningen eller försummelsen, stor- leken på den förväntade överträdelseavgiften eller påföljdsavgiften samt det straff som förväntas för brottet och andra konsekvenser för den som ansvarar för gärningen eller försummelsen. För en gärning som avses i 49 eller 51 § kan åtal inte väckas och dom inte meddelas, om samma person redan har påförts en över- trädelseavgift eller en påföljdsavgift i samma ärende. Av finska regeringens proposition RP 107/2014 rd för lagen om ett påföljdssystem för och tillsynen över den gemensamma fiskeri- politiken (lag 1188/2014), framgår bl.a. att tog bort en tredje punkt i 48 kap. 2 § strafflagen som uttryckligen hänvisade till utförandet av vissa gärningar i strid med EU:s förordningar om den Kartläggning av lagstiftningstekniker för straffbestämmelser Den borttagna bestämmelsen (tredje punkten) hade följande lydelse: Den som uppsåtligen eller av grov oaktsamhet […] 3)fiskar med fiskeredskap eller fiskemetoder som är förbjudna eller fiske är förbjudet enligt de förordningar om Europeiska gemenskapens gemensamma fiskeripolitik som utfärdats med stöd av artikel 37 i Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen eller enligt sådana beslut eller bestämmelser som meddelats med stöd av förordningarna, eller Av nämnda proposition43 (s. 10) framgår att fastän den lagstiftning som gäller unionens gemensamma fiskeripolitik har antagits genom förordningar, som är direkt tillämplig lagstiftning i medlems- staterna, behöver medlemsstaterna likväl i de flesta fall nationellt utfärda bestämmelser som kompletterar förordningarna. De natio- nella grundlagarna avgör på vilken nivå de bestämmelser som behövs ska utfärdas. I propositionen konstateras vidare (s. 17), att de gär- ningar som definieras i 48 a kap. 2 § 3 punkten i strafflagen är desamma som de som i rådets IUU-förordning anges vara allvarliga överträdelser. I propositionen konstateras därefter (s. 56) att de gärningsbeskrivningar som motsvarar de brott som avses i 3 punkten i stället ska vara straffbara som allvarliga överträdelser vid ett administrativt förfarande i 51 § i den föreslagna lagen om ett på- följdssystem för och tillsynen över den gemensamma fiskeripoli- tiken. När ne bis in idem-regeln ska iakttas underlättas detta avse- värt, om det inte är möjligt att välja mellan alternativa straffpåföljder för samma gärningar. Det blir även enligt propositionen svårt att garantera likabehandling av aktörerna, om påföljdsförfarandet kan väljas fritt. Sammanfattningsvis ströks brott som specifikt utgjorde gärningar som stred mot EU:s fiskeripolitik ur strafflagens 48 a kap. 2 §. I enlig- het med lagen om fiske 3 § tillämpas i första hand Europeiska unionens lagstiftning om den gemensamma fiskeripolitiken eller den nationella lagstiftning som genomför den eller av en överenskom- 43Målet med propositionen var att på ett så kostnadseffektivt sätt som möjligt med beaktande av Europeiska unionens förpliktelser som följer av medlemskapet och bestämmelserna i grund- lagen nationellt genomföra den lagstiftning som gäller tillsynen över Europeiska unionens gemensamma fiskeripolitik och påföljderna och i synnerhet rådets och kommissionens IUU- och kontrollförordningar. Kartläggning av lagstiftningstekniker för straffbestämmelser melse med en främmande stat och därefter bestämmelserna i fiske- lagen. Administrativa sanktionsavgifter har således förtur vid sank- tionering av professionella aktörers överträdelser och eftersom dubbla straff inte kan dömas ut (EU-påföljdslagens 57 §) för överträdelser av , är strafflagen eller lagen om fiske mera sällan tillämpliga för det kommersiella fisket. För att ett straffrättslig för- farande ska bli aktuellt krävs att aktören uppsåtligen eller av grov oaktsamhet har fiskat i betydande omfattning i strid med gällande regelverk. Enligt uppgift från finska Jord- och skogsbruksministeriet kan överträdelse- och påföljdsavgifterna vara mycket högre än de bötes- straff som utdöms med stöd av lagen om fiske eller strafflagen. Det danska sanktionssystemet på fiskeområdet består av både straff- rättsliga och administrativa sanktioner44. De straffrättsliga sanktio- nerna utgörs av böter och/eller förverkande. De administrativa sank- tionerna består av bl.a. administrativa böter som utfärdas i form av ett föreläggande som den misstänkte ska godkänna. Om ett sådant godkännande inte sker, ska saken prövas straffrättsligt. Enligt 10 § fiskeriloven kan Miljö- och livsmedelsministern fast- ställa reglerna och föreskriva de åtgärder som är nödvändiga för att följa EU:s direktiv för fiske och fiskodling. Ministern kan också fastställa de regler och genomföra de åtgärder som är nödvändiga för att följa EU:s förordningar inom fiske och fiskodling. Ministern har möjlighet att delegera till en myndighet att besluta om sådana regler, med detta ska i så fall beslutas i särskild ordning. På fiskeriområdet är det ministern själv som undertecknar sådana bestämmelser. Av 130 § fiskeloven framgår att om inte högre straff föreskrivs i annan lag, ska den straffas med böter som (bl.a.): –bryter mot eller försöker bryta mot de förordningar och beslut som avses i 10 §. bland annat Den Europæiske Unions forord- ninger inden for fiskeri og fiskeopdræt.) 44Administrativa sanktionsavgifter utfärdas av Miljø- og , Fødevaresty- relsen. Kartläggning av lagstiftningstekniker för straffbestämmelser –överlämnar eller försöker överlämna oriktiga eller vilseledande uppgifter eller döljer eller försöker att dölja uppgifter som ska till- handahållas enligt denna lag eller föreskrifter som meddelats med stöd av denna lag eller de förordningar och beslut som avses i 10 §. –underlåter att överlämna den dokumentation och uppgifter som ska överlämnas enligt denna lag eller föreskrifter som meddelats med stöd av denna lag eller de förordningar och beslut som avses i 10 §. –Straffbestämmelsen i den danska fiskelagen liknar, med sina hän- visningar till Den Europæiske Unions forordninger inden for fiskeri og fiskeopdræt och begränsningar till vissa typer av handlingar, den allmänt formulerade bestämmelsen om överträdelser av EU:s förordningar om den gemensamma fiskeripolitiken genom vissa typer av handlingar som framgår av 40 § fiskelagen. I denna del är straffbestämmelsen öppen och dynamisk, dvs. lagstiftningstek- nik 2 enligt systemet ovan. De danska bestämmelserna kriminaliserar även gärningar på försöks- stadiet, dvs. gärningar som innebär att någon försöker bryta mot de förordningar och beslut som avses i 10 §, alltså även EU:s förord- ningar. Dansk lag anger också uttryckligen att det är kriminaliserat att överlämna eller försöka överlämna oriktiga eller vilseledande uppgifter samt att dölja eller försöka att dölja uppgifter som ska till- handahållas enligt bl.a. EU:s förordningar samt att underlåta att överlämna den dokumentation och uppgifter som ska överlämnas enligt samma förordningar. Reaktionen på gärningar som innebär överträdelser av EU:s för- ordningar på fiskeriområdet, som omfattas av 130 § fiskeriloven, är begränsat till bötesstraff. Eftersom fiskeriloven är subsidiär i förhål- lande till annan dansk lag med strängare straff kan brott mot EU:s förordningar emellertid leda till fängelsestraff om de utgör brott mot annan strafflagstiftning som framgår av t.ex. straffeloven. Så kan vara fallet om gärningen exempelvis sker med våld (vold) eller även utgör svig, dvs. att handlingen har begåtts genom bedrägliga gärningar. Gärningar som uteslutande utgör överträdelser av EU:s förord- ningar om den gemensamma fiskeripolitiken, dvs. inte innebär brott även enligt annan strafflagstiftning, kan i således inte leda Kartläggning av lagstiftningstekniker för straffbestämmelser till strängare sanktioner än administrativa sanktionsavgifter eller straffrättsligt utdömda böter. Tysk rätt innefattar möjlighet att sanktionera överträdelser av med både administrativa sanktionsavgifter och genom straffrättsliga förfaranden. Tyska straffbestämmelser för brott mot fiskerirätten möjliggör utdömande av straff både för ringa brott (Ordnungswidrigkeiten) och för ”regelrätta” brott (Straftatbestände). Regler för straff vid brott mot återfinns i fiskelagen om havsvattenfiske – Act regulating sea fisheries and implementing European Union fisheries legislation (Sea Fisheries Act – SeeFischG45) – med bötesbelopp i bötesförordningen för havsfiske. Syftet med lagen är att fastställa regler för havsfiske utifrån EU:s rättsakter om havsfiske och skyddet av fiskbestånden, bevarande av de biologiska resurserna i havet och EU:s övervakningssystem eller strukturpolitik för fiskesektorn (EU:s fiskerilagstiftning), med särskilt avseende på IUU-förordningen46 och kontrollförordningen47 samt EU-rättsakter som antagits utifrån dessa regelverk. I lagen anges att EU:s rättsakter ska gälla i deras ändrade lydelser (lagens sektion 1 a–c), vilket motsvarar en typ av dynamiska hänvisningar. I lagen anges i sektion 18 att överträdelser av ett antal hänvisade bestämmelser i samma lag, som i sin tur anger vissa skyldigheter med hänvisningar till rättsakter och beslut som fattats av EU, ska sank- tioneras med administrativa sanktionsavgifter. Om vissa av dessa överträdelser (som anges särskilt i sektion 19) dessutom sker i vin- 45Sea Fisheries Act in the version promulgated on 06 1998 (Federal p. 1791), last amended by Article 1 of the Act of (Federal p. I översättning av tyska . 46Rådets förordning (EG) nr 1005/2008 av om upprättande av ett gemen- skapssystem för att förebygga, motverka och undanröja olagligt, orapporterat och oreglerat fiske och om ändring av förordningarna (EEG) nr 2847/93, (EG) nr 1936/2001 och (EG) nr 601/2004 samt om upphävande av förordningarna (EG) nr 1093/94 och (EG) nr 1447/1999. 47Rådets förordning (EG) nr 1224/2009 av om införande av ett kontroll- system i gemenskapen för att säkerställa att bestämmelserna i den gemensamma fiskeripolitiken efterlevs, om ändring av förordningarna (EG) nr 847/96, (EG) nr 2371/2002, (EG) nr 811/2004, (EG) nr 768/2005, (EG) nr 2115/2005, (EG) nr 2166/2005, (EG) nr 388/2006, (EG) nr 509/2007, (EG) nr 676/2007, (EG) nr 1098/2007, (EG) nr 1300/2008, (EG) nr 1342/2008 och upphävande av förordningarna (EEG) nr 2847/93, (EG) nr 1627/94 och (EG) nr 1966/2006. Kartläggning av lagstiftningstekniker för straffbestämmelser ningssyfte, kommersiellt eller upprepas, ska de I stället hanteras straff- rättsligt och kan då leda till böter eller fängelse i högst . 7 Överväganden och slutsatser 7.1.1Att utvärdera olika lagstiftningstekniker