sou · H8B316 · 2020-04-01 00:00:00 — Generellt gäller att frågor där lagen tillämpas ska handläggas skyndsamt, se kommentaren till 7 §. Lagen gäller även i vissa andra fall, vilket framgår av 2 och 3 §§. I 7 kap. 5 § anges när lagen, efter överklagande, inte längre ska tilläm- pas, utan ärendet i fortsättningen ska handläggas enligt reglerna i ut- länningslagen. Enligt 7 kap. 8 § får regeringen även i vissa andra fall överlämna ett ärende till för prövning enligt utlän- ningslagen. Om det är fråga om en utlänning som inte uppfyller kraven i paragrafen men som ändå utgör en säkerhetsrisk, ska hans eller hen- nes rätt att vistas i handläggas som ett säkerhetsärende enligt utlänningslagen. Paragrafen reglerar när andra frågor än utvisning ska handläggas en- ligt lagen. Den motsvarar 2 § tredje stycket i den nuvarande lagen och behandlas i avsnitt 6.4. En ansökan om uppehållstillstånd, statusförklaring, resedoku- ment eller ställning som varaktigt bosatt ska prövas enligt denna lag i stället för enligt utlänningslagen (2005:716), om Säkerhetspolisen har ansökt om att utlänningen ska utvisas enligt 2 kap. 1 §. Det gäller även om utlänningen gör sin ansökan efter det att Säkerhetspolisen har väckt frågan om utvisning. Med uppehållstillstånd avses främst sådana uppehållstillstånd som regleras i 5 kap. utlänningslagen. Av 2 kap. 8 § framgår dock att om en utlänning ansöker om t.ex. för- längning av ett EU-blåkort eller ICT-tillstånd under handläggningen av en fråga om utvisning enligt denna lag, ska handläggningen av för- längningsansökan vila i avvaktan på att utvisningsfrågan avgjorts slutligt. Det gäller också om en sådan ansökan redan är gjord när Säkerhetspolisen ansöker om att utlänningen ska utvisas, se kom- mentaren till den paragrafen. Har beslutat om utvisning och beslutet över- klagats till regeringen när utlänningen ansöker om uppehållstillstånd eller någon av de andra förmåner som anges i paragrafen, får rege- ringen enligt 7 kap. 6 § undanröja beslut och åter- förvisa ärendet till . Regeringen kan dock välja att avgöra ärendet i dess helhet, se kommentaren till den paragrafen. Paragrafen anger att lagen i vissa fall ska tillämpas även efter det att en utlänning har utvisats. Den motsvarar 2 § fjärde stycket i den nu- varande lagen och behandlas i avsnitt 6.4. Om en utlänning, som har utvisats enligt 2 kap. 1 §, ansöker om uppehållstillstånd, statusförklaring, resedokument eller ställning som varaktigt bosatt, ska ansökan handläggas enligt denna lag i stäl- let för enligt utlänningslagen (2005:716). Det gäller även om utlän- ningen har utvisats eller meddelats motsvarande beslut enligt be- stämmelser i äldre lag. Paragrafen tillämpas t.ex. om en utlänning har utvisats enligt den nu gällande lagen men utvisningsbeslutet inte har kunnat verkställas på grund av ett verkställighetshinder och utlän- ningen därför är kvar i när han eller hon ansöker om uppe- hållstillstånd. Har utvisningsbeslutet verkställts och utlänningen be- finner sig i ett annat land när ansökan om uppehållstillstånd görs, ska ansökan också handläggas enligt denna lag. Med uppehållstillstånd avses alla former av uppehållstillstånd, oavsett om ansökan gäller ett tidsbegränsat eller permanent tillstånd. Kombinerade uppehålls- och arbetstillstånd som söks med stöd av 5 b kap. och 6 a–c kap. utlän- ningslagen omfattas också. Av 2 kap. 25 § framgår att en ansökan om uppehållstillstånd som görs av en utlänning som utvisats enligt denna dag, ska anses som en begäran om upphävande av utvisningsbeslutet om utvisningsbeslutet har verkställts. Endast regeringen får upphäva ett sådant beslut på ansökan av utlänningen. Bestämmelser i annan författning I paragrafen, som delvis motsvarar 5 § i den nuvarande lagen, hänvi- sas till att vissa bestämmelser i utlänningslagen (2005:716) också gäl- ler i tillämpliga delar vid handläggning enligt denna lag. Paragrafen behandlas i avsnitt 5.2.7. Hänvisningarna i första stycket punkten 1 innebär att utlännings- lagens bestämmelser om statusförklaring och resedokument blir till- lämpliga vid handläggning enligt denna lag. Enligt dem ska en utlän- ning under vissa förutsättningar förklaras vara flykting, alternativt skyddsbehövande eller övrig skyddsbehövande. En förutsättning är dock att utlänningen ansöker om uppehållstillstånd med åberopande av skyddsskäl. En annan förutsättning är att utlänningen omfattas av någon av definitionerna av flykting, alternativt skyddsbehövande eller övrig skyddsbehövande, se kommentaren till 6 § andra stycket. Om en utlänning har beviljats uppehållstillstånd får också han eller hon ansöka om statusförklaring. Prövningen görs då på motsvarande sätt. Frågan om statusförklaring får inte prövas om asylansökan avvisas. Bestämmelsen i utlänningslagen om resedoku- ment innebär att det för en flykting eller statslös får utfärdas en sär- skild passhandling för resor utanför . Hänvisningarna i punkten 2 innebär att ett flertal allmänna be- stämmelser i utlänningslagen om uppehållstillstånd också ska tilläm- pas vid handläggning enligt denna lag. Det handlar t.ex. om när flyk- tingar och andra skyddsbehövande ska ges uppehållstillstånd och när en asylansökan får avvisas. Även utlänningslagens bestämmelser om uppehållstillstånd på grund av bl.a. anknytning, internationella åta- ganden och synnerligen ömmande omständigheter ska tillämpas. Detsamma gäller utlänningslagens bestämmelser om när en utlän- ning får vägras uppehållstillstånd. Reglerna i utlänningslagen om när en ansökan om uppehållstillstånd ska göras blir också tillämpliga. Att ansökningar om uppehållstillstånd, statusförklaring eller resedokument i vissa fall ska handläggas enligt denna lag framgår av 2 och 3 §§. beslut i fråga om sådana ansökningar får enligt 7 kap. 1 § överklagas till regeringen. Enligt punkten 3 ska utlänningslagens bestämmelse om arbetstill- stånd vid tidsbegränsade uppehållstillstånd tillämpas också vid hand- läggning enligt denna lag. En utlänning som med stöd av denna lag har beviljats ett tidsbegränsat uppehållstillstånd kan alltså få ett arbetstillstånd. Det förutsätter dock att det inte finns skäl hänförliga till syftet med uppehållstillståndet som talar emot att arbetstillstånd ges. Om en utlänning, som har utvisats på grund av att han eller hon utgör ett allvarligt säkerhetshot, har beviljats ett tidsbegränsat uppe- hållstillstånd när utvisningsbeslutet inte gått att verkställa kan det vara olämpligt att han eller hon tillåts arbeta i . Det normala i en sådan situation är dock att utvisningsbeslutet inhiberas. Då aktu- aliseras inte regeln om arbetstillstånd. Hänvisningen i andra stycket innebär att om en utlänning utvisas enligt denna lag ska utlänningens ansökan om ställning som varak- tigt bosatt i avslås på den grunden. Detsamma gäller om ut- länningen redan har utvisats när han eller hon ansöker om ställning som varaktigt bosatt. Utvisningsbeslutet kan då ha meddelats an- tingen med stöd av denna lag eller enligt motsvarande bestämmelse i äldre lag. Att denna lag tillämpas på sådana ansökningar framgår av 2 och 3 §§. Om regeringen avslår en ansökan om utvisning enligt denna lag och utlänningen har ansökt om ställning som varaktigt bo- satt, kan regeringen överlämna den ansökan till för prövning enligt utlänningslagen. Det framgår av 7 kap. 7 §. Har ut- länningen genom ett tidigare beslut beviljats ställning som varaktigt bosatt i , får enligt 2 kap. 6 § återkalla ställ- ningen i samband med att verket beslutar att utlänningen ska utvisas. I tredje stycket finns det en upplysning om att det i 6 § och i andra kapitel i lagen föreskrivs att även vissa andra bestämmelser i utlän- ningslagen ska tillämpas vid handläggning enligt denna lag. Uppräk- ningen i denna paragraf är alltså inte uttömmande. I paragrafen, som saknar motsvarighet i den nuvarande lagen, anges förhållandet till Dublinförordningen. Paragrafen behandlas i av- snitt 5.2.7. I paragrafen finns en upplysning om att Dublinförordningen ska tillämpas i förhållande till vissa stater, däribland andra medlemsstater i EU. Dublinförordningen reglerar vilken stat som är ansvarig för att pröva en asylansökan från en tredjelandsmedborgare eller en utlän- ning som är statslös. Ansöker en utlänning som är föremål för ingri- pande enligt förevarande lag om asyl och det framkommer att asyl- ansökan ska prövas av en annan stat, kan utlänningen komma ett överföras dit. Frågan om överföring prövas emellertid inte med stöd av denna lag, utan i en särskild ordning. Om förfarandet enligt Dublinförordningen används innebär det att asylansökan ska avvisas, om det beslutas att utlänningen ska över- föras till en annan stat med stöd av Dublinförordningen. Paragrafen anger vilken innebörd vissa uttryck som används i lagen har. Den har ingen direkt motsvarighet i den nuvarande lagen men ersätter vissa hänvisningar i 5 § till utlänningslagen (2005:716). Para- grafen behandlas i avsnitt 5.2.6. I första stycket anges att EES-medborgare och familjemedlem till en sådan medborgare har samma betydelse som i 1 kap. 3 b § andra stycket och 3 a kap. 2 § utlänningslagen. Med EES-medborgare avses en utlänning som är medborgare i en EES-stat. Med EES-stat avses enligt 1 kap. 3 b § första stycket utlänningslagen en stat som omfat- tas av avtalet om det europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES). Som familjemedlem till en EES-medborgare räknas en utlän- ning som är make till eller sambo med EES-medborgaren. Dit räknas också en släkting i rakt nedstigande led till EES-medborgaren eller till hans eller hennes make eller sambo, om släktingen är beroende av någon av dem för sin försörjning eller är . Familjemed- lem kan också vara en släkting i rakt uppstigande led till EES-med- borgaren eller till hans eller hennes make eller sambo, om släktingen är beroende av någon av dem för sin försörjning. Även andra perso- ner än de som nämnts kan anses vara familjemedlem till en EES- medborgare, exempelvis ett syskon eller en moster (av rörlighetsdirektivets genomförande, prop. 2013/14:81, s. 41). Det gäller då att familjemedlemmen i det land från vilket han eller hon har kommit är beroende av EES-medborgaren för sin försörjning eller ingår i EES-medborgarens hushåll eller att det av allvarliga häl- soskäl är absolut nödvändigt att EES-medborgaren personligen tar hand om familjemedlemmen. En förutsättning för att anses som familjemedlem till en EES-medborgare är att utlänningen följer med eller i ansluter sig till EES-medborgaren. Familjemedlemmar till svenska medborgare kan också omfattas av begreppet familje- medlem till EES-medborgare, om utlänningen har en sådan anknyt- ning till den svenska medborgaren som nämnts. Familjemedlemmen ska också följt med eller anslutit sig till den svenska medborgaren när han eller hon återvänt till efter att ha utnyttjat sin rätt till fri rörlighet. Hänvisningen till 1 kap. 3 b § och 3 a kap. 2 § utlänningslagen görs på grund av bestämmelserna om upphävande av återreseförbud i 2 kap. 24 § och om rättsprövning i 7 kap. 8 §. Enligt andra stycket har uttrycken flykting, alternativt skyddsbe- hövande och övrig skyddsbehövande samma innebörd som i 4 kap. 1–2 c §§ utlänningslagen. Flykting är en utlänning som befinner sig utanför det land som utlänningen är medborgare i. Anledningen till det ska vara att utlänningen känner välgrundad fruktan för förföljel- se på grund av bl.a. ras, nationalitet eller politisk uppfattning. För att anses som flykting krävs det att utlänningen inte kan, eller på grund av sin fruktan inte vill, begagna sig av skydd från det land som han eller hon är medborgare i. Som alternativt skyddsbehövande anses bl.a. den utlänning som befinner sig utanför sitt hemland därför att utlänningen riskerar att straffas med döden eller utsättas för kropps- straff om han eller hon återvänder dit. Utlänningen ska i dessa fall inte kunna, eller på grund av risken inte vilja, begagna sig av hemlan- dets skydd. Med övrig skyddsbehövande avses en utlänning som i andra fall än de nämnda befinner sig utanför det land som utlän- ningen är medborgare i därför att han eller hon behöver skydd på grund av en väpnad konflikt eller som på grund av andra svåra mot- sättningar i hemlandet känner välgrundad fruktan för att utsättas för allvarliga övergrepp. Till övrig skyddsbehövande kan även höra en utlänning som befinner sig utanför det land som han eller hon är medborgare i därför att det inte går att återvända till hemlandet på grund av en miljökatastrof. En utlänning kan vara utesluten från att anses som flykting. Det gäller t.ex. om det finns synnerlig anledning att anta att utlänningen har gjort sig skyldig till brott mot freden, krigsförbrytelse eller brott mot mänskligheten. En utlänning kan vara utesluten från att anses vara alternativt skyddsbehövande eller övrig skyddsbehövande. Det gäller exempelvis om det finns synnerlig anledning att anta att utlän- ningen har gjort sig skyldig till sådant brott som nämnts eller om han eller hon utgör en fara för rikets säkerhet. Hänvisningen till 4 kap. 1–2 c §§ utlänningslagen görs på grund av bestämmelsen i 6 kap. 7 § om offentligt biträde för barn. I paragrafen, som till viss del motsvarar hänvisningen i den nuva- rande lagen till 1 kap. 13 § utlänningslagen (2005:716), föreskrivs ett allmänt skyndsamhetskrav. Paragrafen behandlas i avsnitt 5.2.8. Kravet innebär att all handläggning av mål och ärenden med stöd av lagen ska göras skyndsamt. Det åligger alltså Säkerhetspolisen, , Migrationsöverdomstolen och regeringen att se till att målen och ärendena handläggs med den skyndsamhet som krävs. Om har fått i uppdrag av Säkerhetspolisen att ombesörja verkställigheten av ett utvisningsbeslut (jfr kommen- taren till 2 kap. 9 §) gäller kravet på skyndsamhet även vid den myn- dighetens handläggning. Handlägger allmän domstol ett mål eller ärende om tvångsmedel enligt lagen ska också det handläggas skynd- samt. Hur snabbt en fråga måste hanteras får avgöras i det enskilda fallet utifrån de förutsättningar som gäller för den. Finns det miss- tankar om ett nära förestående terroristattentat eller att utlänningen har för avsikt att gå under jorden är det särskilt viktigt med ett snabbt ingripande. Är utlänningen frihetsberövad bör det ställas högre krav på skyndsamhet än om utlänningen är på fri fot. Det lig- ger i sakens natur att en fråga kan handläggas med större skyndsam- het om det är och Säkerhetspolisen som hanterar saken än om regeringen gör det. Det ställs särskilda krav på skynd- samhet när det har fattats ett interimistiskt beslut om förvar eller uppsikt, se kommentaren till 3 kap. 7 och 8 §§ och 4 kap. 4 §. I 2 kap. 3 § föreskrivs att vissa myndigheter är skyldiga att skyndsamt an- mäla om en utlänning bör utvisas med stöd av lagen. Paragrafen, som saknar motsvarighet i den nuvarande lagen, ger ut- tryck för en generell proportionalitetsprincip. Paragrafen behandlas i avsnitt 5.2.9. Av paragrafen framgår att det alltid ska göras en proportionali- tetsbedömning vid beslut med stöd av bestämmelser i 3, 4 och 5 kap. Det rör sig om sådana beslut som innebär att utlänningens rörelse- frihet begränsas genom förvar eller uppsikt eller att utlänningen ut- sätts för tvångsmedel eller någon annan tvångsåtgärd. Sådana åtgär- der får endast vidtas om åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för utlänningen eller för något annat motstående intresse. Prövningen ska göras oavsett om det är Migra- tionsverket, regeringen, Säkerhetspolisen, eller rätten som beslutar om åtgärden. Proportionalitetsprincipen gäller dock inte bara när beslut om en åtgärd fattas utan även när den verk- ställs. Principen får därför betydelse även för t.ex. hur länge en åt- gärd får bestå. En åtgärd får inte vara mer långtgående än vad som behövs och får vidtas endast om det avsedda resultatet står i rimligt förhållande till de olägenheter som kan antas uppstå för den som åtgärden riktas mot. Bedömningen ska göras utifrån två motstående intressen. Det allmännas skäl för t.ex. ett frihetsberövande ska ställas i proportion till vad frihetsberövandet innebär för den enskilde. Även om det lig- ger i det allmännas intresse att ett utvisningsbeslut blir verkställt, kan en proportionalitetsbedömning leda till att utlänningen försätts på fri fot och i stället ställs under uppsikt. Proportionalitetsprinci- pen får betydelse inte minst vid bedömningen av hur länge en utlän- ning får hållas i förvar. gällde ett krav på synnerliga skäl för att utlänningen skulle få hållas i verkställighetsförvar . Det ersätts nu bl.a. av det allmänna kravet på proportionalitet. Regeln ger därför uttryck för att den tid som en utlänning får hållas i förvar ska stå i rimlig proportion till intresset av att underlätta verk- ställigheten av en kommande utvisning. Tillämpning av principen kan leda till att ett beslut om förvar ersätts av ett beslut om uppsikt, om det inte längre anses proportionerligt att utlänningen hålls fri- hetsberövad. Kravet på proportionalitet gäller även vid exempelvis anmälnings- skyldighet och vid andra tvångsåtgärder. Vid proportionalitetsbe- dömningen ska det beaktas bl.a. vilka konsekvenser åtgärden får för den enskilde. Om det innebär alltför svåra praktiska problem för ut- länningen att anmäla sig eller på en viss plats kan en tillämpning av proportionalitetsprincipen medföra att skyldigheten ska fullgöras eller på en annan polisstation. Proportionalitetsbedömningen får också betydelse vid prövningen av om en utlänning, som ett led i ett uppsiktsbeslut eller ett beslut om anmälningsskyldighet, ska förbjudas att lämna ett visst vistelse- område och i så fall hur avgränsningen av området ska göras. Ett annat exempel kan vara att det anses proportionerligt att utlänningen efter ett beslut om utvisning som inte kan verkställas åläggs anmäl- ningsskyldighet men inte att den förenas med ett tillstånd att få an- vända andra tvångsmedel mot utlänningen. Proportionalitetsprinci- pen kan i ett enskilt fall också leda till att anmälningsskyldigheten inte får fortsätta efter den inledande treårsperioden, om åtgärden skulle vara alltför ingripande för utlänningen i förhållande till det hot eller den fara som han eller hon utgör. Eftersom det är fråga om utlänningar som bedöms utgöra ett all- varligt hot mot säkerhet eller som kan antas komma att begå eller delta i terrorismrelaterad brottslighet ställs det generellt sett ett högt krav på utlänningens intresse för att det ska väga tyngre än det allmännas intresse av att åtgärden vidtas eller fortgår. Utvisning en- ligt lagen syftar till att undanröja risk för terrorismrelaterad brotts- lighet eller annan allvarlig brottslighet som hotar säkerhet. Risken för att oskyldiga drabbas eller att viktiga samhällsfunktioner skadas måste därför alltid vägas in. Det innebär även att t.ex. barn- perspektivet kan komma att få stå tillbaka för intresset av att kon- trollera en vuxen utlänning som omfattas av lagen, trots att det får till följd att ett barns kontakter med sin förälder begränsas. På mot- svarande sätt kan ett barns rätt till sin förälder få stå tillbaka för in- tresset av att kunna verkställa ett utvisningsbeslut som omfattar för- äldern. Däremot ska barnets ålder alltid vägas in vid bedömningen av om det är proportionerligt att vidta en åtgärd gentemot barnet självt. Utvisning och verkställighet av beslut om utvisning I paragrafen regleras när utvisning får beslutas med stöd av lagen. Paragrafen motsvarar delvis 1 § i den nuvarande lagen och behandlas i avsnitt 6.2.7, 6.3.3 och 7.2.1. En utlänning får utvisas om han eller hon kan antas komma att göra sig skyldig till en sådan gärning som anges i 1 kap. 1 § 1. Om en utlänning med hänsyn till vad som är känt om hans eller hennes ti- digare verksamhet och övriga omständigheter kan antas komma att begå eller medverka till en gärning för vilken ansvar kan följa enligt den föreslagna terroristbrottslagen (2021:000) får han eller hon ut- visas. Även försök, förberedelse och stämpling till sådana gärningar kan läggas till grund för beslut om utvisning enligt lagen, om ansvar kan följa enligt den föreslagna terroristbrottslagen. Utvisningsgrun- den motsvarar 1 § 2 i den nuvarande lagen men utvidgas till att inte bara omfatta rena terroristbrott. Även andra gärningar med anknyt- ning till terrorism omfattas, vilket utvecklas i kommentaren till 1 kap. 1 §. Den som kan antas komma att t.ex. finansiera terrorism eller rekrytera till terrorism kan följaktligen också utvisas med stöd av lagen. Det krävs inte att utlänningen har åtalats, dömts eller på annat sätt varit föremål för ett straffrättsligt förfarande i eller utomlands för att utvisning ska kunna beslutas. Sådana omständig- heter som kommit fram under en förundersökning eller rättegång kan dock läggas till grund för bedömningen att utlänningen kan an- tas komma att göra sig skyldig till en terrorismrelaterad gärning. Det kan t.ex. vara uppgifter gällande utlänningens sympatier för ter- rorism som medel eller kontakter med personer med anknytning till terroristorganisationer. Även uppgifter som härrör från frikännande domar kan, beroende på omständigheterna, tillmätas betydelse. En utlänning får också utvisas ur om han eller hon kan utgöra ett sådant hot som avses i 1 kap. 1 § 2. Det förutsätter att ut- länningen utgör eller kan komma att utgöra ett allvarligt hot mot säkerhet. Varje hot mot säkerhet medför följaktli- gen inte rätt att utvisa utlänningen. Enbart kvalificerade säkerhets- hot ska kunna leda till ett sådant beslut. De kategorier av utlänningar som kan komma att utvisas på denna grund motsvarar i allt väsentligt de utlänningar som har kunnat utvisas enligt 1 § 1 i den nuvarande lagen. Vad som avses med säkerhet utvecklas i kommenta- ren till 1 kap. 1 §. Beslut om utvisning meddelas enligt 2 § av på ansökan av Säkerhetspolisen. Är förutsättningarna för utvisning uppfyllda bifaller alltså Säkerhetspolisens ansökan om att utlänningen ska utvisas. beslut får enligt 7 kap. 1 § överklagas till regeringen. Säkerhetspolisen ansvarar enligt 9 § för att ett beslut om utvisning verkställs. Har det fattats ett be- slut om utvisning, eller är det sannolikt att ett sådant beslut kommer att fattas, får utlänningen tas i förvar eller ställas under uppsikt, om övriga förutsättningar i 3 kap. 1–3 §§ respektive 4 kap. 2 § är uppfyll- Ett utvisningsbeslut är också en förutsättning för att utlänningen ska kunna åläggas anmälningsskyldighet eller bli föremål för andra tvångsmedel enligt 5 kap. Om ett utvisningsbeslut inte kan verkstäl- las ska enligt 2 kap. 12 § den myndighet som senast beslutade i ut- visningsfrågan förordna om inhibition eller, om det finns särskilda skäl, bevilja utlänningen ett tidsbegränsat uppehållstillstånd. Har ut- länningen ett uppehållstillstånd i förfaller en- ligt 2 kap. 7 § det tillståndet när utlänningen utvisas, se kommenta- ren till den paragrafen. I paragrafen anges vilken myndighet som är behörig att besluta om utvisning. Paragrafen motsvarar 2 § första stycket i den nuvarande lagen och behandlas i avsnitt 7.2.2. Ett ärende om utvisning inleds genom att Säkerhetspolisen ansö- ker hos om att utlänningen ska utvisas på någon av de grunder som anges i 1 §. beslutar som första in- stans om ansökan ska bifallas. Handläggningsregler finns i 6 kap. Om det inte finns särregler i lagen, eller i annan lag som den hänvisar till, tillämpas förvaltningslagen (2017:900) och bestämmelserna om handläggning av överklaganden till kammarrätt. Förvaltningslagen tillämpas dock inte i Säkerhetspolisens brottsbekämpande verksam- het eller av regeringen. Enligt 7 kap. 1 § överklagas Migrationsver- kets beslut i fråga om utvisning till regeringen, som i andra instans beslutar i fråga om det. Om regeringen beslutar om utvisning, eller om den fastställer beslut om det, är regeringen att betrakta som beslutande myndighet enligt 12, 13 och 16 §§. Det framgår av 1 kap. 7 § att ett ärende om utvisning ska hanteras skyndsamt under hela ärendets handläggning, se kommentaren till den paragrafen.