sou · H8B357 · 2020-10-08 00:00:00 — Brottsoffret, som ofta pressas av gärningspersonen att inte medverka till brottsutredningen, har i många fall mycket att vinna på att de brotts- utredande myndigheterna får del av uppgifterna. Att uppgifterna kan lämnas ut utan brottsoffrets samtycke kan sägas minska trycket på brottsoffret. Den aktuella gränsen bör alltså sänkas från fängelse till fängelse . 10 kap. 23 § 1 offentlighets- och sekretesslagen (2009:400) och 5 § andra stycket lagen om rättsintyg i anledning av brott bör ändras i enlighet med detta. Eftersom försöksbrott ofta har straffvärden på ungefär hälften av vad som hade gällt för motsvarande fullbordade brott, bör det som sägs i 10 kap. 23 § 2 offentlighets- och sekretesslagen och 5 § andra stycket lagen om rättsintyg i anledning av brott ändras till att gälla försök till brott för vilket det inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse . Det innebär i sin tur att 10 kap. 23 § 3 offentlighets- och sekretesslagen blir överflödig och bör utgå. Straffskalor och straffprocessuella frågor Följdändringar i fråga om skyldighet att vittna I 36 kap. 5 § första–fjärde stycket anges följande: Den som till följd av 15 kap. 1 eller 2 §, 16 kap. 1 § eller 18 kap. 5, 6 eller 7 § offentlighets- och sekretesslagen (2009:400) eller någon bestämmelse, till vilken det hänvisas i något av dessa lagrum, inte får lämna en uppgift får inte höras som vittne om uppgiften utan att den myndighet, i vars verksamhet uppgiften har inhämtats, har gett sitt tillstånd. Advokater, läkare, tandläkare, barnmorskor, sjuksköterskor, psykologer, psykoterapeuter, familjerådgivare enligt socialtjänstlagen (2001:453) och deras biträden samt auktoriserade patentombud och deras biträden så- vitt avser patenträttsliga angelägenheter enligt 2 § 1 lagen (2010:1052) om auktorisation av patentombud, får höras som vittnen om något som i denna deras yrkesutövning anförtrotts dem eller som de i samband där- med har erfarit, endast om det är medgivet i lag eller den till vars förmån tystnadsplikten gäller samtycker till det. Medlare enligt denna balk, lagen (1973:188) om arrendenämnder och hyresnämnder eller lagen (2011:860) om medling i vissa privaträttsliga tvister och deras biträden, får höras som vittnen om vad som anförtrotts dem vid medlingen eller som de i samband därmed erfarit, endast om det är medgivet i lag eller den till vars förmån tystnadsplikten gäller samtycker till det. Den som till följd av 24 kap. 8 § offentlighets- och sekretesslagen inte får lämna uppgifter som avses där får höras som vittne om dem endast om det är medgivet i lag eller den till vars förmån sekretessen gäller samtycker till det. Rättegångsombud, biträden eller försvarare får höras som vittnen om vad som anförtrotts dem för uppdragets fullgörande endast om parten medger det. Trots det som sägs i andra eller tredje stycket föreligger skyldighet att vittna för 1.advokater och deras biträden, dock inte försvarare, i mål angående brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse , 2.andra än försvarare och advokater samt deras biträden i mål an- gående brott som avses i 10 kap. 21 och 23 §§ offentlighets- och sekre- tesslagen, och 3.den som har uppgiftsskyldighet enligt 14 kap. 1 § socialtjänstlagen imål enligt 5 kap. 2 § eller 6 kap. 6, 13 eller 14 § samma lag eller enligt lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga. Genom hänvisningen i fjärde stycket 2 kan vi konstatera att de av oss föreslagna ändringarna i 10 kap. 23 § offentlighets- och sekretesslagen medför också en utvidgad skyldighet att vittna för andra än försva- rare och advokater samt deras biträden. Detta är förenligt med inten- tionerna bakom de föreslagna ändringarna i denna del. Straffskalor och straffprocessuella frågor 9.3.4Förbudet mot att beslagta korrespondens mellan närstående I 27 kap. 2 § andra stycket anges följande: Ett skriftligt meddelande mellan den misstänkte och en närstående som avses i 36 kap. 3 §, eller mellan sådana närstående inbördes, får tas i beslag hos den misstänkte eller en närstående endast vid en förundersökning om 1.ett brott för vilket det inte är föreskrivet lindrigare straff än fäng- else , 2.sabotage eller grovt sabotage enligt 13 kap. 4 eller 5 § , 3.mordbrand, grov mordbrand, allmänfarlig ödeläggelse, kapning, sjö- eller luftfartssabotage eller flygplatssabotage enligt 13 kap. 1, 2, 3, 5 a eller 5 b § , om brottet innefattar sabotage enligt 4 § samma kapitel, 4.uppror, väpnat hot mot laglig ordning eller brott mot medborgerlig frihet enligt 18 kap. 1, 3 eller 5 § , 5.högförräderi, krigsanstiftan, spioneri, grovt spioneri, obehörig be- fattning med hemlig uppgift, grov obehörig befattning med hemlig uppgift eller olovlig underrättelseverksamhet mot , mot främ- mande makt eller mot person enligt 19 kap. 1, 2, 5, 6, 7, 8, 10, 10 a eller 10 b § , 6.företagsspioneri enligt 26 § lagen (2018:558) om företagshemlig- heter, om det finns anledning att anta att gärningen har begåtts på uppdrag av eller har understötts av en främmande makt eller av någon som har agerat för en främmande makts räkning, 7.terroristbrott enligt 2 § lagen (2003:148) om straff för terror- istbrott, brott enligt 3 eller 3 a § lagen (2002:444) om straff för finan- siering av särskilt allvarlig brottslighet i vissa fall eller brott enligt lagen (2010:299) om straff för offentlig uppmaning, rekrytering och utbild- ning avseende terroristbrott och annan särskilt allvarlig brottslighet, eller 8.försök, förberedelse eller stämpling till brott som avses i 2–7, om en sådan gärning är belagd med straff. Som huvudregel gäller alltså ett förbud mot att ta korrespondens mellan närstående i beslag som sådana meddelanden undan- tagsvis – om det rör sig om särskilt allvarlig brottslighet – får tas i beslag. Mot bakgrund av dels våra generella överväganden i betänkandet, dels vad vi har angett i avsnitt 9.3.2 och 9.3.3 anser vi att det finns goda skäl för att slopa det nämnda beslagsförbudet i fråga om brottslighet i nära relation eller annars med hedersmotiv. En möjlig- het skulle kunna vara att nämna såväl bestämmelserna om grov frids- kränkning och grov kvinnofridskränkning i 4 kap. 4 a § som den av oss i avsnitt 8 föreslagna nya bestämmelsen om ett nytt Straffskalor och straffprocessuella frågor hedersbrott i uppräkningen i 27 kap. 2 § andra stycket rättegångs- balken. Det skulle dock kunna invändas att sådan brottslighet som behandlas i detta betänkande inte är av sådant slag som de särskilt sam- hällsfarliga brottsliga gärningar som finns med i den nuvarande upp- räkningen i det nämnda stycket. Frågan är alltså komplex. Under utredningsarbetet har vi konstaterat att det redan finns ett förslag om att slopa beslagsförbudet. presenterade detta i sitt betänkande Beslag och husrannsakan –ett regelverk för dagens behov (SOU 2017:100). I betänkandet disku- teras olika alternativa förslag till lösningar, bl.a. att från beslagsför- budet undanta dels meddelanden som utgör eller är en del av den brottsliga gärningen, dels fall där både avsändaren och mottagaren av meddelandet är misstänkta för brottet.23 Beredning av detta ärende pågår i . Vi konstaterar att det är angeläget att skapa goda förutsättningar för polis och åklagare att säkra bevisning i brottmål i allmänhet och i den typ av mål som berörs av övervägandena i detta betänkande i synnerhet. Vi ställer oss därför bakom det som har angetts av Beslags- utredningen i denna del. 23Se SOU 2017:100 s. 455 f., 471 och 474. gjordes förändringar i lagstiftningen om kontakt- förbud i syfte att stärka skyddet mot trakasserier och förföljelse. Bland annat infördes en möjlighet att övervaka utvidgade kontaktförbud elektroniskt om den som avses med beslutet har överträtt ett kontaktförbud. Vidare förlängdes den längsta möjliga förbuds- tiden för kontaktförbud med villkor om elektronisk övervakning från till . Överträdelse av kontaktförbud med elek- tronisk övervakning infördes som särskild brottsbeteckning med straff- skalan fängelse i högst (prop. 2017/18:81, bet. 2017/18:JuU25, rskr. 2017/18:255). I samband med riksdagsbehandlingen av propositionen tillkänna- gav för regeringen det som anfört om att ett utvidgat kontaktförbud med elektronisk övervakning ska kunna beslutas som en förstahandsåtgärd, dvs. inte endast om den som avses med beslutet har överträtt ett kontaktförbud (bet. 2017/ 18:JuU25 punkt 4, rskr. 2017/18:225). Därefter har även tillkännagett för regeringen det som utskottet anfört om skärpt straff för överträdelse av kontaktförbud (bet. 2018/19:JuU14 punkt 39, rskr. 2018/19:182). Av betänkandet framgår att utskottet föreslår att regeringen ska ta initiativ till att straffen för överträdelser av kontakt- förbud utan elektronisk övervakning skärps (bet. 2018/19:JuU14 s. 60). En första del av vårt uppdrag avseende kontaktförbud är att över- väga vilka förändringar i lagstiftningen avseende kontaktförbud som bör genomföras med anledning av de nämnda två tillkännagivandena från och lämna förslag på nödvändiga författningsändringar. Frågan om utvidgat kontaktförbud med elektronisk övervakning ska kunna meddelas som en förstahandsåtgärd behandlas i avsnitt 10.2. Straffskalan för överträdelse av kontaktförbud behandlas därefter i avsnitt 10.3. Frågor som bl.a. berör den svenska kontaktförbudslagstiftningen har också tagits upp av expertgrupp Grevio, som granskat genomförande av konvention om förebyggande och bekämpning av våld mot kvinnor och av våld i hemmet (Istanbul- konventionen).1 I artikel 52 Istanbulkonventionen, om ”Akuta förbudsåtgärder”, anges följande: Parterna ska vidta nödvändiga lagstiftningsåtgärder eller andra åtgärder för att säkerställa att behöriga myndigheter bemyndigas att, i situationer av överhängande fara, besluta om att den som utövar våld i hemmet måste lämna den bostad som brottsoffret eller perso- nen som riskerar att utsättas för våld bor i och att förbjuda förövaren att gå in i bostaden eller kontakta brottsoffret eller den person som riske- rar att utsättas för våld. Säkerheten för brottsoffren eller de personer som riskerar att utsättas för våld ska prioriteras vid åtgärder som vidtas i enlighet med denna artikel. Artikel 53, om ”Besöksförbud”, i samma konvention har följande lydelse: 1.Parterna ska vidta nödvändiga lagstiftningsåtgärder eller andra åtgärder för att säkerställa att beslut om lämpliga besöksförbud är tillgängliga för personer som har utsatts för våld som faller inom ramen för denna konvention. 2.Parterna ska vidta nödvändiga lagstiftningsåtgärder eller andra åtgär- der för att säkerställa att de besöksförbud som avses i punkt 1 – är tillgängliga för skydd och utan att vara oskäligt eko- nomiskt eller administrativt betungande för brottsoffret, – utfärdas för eller tills beslutet ändras eller upphävs, – utfärdas ex parte och med omedelbar verkan när så är nödvändigt, – är tillgängliga oberoende av, eller utöver, andra rättsliga förfaran- den, – får presenteras i efterföljande rättsliga förfaranden. 3.Parterna ska vidta nödvändiga lagstiftningsåtgärder eller andra åt- gärder för att säkerställa att överträdelser av besöksförbud som har ut- färdats enligt punkt 1 är föremål för effektiva, proportionerliga och av- skräckande straffrättsliga eller andra rättsliga sanktioner. 1Se Nationellt centrum för kvinnofrid, Istanbulkonventionen, på / kunskapsbanken/amnesguider/mans-vald-mot-kvinnor-ett-globalt- perspektiv/istanbulkonventionen/ (hämtad ). Vid sin granskning har Grevio som utgångspunkt uttryckt att har en ledande roll när det gäller att arbeta för att mäns våld mot kvin- nor ska upphöra och att detta förhållande också har avspeglat sig i den svenska lagstiftningen. Grevio har dock lyft fram att det finns områden där skyddet kan stärkas ytterligare. När det gäller hur genomfört artiklarna 52 och 53 i Istanbulkonventionen har Grevio rekommenderat att bygga ut systemet med kontaktförbud eller andra skyddsåtgärder som lagstiftningen möjliggör så att möj- ligheten att avlägsna en misstänkt gärningsman från den gemensamma bostaden vid omedelbar fara blir större och se till att ett sådant avlägs- nande kan bestå så länge offrets trygghet kräver det (se p. 218–229 i Grevio Baseline Evaluation Report, ). En andra del av vårt uppdrag i fråga om kontaktförbud är att ana- lysera och vid behov föreslå de ytterligare förändringar på detta om- råde som är lämpliga med anledning av den utvärdering av som Grevio genomfört i fråga om artiklarna 52 och 53 i Istanbul- konventionen samt analysera om det geografiska området vid särskilt utvidgat kontaktförbud bör utvidgas och vid behov föreslå föränd- ringar i lagstiftningen. Frågan om att utvidga möjligheten att avlägsna en misstänkt gär- ningsperson från den gemensamma bostaden vid omedelbar fara be- handlas i avsnitt 10.4. Det geografiska området vid särskilt utvidgat kontaktförbud behandlas i avsnitt 10.5. 10.2Utvidgat kontaktförbud med elektronisk övervakning som en förstahandsåtgärd Förslag: Ett beslut om utvidgat kontaktförbud ska – oavsett om den mot vilken förbudet avses gälla har överträtt ett tidigare med- delat kontaktförbud eller inte – kunna förenas med villkor om elektronisk övervakning. Om den mot vilken förbudet avses gälla har överträtt ett tidigare meddelat kontaktförbud, och det inte finns särskilda skäl mot det, ska förbudet förenas med villkor om elektronisk övervakning. 2 § första och andra stycket lagen om kontaktförbud har följande lydelse: Om det kan antas att ett kontaktförbud enligt 1 § inte är tillräckligt, får förbudet utvidgas till att avse förbud att uppehålla sig i närheten av en annan persons bostad eller arbetsplats eller annat ställe där den personen brukar vistas (utvidgat kontaktförbud). Ett beslut om utvidgat kontakt- förbud ska förenas med villkor om elektronisk övervakning, om den mot vilken förbudet avses gälla har överträtt ett kontaktförbud och det inte finns särskilda skäl mot det. Den som har överträtt ett utvidgat kontaktförbud får meddelas förbud att uppehålla sig inom ett större område än som följer av första stycket (särskilt utvidgat kontaktförbud). Förbudet får omfatta ett eller flera områden i anslutning till sådana platser där den andra personen har sin bostad eller arbetsplats eller annars brukar vistas. Det får inte avse ett större område än vad som är nödvändigt. Ett beslut om särskilt utvidgat kontaktförbud ska förenas med villkor om elektronisk övervakning, om det inte finns särskilda skäl mot det. Ett utvidgat kontaktförbud, enligt paragrafens första stycke, ska alltså som utgångspunkt (om ”det inte finns särskilda skäl mot det”) kom- bineras med elektronisk övervakning, om den mot vilken förbudet avses gälla har överträtt ett tidigare meddelat kontaktförbud. För sär- skilt utvidgat kontaktförbud, enligt andra stycket, finns, som villkor för elektronisk övervakning, inte något uttryckligt krav på en tidigare överträdelse av ett kontaktförbud. Däremot kan av andra styckets in- ledning konstateras att en tidigare överträdelse av ett utvidgat kon- taktförbud är ett villkor för att ett särskilt utvidgat kontaktförbud ska få meddelas. Överträdelse av kontaktförbud med elektronisk övervakning in- fördes 2018 som särskild brottsbeteckning med straffskalan fängelse i högst (prop. 2017/18:81, bet. 2017/18:JuU25, rskr. 2017/18:255). I förarbetena till reformen uttalades följande motivering till för- slaget om att utvidgade kontaktförbud skulle kunna villkoras med elektronisk övervakning, om ett tidigare kontaktförbud hade över- trätts och det inte fanns särskilda skäl mot det:2 Promemorians förslag innebär att ett kontaktförbud måste ha överträtts för att villkor om elektronisk övervakning ska kunna meddelas. Med en sådan ordning skulle det vara tydligt vad som krävs för att elektronisk övervakning av ett utvidgat kontaktförbud ska kunna komma i fråga. Det skulle också innebära att elektronisk övervakning begränsas till de fall då det typiskt sett finns ett tydligt behov av sådan övervakning. 2017/18:81 s. 19 f. kan dock ur skydds- och effektivitetssynpunkt argumentera för att det inte borde uppställas någon närmare begränsning för när utvidgade kon- taktförbud ska få villkoras med elektronisk övervakning. anser att det finns skäl att närmare överväga om inte en be- gränsning till att en överträdelse har skett kan leda till ytterligare lidande för, och risk för allvarlig brottslighet mot, den som kontaktförbudet är avsett att skydda. Behovet av skydd måste givetvis stå i proportion till det integritetsintrång ett beslut om kontaktförbud med elektronisk över- vakning innebär för den mot vilken beslutet riktar sig. univer- sitet anser dock att hänsynen till brottsoffret är viktigast. Enligt regeringens mening är hänsyn till den som utsatts eller riskerar att utsättas för förföljelse eller trakasserier av central betydelse. Ett kontaktförbud syftar till att skydda brottsoffer och erbjuda dem ökad trygghet. Om kontaktförbud inte respekteras försämras skyddet och trygghetskänslan för den enskilde och i förlängningen urholkas syste- mets trovärdighet. En bättre övervakning och kontroll av att kontaktför- bud följs kan däremot påverka både skyddet för den enskilde och syste- mets trovärdighet i positiv riktning. Elektronisk övervakning innebär emellertid ett kännbart ingrepp i en persons frihet redan genom att den övervakade personen måste bära en teknisk utrustning och vid straffansvar medverka till att den elektroniska övervakningen kommer till stånd eller kan fortgå […]. Kontaktförbudet kan riktas mot en person som inte är dömd för något brott. Rätts- säkerhetsskäl talar för att ingripande tvångsmedel i sådana situationer måste vara underkastade starka rättssäkerhetsgarantier. Det är därför nödvändigt att i lagen precisera under vilka förutsättningar en elektro- nisk övervakning av utvidgade kontaktförbud ska kunna aktualiseras. För att få en tydlig koppling i bestämmelsen till risken för våld, hot och allvarliga trakasserier anser regeringen att man, som föreslås i pro- memorian, bör begränsa tillämpningsområdet för den nu aktuella be- stämmelsen genom att uppställa ett krav på att den som avses med beslutet tidigare ska ha överträtt ett kontaktförbud. Utan en sådan begräns- ning skulle systemet kunna anses oförenligt med principen att betydande inskränkningar i någons frihet inte bör kunna ske utan att denne gjort sig skyldig till något brott (jfr Lagrådets yttrande i prop. 2002/03:70, bi- laga 5 och artikel 2 i protokoll nr 4 till ). Genom en sådan ordning behåller man den grundläggande systematiken med en successivt upptrappad ingripandenivå, dvs. ett kontaktförbuds- system som bygger på att misskötsamhet kan leda till ett mer ingripande kontaktförbud. Ett krav på en överträdelse av ett kontaktförbud bidrar också till att göra systemet mer förutsebart i fråga om när elektronisk övervakning kan komma att användas. Överträdelser kan ske av alla sorters kontaktförbud. Frågan är emellertid om det är rimligt att en överträdelse av ett ordinärt kontaktförbud ome- delbart ska kunna ligga till grund för ett utvidgat kontaktförbud med elektronisk övervakning. Regeringens förslag syftar till att bättre kunna kontrollera kontaktförbud när den som avses med förbudet har visat att han eller hon inte respekterar ett kontaktförbud. grunden bör det inte krävas att det är ett utvidgat kontaktförbud som har överträtts för att kontaktförbudet ska kunna villkoras med elektro- nisk övervakning. Det innebär att ett utvidgat kontaktförbud med elek- tronisk övervakning bör kunna följa på en överträdelse av ett ordinärt kontaktförbud. Däremot bör elektronisk övervakning inte kunna användas när ett utvidgat kontaktförbud meddelas enbart av det skälet att det kan antas att ett ordinärt kontaktförbud inte skulle vara tillräckligt, dvs. utan att en överträdelse av ett kontaktförbud har skett. I samband med riksdagsbehandlingen av propositionen tillkännagav för regeringen det som utskottet hade anfört om att ett utvidgat kontaktförbud med elektronisk övervakning skulle kunna be- slutas som en förstahandsåtgärd, dvs. inte endast om den som avses med beslutet har överträtt ett kontaktförbud (bet. 2017/18:JuU25 punkt 4, rskr. 2017/18:225). Utskottet hade uttalat följande av relevans här:3 Enligt regeringens förslag ska kontaktförbud med elektronisk övervak- ning bara kunna beslutas mot en person som har brutit mot ett kontaktförbud. En sådan lösning tar emellertid enligt utskottets upp- fattning inte tillräcklig hänsyn till brottsofferperspektivet. Det är inte rimligt att en utsatt person ska tvingas vänta på att ett kontaktförbud utan elektronisk övervakning misslyckas innan det kan bli aktuellt med en sådan övervakning. Utskottet delar inte heller regeringens uppfattning att en sådan begränsning krävs för att systemet ska vara förenligt med principen att betydande inskränkningar i någons frihet inte bör kunna ske utan att denna gjort sig skyldig till något brott. Kontaktförbud är i sig en åtgärd för att skydda en hotad person, och vilka restriktioner som i det enskilda fallet ska förenas med kontaktförbudet måste bestämmas utifrån hotbilden. Därför anser utskottet att ett utvidgat kontaktförbud med elektronisk övervakning ska kunna beslutas som en förstahands- åtgärd. Som anförts är utskottet dock berett att nu föreslå att ska anta regeringens lagförslag, men utskottet utgår från att regeringen skyndsamt återkommer till med ett lagförslag som tillgodoser det anförda. Till att börja med anser vi att den nuvarande obligatoriska regeln – om att ett beslut om utvidgat kontaktförbud ska förenas med villkor om elektronisk övervakning, om den mot vilken förbudet avses gälla har överträtt ett kontaktförbud och det inte finns särskilda skäl mot det – bör gälla även fortsättningsvis. Frågan är om denna obligato- riska regel, i enlighet med förslaget i det utskottsbetänkande som låg till grund för tillkännagivande till regeringen i denna del, 2017/18:JuU25 s. 18 f. bör kompletteras av en fakultativ regel, som gör det möjligt att besluta om elektronisk övervakning även om den mot vilken förbudet avses gälla inte har överträtt ett kontaktförbud. Utskottet uttalade alltså inte som sin uppfattning att elektronisk övervakning ska vara en förstahandsåtgärd i dessa fall utan endast att sådan övervakning ska kunna anordnas som en förstahandsåtgärd. Vi delar till att börja med utskottets uppfattning att det inte fram- står som rimligt att en utsatt person ska tvingas vänta på att ett kon- taktförbud utan elektronisk övervakning misslyckas innan det kan bli aktuellt med en sådan övervakning. Enligt vår mening är det lätt att ställa sig bakom utskottets konstaterande att kontaktförbud i sig är en åtgärd för att skydda en hotad person och att behovet av re- striktioner i det enskilda fallet beror på hotbilden. Från ett brotts- offerperspektiv är det alltså uppenbart att det finns ett intresse av att kunna kombinera ett utvidgat kontaktförbud med elektronisk över- vakning även om någon tidigare överträdelse av kontaktförbud inte har begåtts. Den centrala frågan är om en begränsning som den nuvarande krävs för att systemet ska vara förenligt med principen att betydande inskränkningar i någons frihet inte bör kunna ske utan att denna gjort sig skyldig till något brott. Som framgått ovan har utskottet och reger- ingen haft olika uppfattning i den delen. Enligt vår uppfattning är det viktigt att skilja mellan å ena sidan den del av kontaktförbudsbeslutet som utgör själva förbudet och å andra sidan den del av beslutet som handlar om kontroll av förbudets efterlevnad. Ett beslut om utvidgat kontaktförbud innebär huvud- sakligen ett förbud för en person att uppehålla sig i närheten av en annan persons bostad eller arbetsplats eller annat ställe där den andra personen brukar vistas. Om ett sådant förbud kombineras med elek- tronisk övervakning handlar den föreskriften om myndigheternas möjligheter att kontrollera förbudets efterlevnad.