sou · H8B337 · 2020-06-17 00:00:00 — All ersättning som betalas ut relateras därmed till den sökandes tidigare inkomst av för- värvsarbete, enligt vad som närmare anges i lagen. Det anges vidare i paragrafen att försäkringen syftar till att ge ekonomiskt stöd till arbetslösa som är under omställning mellan arbe- ten. Det innebär alltså att arbetslöshetsförsäkringen endast omfattar den som har förvärvsarbetat och söker nytt arbete. Det anges slutligen att arbetslöshetsförsäkringen ska bidra till att tiden i arbetslöshet blir så kort som möjligt. Detta kommer bl.a. till uttryck i bestämmelser om sökandes skyldigheter att aktivt söka arbeten och ta del av de insatser som Arbetsförmedlingen erbjuder. Bestämmelser om finansiering av arbetslöshetsförsäkringen finns i lagen (2000:981) om fördelning av socialavgifter och lagen (1997:239) om arbetslöshetskassor. Förslaget behandlas i avsnitt 8.2.3. Paragrafen upplyser om hur arbetslöshetsförsäkringen är finan- sierad. Paragrafen har inte någon motsvarighet i . Det anges i paragrafen att bestämmelser om försäkringens finan- siering finns i lagen om fördelning av socialavgifter och lagen om arbetslöshetskassor, förkortad LAK. Arbetslöshetsförsäkringen handhas av arbetslöshetskassor som är registre- rade enligt 7–14 §§ lagen (1997:239) om arbetslöshetskassor. Förslaget behandlas i avsnitt 8.3.1. Paragrafen anger att det är arbetslöshetskassorna som handhar arbetslöshetsförsäkringen. Paragrafen motsvarar i huvudsak 5 § . Bestämmelsen innebär att det är arbetslöshetskassorna som an- svarar för administrationen av arbetslöshetsförsäkringen även om både Arbetsförmedlingen och Inspektionen för arbetslöshetsför- säkringen, förkortad IAF, utför vissa uppgifter inom försäkringen. Det är endast arbetslöshetskassor som uppfyller registreringskraven enligt 7–14 §§ LAK som får handha försäkringen. Att handha arbetslöshetsförsäkringen innebär bl.a. att arbetslös- hetskassorna, enligt vad som närmare anges i lag och förordning, prövar förutsättningarna för enskildas rätt till arbetslöshetsersättning och även betalar ut sådan ersättning. Det innebär vidare att kassorna ska utreda och fatta interimistiska beslut, beslut om varning och avstängning från rätt till arbetslöshetsersättning, om frånkännande av rätt till arbetslöshetsersättning, och om återkrav och återbetalning av sådan ersättning. Därtill för arbetslöshetskassorna det allmännas talan i domstol. Att handha arbetslöshetsförsäkringen innebär således att arbetslöshetskassorna delvis ägnar sig åt myndighetsutövning för att kunna fullgöra sina uppgifter enligt gällande regelverk. När det gäller den sökandes rätt till ersättning fördelar sig arbets- löshetskassornas och Arbetsförmedlingens ansvar på så sätt att kontrollerar och underrättar arbetslöshetskassorna när det kan antas att en sökande inte uppfyller villkoren för rätt till ersättning, medan kassorna utreder och beslutar om själva rätten till arbetslöshetsersättning. Även om Arbetsförmedlingen inte har ett utredningsansvar för rätten till arbetslöshetsersättning måste myn- digheten ändå alltid ta ställning till om en underrättelse ska skickas till en berörd arbetslöshetskassa. Detta innebär bl.a. att Arbetsför- medlingen i vissa fall kan behöva kontakta en sökande i klargörande syfte, innan en underrättelse skickas till arbetslöshetskassan. Se vidare om Arbetsförmedlingens ansvar inom arbetslöshetsförsäkringen i författningskommentaren till 5 §. I 89–92 §§ lagen (1997:239) om arbetslöshetskassor finns bestämmelser om Inspektionen för arbetslöshetsförsäkringens ansvar för tillsyn och uppföljning över arbetslöshetskassorna och arbetslöshetsförsäkringen. Förslaget behandlas i avsnitt 8.3.2. Paragrafen upplyser om att IAF har ett tillsyns- och uppföljnings- ansvar över arbetslöshetskassorna och arbetslöshetsförsäkringen enligt 89–92 §§ LAK. Paragrafen har inte någon motsvarighet i . Utöver det ansvar som följer av LAK finns det bestämmelser om IAF:s tillsynsansvar över arbetslöshetsförsäkringen i förordningen (2007:906) med instruktion för Inspektionen för arbetslöshetsför- säkringen. Inom ramen för sitt tillsynsuppdrag ska IAF bl.a. granska ären- den hos arbetslöshetskassorna och ärenden hos Arbetsförmedlingen som har samband med arbetslöshetsförsäkringen. IAF ska påtala de brister som framkommit vid en tillsyn av Arbetsförmedlingen. IAF får även förelägga en arbetslöshetskassa att vidta åtgärder som behövs för t.ex. rättelse av en avvikelse som gjorts från . Inspektionen för arbetslöshetsförsäkringen ansvarar även för att 1.utfärda intyg till personer som uppfyller villkoren för rätt att med bibehållen ersättning söka arbete i något annat EU- eller EES-land eller i , och 2.föra det allmännas talan i domstol som anges närmare i denna Förslaget behandlas i avsnitt 8.3.2. I paragrafens anges det vilka uppgifter IAF har utöver myndig- hetens tillsyns- och uppföljningsansvar. Paragrafen motsvarar delvis 48, 51 och 59 § . I punkt 1 anges det att IAF är behörig institution att utfärda intyg till personer som uppfyller villkoren för rätt att med bibehållen ersättning söka arbete i något annat EU- eller EES-land eller i . Det är alltså IAF som prövar om förutsättningarna är uppfylla för bibehållen rätt till ersättning och utfärdar intyg till en sökande som uppfyller villkoren. De närmare villkoren för rätt till ersättning fram- går av artikel 64 och Rådets förordning (EG) nr 883/2004 av om samordning av de sociala trygg- hetssystemen samt artikel 55 i och Rådets för- ordning (EG) 987/2009 av om tillämpnings- bestämmelser till förordning (EG) nr 883/2004 om samordning av de sociala trygghetssystemen. I punkt 2 anges det att IAF för talan i förvaltningsdomstol som närmare anges i lagen. IAF får därmed enligt 15 kap. 8 § överklaga en arbetslöshetskassas eller domstols beslut om en sökandes rätt till arbetslöshetsersättning. Detta gäller även till förmån för enskild part. Enligt 15 kap. 10 § får IAF vidare överta en arbetslöshetskassas uppgift att i förvaltningsrätten och kammarrätten föra det allmännas talan. Det är även IAF ensamt som kan föra det allmännas talan i . Regeringen kan med stöd av 8 kap. 7 § regeringsformen meddela före- skrifter om Arbetsförmedlingens ansvar inom arbetslöshetsförsäkringen. Förslaget behandlas i avsnitt 8.3.3. I paragrafen finns en upplysningsbestämmelse som anger att regeringen med stöd av sin restkompetens i regeringsformen kan meddela föreskrifter om Arbetsförmedlingens ansvar inom arbets- löshetsförsäkringen. Paragrafen har inte någon motsvarighet i . Arbetsförmedlingens ansvar och uppdrag inom arbetslöshetsför- säkringen regleras i huvudsak genom förordningen (2007:1030) med instruktion för Arbetsförmedlingen, förkortad Arbetsförmedlingens instruktion, och förordningen (2000:628) om den arbetsmarknads- politiska verksamheten, förkortad verksamhetsförordningen. I 4 § Arbetsförmedlingens instruktion finns en övergripande be- stämmelse som anger att Arbetsförmedlingen ska säkerställa att arbets- löshetsförsäkringen fungerar som en omställningsförsäkring. Detta innebär bl.a. att Arbetsförmedlingen ska kontrollera att den sökande är aktivt arbetssökande och i övrigt uppfyller villkoren för att ha rätt till arbetslöshetsersättning. Arbetsförmedlingens ansvar sträcker sig till att kontrollera sådana uppgifter som myndigheten får del av inom ramen för sin verksamhet. En sökandes aktiva arbetssökande kon- trolleras i första hand genom den aktivitetsrapport som alla sökande ska lämna in till Arbetsförmedlingen (se 6 a § verksamhetsförord- ningen). i sin granskning av en aktivitets- rapport eller på annat sätt skulle finna att en sökande inte aktivt söker lämpliga arbeten ska Arbetsförmedlingen skyndsamt under- rätta aktuell arbetslöshetskassa om detta (se 16 och 16 a §§ verksam- hetsförordningen). I Arbetsförmedlingens kontrolluppdrag ingår inte att göra fördjupade utredningar om villkoren för rätt till arbetslös- hetsersättning kan anses vara uppfyllda. Förmedlingens ansvar hand- lar i stället om att kontrollera och underrätta berörd arbetslöshets- kassa om det kan antas att en sökande inte uppfyller villkoren för rätt till ersättning (se bl.a. prop. 2012/13:12 s. 29). Den fördjupade ut- redningen som ligger till grund för ett eventuellt beslut om t.ex. avstängning från rätt till arbetslöshetsersättning ankommer i stället på arbetslöshetskassan att göra. Även om Arbetsförmedlingen inte har ett utredningsansvar behöver myndigheten ändå alltid ta ställ- ning till om en underrättelse ska skickas till en berörd arbetslöshets- kassa. Detta innebär bl.a. att Arbetsförmedlingen i vissa fall kan behöva kontakta en sökande i klargörande syfte, innan en underrättelse skickas till arbetslöshetskassan. Internationella förhållanden och andra författningar Unionsrätten inom Europeiska unionen (EU), avtal om social trygghet eller andra avtal och överenskommelser som ingåtts med andra stater kan medföra begränsningar i tillämpligheten av bestämmelserna i denna lag. Förslaget behandlas i avsnitt 8.4.1. I paragrafen regleras det att unionsrätten inom EU och andra internationella avtal och överenskommelser i aktuella delar gäller vid tillämpningen av lagen om arbetslöshetsförsäkring. Paragrafen mot- svarar delvis 3 § . Paragrafen innebär t.ex. att bestämmelser i och rådets förordning (EG) nr 883/2004 av om sam- ordning av de sociala trygghetssystemen om att söka arbete i ett annat land med svensk arbetslöshetsersättning, möjlighet att åberopa fullgjorda perioder i andra länder för rätt till ersättning i och vilket lands lag som gäller för sökanden som rör sig över gränserna ska tillämpas. Lagen (1969:93) om begränsning av samhällsstöd vid arbetskonflikt ska tillämpas på arbetslöshetsersättning enligt denna lag. Förslaget behandlas i avsnitt 8.4.2. Paragrafen anger att lagen (1969:93) om begränsning av samhälls- stöd vid arbetskonflikt ska tillämpas på arbetslöshetsersättning enligt denna lag. Paragrafen motsvarar 67 § . 3 kap. Allmänna villkor för rätt till ersättning Rätt till arbetslöshetsersättning vid arbetslöshet har en sökande som fyllt 20 men inte , om han eller hon 1.är arbetsför och oförhindrad att ta ett arbete, 2.är anmäld som arbetssökande hos Arbetsförmedlingen, och 3.i övrigt står till arbetsmarknadens förfogande. Förslaget behandlas i avsnitt 9.5.1. Paragrafen reglerar de allmänna villkor som ska vara uppfyllda för att en sökande ska ha rätt till arbetslöshetsersättning. Paragrafen motsvarar delvis 6 och 22 §§ när det gäller ålderskravet och 9 § när det gäller punkterna 1–3. Av paragrafen framgår när en sökande har rätt till arbetslöshets- ersättning vid arbetslöshet. Den grundläggande förutsättningen att vara arbetslös för att ha rätt till arbetslöshetsersättning innebär inte att det krävs att den sökande är helt arbetslös för att ha rätt till ersätt- ning. Exempelvis kan en sökande som förlorar ett arbete på deltid men fortsätter att arbeta i ett annat deltidsarbete ha rätt till arbets- löshetsersättning för det inkomstbortfall som hänför sig till det förlorade deltidsarbetet. Det ställs samma krav på arbetslöshet som tidigare, varför den praxis som har utvecklats kring begreppet allt- jämt gäller (se bl.a. FÖD 1993:15, 2006 ref. 6 och 2007 ref. 20). Ålders- villkoret gäller alla som gör anspråk på arbetslöshetsersättning, dvs. oavsett om den sökande är medlem i eller ansluten till en arbetslös- hetskassa eller inte. Detta är en skillnad mot tidigare då rätten till arbetslöshetsersättning enligt inkomstbortfallsförsäkringen inte hade en nedre åldersgräns, medan det för rätt till ersättning enligt grund- försäkringen har funnits en åldersgräns . Den övre ålders- gränsen innebär att en sökande har rätt till arbetslöshetsersättning fram till den dag han eller hon fyller , till skillnad från tidigare då ersättningsrätten upphörde före den månad då den arbetslöse fyller . I likhet med det som gällde tidigare krävs, enligt punkt 1, att den sökande är arbetsför och oförhindrad att ta ett arbete. Till skillnad mot tidigare anges det inga kvantitativa krav på vad som avses med oförhindrad och arbetsför. Att vara arbetsför innebär att sökanden ska kunna prestera ett normalt arbetsresultat i ett för honom eller henne lämpligt arbete. Kravet att vara oförhindrad att åta sig arbete betyder alltjämt att det inte får finnas någon omständighet som hindrar den arbetslöse att utföra tillgängligt och lämpligt förvärvs- arbete. En sökande som t.ex. genomgår militär utbildning som rekryt inom Försvarsmakten eller är frihetsberövad har ett förhinder, som innebär att han eller hon inte kan anses oförhindrad att ta ett arbete. I likhet med det som gällde tidigare krävs också, enligt punkt 2, att den sökande är anmäld som arbetssökande hos Arbetsförmed- lingen för att han eller hon ska ha rätt till arbetslöshetsersättning. I 2 § anges att regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer meddelar föreskrifter om hur en sökande ska vara anmäld som arbets- sökande hos Arbetsförmedlingen. För att ha rätt till ersättning krävs dessutom, enligt punkt 3, att den sökande även i övrigt står till arbetsmarknadens förfogande. Det räcker alltså inte att sökanden är anmäld som arbetssökande och därtill arbetsför och oförhindrad att arbeta. Han eller hon ska även ha för avsikt att arbeta. En sökande som inte på något sätt går att nå står normalt inte heller till arbetsmarknadens förfogande (se bl.a. prop. 1973:56 s. 178, prop. 2012/13:12 s. 87 och RÅ 2007 ref. 64). En sökande som begränsar sitt arbetsutbud anses under vissa för- utsättningar inte stå till arbetsmarknadens förfogande (se HFD 2017 ref. 11). Det finns situationer då det kan vara svårt att avgöra om en sök- ande har för avsikt att åta sig arbete eller inte. Ett exempel på detta är en situation då en sökande ansöker om arbetslöshetsersättning för en period mellan två tidpunkter då den aktuella perioden antingen är så kort att det inte är rimligt att anta att den sökande är villig att ta ett arbete eller att situationen i sig gör att det förefaller osannolikt att den sökande är beredd att ställa om till nytt arbete. Ett exempel på det är om en sökande begär arbetslöshetsersättning under studie- uppehåll mellan två terminer. Den som under terminsuppehållen söker arbete kan visserligen vara beredd att åta sig arbete, men kan inte anses vara beredd att ställa om till ett nytt arbete annat än högst tillfälligt, eftersom han eller hon har för avsikt att fortsätta att studera när terminsuppehållet är över. I ett sådant fall kan en sök- ande inte anses stå till arbetsmarknadens förfogande på det sätt som krävs för att ha rätt till ersättning. Skulle den sökande meddela att han eller hon inte längre avser att återuppta studierna, uppstår ett nytt sakförhållande och den sökande kan i dessa fall anses ha rätt till ersättning. Avsikten får bedömas från fall till fall. För att ha rätt till arbetslöshetsersättning måste sökanden upp- fylla samtliga villkor i paragrafen som han eller hon begär ersättning för. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer kan med stöd av 8 kap. 7 § regeringsformen meddela föreskrifter om 1.hur en sökande ska vara anmäld som arbetssökande hos , och 2.villkoren för att en sökande ska anses stå till arbetsmarknadens förfogande. Förslaget behandlas i avsnitt 9.5.1. I paragrafen finns en upplysningsbestämmelse som anger att regeringen med stöd av sin restkompetens i regeringsformen kan med- dela föreskrifter om hur en sökande ska vara anmäld hos och villkoren för att en sökande ska anses stå till arbets- marknadens förfogande. Paragrafen motsvarar 9 a § . 4 kap. Villkor för vissa kategorier av sökande Sökande som har anställning Heltidsanställd har inte rätt till ersättning En sökande som har en anställning på heltid har inte rätt till arbets- löshetsersättning, utom i det fall som anges i 2 §. Förslaget behandlas i avsnitt 9.6.1. I paragrafen regleras att sökanden som har en anställning på hel- tid som huvudregel inte har rätt till arbetslöshetsersättning. Para- grafen har inte någon motsvarighet i . Paragrafen tydliggör vad som redan följer av 3 kap. 1 §, dvs. att arbetslöshetsersättning endast lämnas vid arbetslöshet. som har en heltidsanställning kan inte anses vara arbetslös i arbets- löshetsförsäkringens mening. Bestämmelsen innebär att den som har en heltidsanställning som huvudregel inte har rätt till arbetslöshets- ersättning, oavsett om han eller hon har lön eller inte. Det avgörande är om han eller hon har en heltidsanställning. En sökande som är tjänstledig eller permitterad har därför enligt huvudregeln inte rätt till ersättning, så länge ett sådant förhållande gäller. Detsamma gäller för en sökande som deltar i korttidsarbete som berättigar arbets- givaren till preliminärt stöd enligt lagen (2013:948) om stöd vid kort- tidsarbete. Särskilt om anställd som är tjänstledig Arbetslöshetsersättning får lämnas till en sökande som har beviljats tjänstledighet utan lön och som av hälsoskäl inte kan återgå vare sig till tidigare arbete eller till annat arbete hos sin arbetsgivare, men av För- säkringskassan bedömts ha arbetsförmåga i förhållande till arbetsmark- naden i övrigt. Ersättning enligt första stycket får lämnas, även om arbetsgivaren har en kvarvarande rehabiliteringsskyldighet, om arbetsgivaren vidtagit de rehabiliteringsåtgärder som fram till tidpunkten för ansökan om ersättning varit möjliga. Förslaget behandlas i avsnitt 9.6.2. I paragrafen regleras att en sökande som har en anställning, men som är tjänstledig, kan få arbetslöshetsersättning under vissa förut- sättningar. Paragrafen motsvarar 19 a § förordningen (1997:835) om arbetslöshetsförsäkring, förkortad ALFFo. Av första stycket följer att arbetslöshetsersättning får lämnas till en sökande som har beviljats tjänstledighet utan lön och som av hälsoskäl inte kan återgå vare sig till tidigare arbete eller till annat arbete hos sin arbetsgivare, men av bedömts ha arbetsförmåga i förhållande till arbetsmarknaden i övrigt. Bestämmelsen innebär att en sökande, trots förbudet i 1 §, kan få arbetslöshetsersättning. Det krävs att den sökande ska vara tjänst- ledig utan lön och på grund av hälsoskäl inte kan återgå i arbete hos sin arbetsgivare. Det krävs också att han eller hon kan ta annat arbete som finns på arbetsmarknaden, dvs. det får inte finnas hinder till följd av hälsoskälen att ta ett annat arbete. Det är som ska göra en bedömning om den sökande bedöms ha arbetsför- måga i förhållande till arbetsmarknaden i övrigt. Bestämmelsen om- fattar både den som är tjänstledig från en heltidsanställning och en deltidsanställning. Av andra stycket framgår att ersättning får lämnas, även om arbets- givaren har en kvarvarande rehabiliteringsskyldighet, om arbetsgi- varen vidtagit de rehabiliteringsåtgärder som fram till tidpunkten för ansökan om ersättning varit möjliga. Bestämmelsen innebär att ersättning får lämnas trots att en arbets- givare inte har uttömt sin rehabiliteringsskyldighet, givet att arbets- givaren fram till ansökan om ersättning i vart fall vidtagit de åtgärder som varit möjliga. Arbetslöshetsersättning får lämnas till en sökande med deltidsanställ- ning som beviljats tjänstledighet utan lön för att kunna utföra annat arbete med lika eller högre tjänstgöringsgrad, under förutsättning att anställningarna inte går att kombinera. Förslaget behandlas i avsnitt 9.6.2. I paragrafen regleras att en sökande som har en anställning på deltid, men som är tjänstledig, kan få arbetslöshetsersättning under vissa omständigheter. Paragrafen motsvarar 19 b § ALFFo. I paragrafens anges det att arbetslöshetsersättning, utöver vad som följer av 2 § får lämnas till en sökande med deltidsanställning som beviljats tjänstledighet utan lön för att kunna utföra annat arbete med lika eller högre tjänstgöringsgrad, under förutsättning att anställningarna inte går att kombinera. Bestämmelsen innebär att ersättning kan lämnas till en sökande med en deltidsanställning som är tjänstledig på deltid för att utföra ett annat arbete som inte går att kombinera med den anställning som sökanden är tjänstledig från. Det krävs dock att det nya arbetet har minst lika hög tjänstgöringsgrad som arbetet som den sökande är tjänstledig från. Det är alltså inte möjligt att ta ett nytt arbete med lägre tjänstgöringsgrad och få arbetslöshetsersättning. Sökande som är företagare Företagare har inte rätt till ersättning En sökande som är företagare har inte rätt till arbetslöshetsersättning, utom i det fall som anges i 9 §. Förslaget behandlas i avsnitt 9.7.1. I paragrafen regleras att en sökande som anses vara företagare, som huvudregel, inte har rätt till arbetslöshetsersättning. Paragrafen har inte någon motsvarighet i . Bestämmelsen tydliggöra vad som redan gäller enligt 3 kap. 1 §, dvs. att en företagare inte har rätt till arbetslöshetsersättning efter- som han eller hon inte är arbetslös i arbetslöshetsförsäkringens mening. I 5–6 §§ definieras det vem som ska anses vara företagare. I7–8 §§ finns bestämmelser om när en sökande inte längre ska anses vara företagare. I 9 § finns bestämmelser om undantag från förbudet, dvs. att en företagare trots vad som annars gäller kan få ersättning under vissa förutsättningar. Bestämmelsen innebär att så länge en sökande bedöms vara före- tagare har han eller hon inte rätt till arbetslöshetsersättning. När sökanden inte längre anses vara företagare kan han eller hon ha rätt till ersättning om förutsättningarna i övrigt är uppfyllda. En sökande ska anses vara företagare om han eller hon 1.bedriver sådan näringsverksamhet som avses i 13 kap. 1 § inkomst- skattelagen (1999:1229), och 2.personligen utför arbete i och har ett väsentligt inflytande över den näringsverksamheten. Vid bedömningen av om en sökande ska anses vara företagare enligt första stycket ska det bortses från 1.nödvändiga åtgärder som vidtagits i verksamheten på grund av oförutsedda händelser, 2.arbete av ideell karaktär i verksamheten, och 3.arbete i verksamheten som har utförts innan den ramtid som anges i5 kap. 10–12 §§. Förslaget behandlas i avsnitt 9.7.2. I paragrafen finns bestämmelser som anger när en sökande ska anses vara företagare. Paragrafen motsvarar i huvudsak 34, 34 b och 34 c §§ . En sökande som definieras som företagare enligt paragrafen har som huvudregel inte rätt till arbetslöshetsersättning (se4 §). Av första stycket 1 följer att en sökande ska anses vara företagare om han eller hon bedriver sådan näringsverksamhet som avses i 13 kap. 1 § inkomstskattelagen (1999:1229). Bestämmelsen innehåller ett av flera kriterier som gäller för att en sökande ska anses som företagare. Genom hänvisningen till inkomstskattelagen tydliggörs det att även uppdragstagare omfattas av bestämmelserna för före- tagare. En uppdragstagare kan alltså under vissa förutsättningar anses och betraktas som företagare i arbetslöshetsförsäkringens mening. Av första stycket 2 följer att en sökande ska anses vara företagare om han eller hon personligen utför arbete i och har ett väsentligt inflytande över näringsverksamheten. Bestämmelsen kompletterar och ska läsas tillsammans med punkt 1. Det innebär att en sökande ska anses som företagare i arbetslöshetsförsäkringens mening om han eller hon bedriver sådan näringsverksamhet som avses i 13 kap. 1 § inkomstskattelagen samt personligen utför arbete i och har ett väsentligt inflytande över den näringsverksamheten. Av andra stycket 1 framgår att det vid bedömningen av om en sökande ska anses som företagare enligt de kriterier som följer av första stycket ska bortses från nödvändiga åtgärder som vidtagits i verksamheten på grund av oförutsedda händelser. Bestämmelsen innebär att en sökande alltså kan vidta vissa skyddsinsatser utan att betraktas som företagare. Med nödvändiga åtgärder avses en begrän- sad arbetsinsats som inte hindrar den sökande från att stå till arbets- marknadens förfogande eller från att utföra annat arbete. Med oför- utsedda händelser avses situationer som t.ex. tekniska störningar, väderförhållanden eller andra händelser av force majeure karaktär.