sou · H8B362 · 2020-11-12 00:00:00 — Den omfattar inte heller åtgärder mot sådana smittsamma sjukdomar som framgångs- rikt kan bekämpas på gårdsnivå eller där frivilliga åtgärder i näringens regi är tillräckliga för att undanröja oacceptabla risker. Dagens lagstiftning har flera mål, bl.a. att förhindra risker för män- niskors hälsa, att upprätthålla en hållbar djurproduktion, att skydda lantbruksnäringens ekonomi, att förhindra djurlidande och att skydda vilda djurpopulationer från smitta som kan skada bestånden. Det finns också en växande medvetenhet om riskerna för antibiotika- resistens och om behovet av att upprätthålla en god djurhälsa med en låg antibiotikaanvändning. Vid utbrott av allvarliga och mycket smittsamma sjukdomar som mul- och klövsjuka och aggressiv (högpatogen) fågelinfluensa, krävs långtgående åtgärder där hela besättningar avlivas och destrueras med efterföljande sanering och tomhållning av anläggningar innan nya djur sätts in. Åtgärderna är kostsamma och leder till ett så stort produktionsbortfall att det krävs garantier om ekonomisk ersättning för att djurhållarna ska genomföra dem. Regler behövs inte bara för att bekämpa sådana sjukdomar som sprids snabbt bland djur eller ger hög sjuklighet och dödlighet. Modern djurhållning har inriktats på allt mer högproducerande djur, som de ekonomiska marginalerna är små. Även sjukdoms- symtom som skulle betraktas som lindriga om de drabbade män- niskor, kan få stora ekonomiska effekter om de drabbar djur i kom- mersiell djurhållning. Dagens slaktsvin förväntas ha en jämn och hög viktökning, som kan vara upp till per dag under slutet av uppfödningsperioden. Det räcker med några dagars minskat foder- intag för att lönsamheten för det enskilda djuret helt ska utebli. Det finns därför ett stort intresse från näringens sida att förhindra sprid- ning även av mindre allvarliga sjukdomar som ändå orsakar bety- dande produktionsförluster. Många sådana sjukdomar har bekämpats framgångsrikt i näringens regi, t.ex. genom frivilliga kontrollpro- gram och branschöverenskommelser om villkor för handel med djur. För att fullständigt utrota sjukdomar har dock tvingande lagstift- ningsåtgärder ofta ansetts vara nödvändiga. Hur smittor som sprids mellan djur eller mellan djur och människor ska övervakas och bekämpas regleras i i ett flertal lagar och tillhörande förordningar och myndighetsföreskrifter, bl.a. epi- zootilagen (1999:657), lagen (2006:806) om provtagning på djur, m.m., zoonoslagen (1999:658), bisjukdomslagen (1974:211) och lagen (2006:807) om kontroll av husdjur, m.m. samt i förordningar som beslutats med stöd av dessa lagar. När det gäller vilda vattenlevande djur och vattenbruksdjur finns särskilda bestämmelser om djurhälsa i förordningen (1994:1716) om fisket, vattenbruket och fiskeri- näringen och i myndighetsföreskrifter från och Havs- och vattenmyndigheten. Det finns också vissa bestämmelser i jaktlagstiftningen och föreskrifter där det upp- ställs smittskyddskrav avseende vilthägn. Bestämmelser om smittskyddskrav vid in- och utförsel av djur och djurprodukter finns i förordningen (1994:1830) om införsel av levande djur m.m. och förordningen (1994:542) om utförsel av lev- ande djur m.m., som antagits med stöd av lagen (1975:85) med bemyndigande att meddela föreskrifter om in- eller utförsel av varor. Med stöd av bemyndiganden i ovanstående förordningar har Jord- bruksverket beslutat om föreskrifter med detaljerade bestämmelser om övervakning, förebyggande och bekämpning av smittsamma djur- sjukdomar samt om in- och utförselkrav för levande djur och djur- produkter. Bestämmelserna återges översiktligt i de följande avsnitten. Närmare redogörelser för gällande rätt i relevanta delar finns i samband med våra överväganden. I epizootilagen finns bestämmelser för att förhindra spridning av epizootisjukdomar, dvs. sådana allmänfarliga djursjukdomar som kan spridas genom smitta bland djur eller från djur till människa (1 § epizootilagen). Som allmänfarliga definieras enligt 1 § sjukdomar som utgör ett allvarligt hot mot människors eller djurs hälsa eller medför stora ekonomiska förluster för samhället. Lagens bestäm- melser syftar till att utrota sådana sjukdomar om de påvisas i landet. Av 15 § epizootilagen framgår att staten fullt ut ska ersätta den som på grund av föreskrifter eller beslut som meddelats med stöd av lagen drabbas av förluster till följd av att djur avlivas eller sanerings- kostnader, samt att ersättning ska lämnas för pro- duktionsbortfall. För vissa sjukdomar som ska anges av regeringen ska även produktionsbortfall ersättas till . Av 7 § epizooti- förordningen (1999:659) framgår att full ersättning ska utbetalas vid utbrott av afrikansk svinpest, klassisk svinpest, mul- och klövsjuka, vesikulär svinsjuka samt TSE-sjukdomar. Enligt bemyndiganden i epizootiförordningen får besluta om vilka övriga sjukdomar som ska betraktas som allmän- farliga och därmed bekämpas enligt epizootilagstiftningen, samt om åtgärder som ska vidtas mot sjukdomarna. I föreskrifter (SJVFS 2006:10) om epizootiska sjukdomar anges vilka sjukdomar som omfattas av epizootilagen. Det är sammanlagt 32 sjukdomar hos nötkreatur, svin, får, getter, hästar, fåglar, odlade fiskar och primater. Gemensamt för dessa sjuk- domar är att de normalt inte finns i landet och att det anses nöd- vändigt att utrota dem om de påvisas. Vissa av sjukdomarna är mycket smittsamma och kan leda till hög sjuklighet bland djuren, t.ex. mul- och klövsjuka, klassisk svinpest, afrikansk svinpest och aggressiv (högpatogen) fågelinfluensa. Andra är zoonoser som kan utgöra ett hot inte bara mot djurens hälsa utan även mot människors hälsa, t.ex. tuberkulos, rabies och mjältbrand. Men epizootilistan omfattar även djursjukdomar som orsakar pro- duktionsstörningar inom djurhållningen men som inte är förknippade med lika uppenbar sjuklighet. utrotades ett antal sådana sjukdomar i genom kontrollpro- gram i samarbete mellan näringen och myndigheterna. I och med att sjukdomarna utrotades underlättades handeln med djur inom landet eftersom djurhållarna inte behövde vara oroliga för att få in smittan i sin besättning vid inköp av djur. Kostnaderna för provtagning minskade också i och med att hela landet blev fritt från smittor, eftersom behovet av övervakning då minskade. Vissa av dessa sjuk- domar, bl.a. nötkreaturssjukdomarna infektiös bovin rinotrakeit och paratuberkulos samt grissjukdomen Aujezskys sjukdom ingår i lista över epizootisjukdomar, vilket möjliggör snabb utrotning om de åter skulle påvisas i landet. Zoonoslagen syftar till att bekämpa sjukdomar och smittämnen hos djur som kan spridas naturligt från djur till människa och som inte omfattas av epizootilagen. Lagen ska dock bara tillämpas på sådana zoonoser som det finns tillräckliga kunskaper om för effektiv kon- troll och bekämpning. Vilka sjukdomar som ska omfattas av zoonos- lagstiftningen beslutas av i verkställighetsföreskrif- ter. Enligt föreskrifter om zoonotiska sjukdomar (SJVFS 1999:101) omfattar lagstiftningen endast salmonella. Bestämmelser om övervakning och bekämpning av salmonella och vissa andra zoonoser och zoonotiska smittämnen finns även på EU-nivå. EU:s medlemsstater är skyldiga att bl.a. övervaka zoonoser och zoonotiska smittämnen – däribland salmonella – enligt Europa- parlamentets och rådets direktiv /99/EG av om övervakning av zoonoser och zoonotiska smittämnen, om ändring av rådets beslut 90/424/EEG och om upphävande av rådets direktiv /117/EEG (nedan kallat zoonosdirektivet). Det finns också direkt tillämpliga bestämmelser om bekämpning av bl.a. salmonella i och rådets förordning (EG) nr 2160/2003 av om bekämpning av salmonella och vissa andra livsmedelsburna zoonotiska smittämnen (nedan kallad EU:s zoonosförordning). Den svenska zoonoslagen kompletterar EU:s zoonosförordning i vissa delar. Vi återkommer till EU-regleringen i avsnitt 3.5.3. Med stöd av zoonoslagen och livsmedelslagen (2006:804) över- vakas och bekämpas salmonella i hela livsmedelskedjan från besätt- ningsnivå till detaljhandeln. har med stöd av zoonos- förordningen utfärdat föreskrifter om övervakning och bekämpning av salmonella inom djurhållningen. Föreskrifter om obligatorisk provtagning i djurbesättningar med avseende på salmonella finns även i föreskrifter utfärdade med stöd av provtagningslagen. Över- vakning av salmonella sker även enligt förordningen (2005:422) om övervakning av zoonoser och zoonotiska smittämnen hos djur och i livsmedel. Förordningen innehåller bestämmelser som implemen- terar zoonosdirektivet och som kompletterar EU:s zoonosförord- ning. Uppgiften att vara behörig myndighet enligt förordningen är fördelad mellan , , kommunerna och (). Det finns också frivilliga kontrollprogram för salmonella och andra sjukdomar som genomförs i näringens regi. Vi återkommer till de frivilliga programmen i avsnitt 3.2.10. I provtagningslagen och förordning (2006:815) om provtagning på djur, m.m. (nedan kallad provtagningsförordningen) finns bestäm- melser om kartläggning och kontroll av smittsamma djursjukdomar, kontroll av restsubstanser i djur och djurprodukter, märkning och registrering av djur samt åtgärder för att hindra spridning av smitt- samma djursjukdomar. Provtagningslagen är inte begränsad till att bara gälla smittskydd, utan omfattar även åtgärder för att säkerställa att animaliska livs- medel inte innehåller skadliga rester av t.ex. djurläkemedel. Den del av lagen som gäller smittskydd är inte begränsad till att gälla speci- ficerade sjukdomar, utan medger att får besluta om åtgärder mot alla smittsamma sjukdomar för vilka åtgärder bedöms som nödvändiga. Även långtgående åtgärder som avlivning av djur får beslutas med stöd av provtagningslagen. Med stöd av provtagningsförordningen har antagit föreskrifter (SJVFS 2013:23) om anmälningsplikt för djursjukdomar och smittämnen. I en bilaga anges vilka sjukdomar och smittämnen som omfattas av anmälningsplikten. Här listas närmare 200 djursjuk- domar och smittämnen som kan förekomma hos nötkreatur, får, getter, hästdjur, grisar, fåglar, bin, fiskar, blötdjur, amfibier, hundar, katter, primater och kameldjur. Varje sjukdom/smittämne har en sexsiffrig kod och listan avslutas med en kod för djursjukdomar som normalt inte förekommer i landet och som inte har annan kod i denna bilaga. Anmälningsskyldigheten gäller för veterinärer och laboratorier. Misstänkta eller konstaterade indexfall, dvs. det första konsta- terade fallet under en sammanhängande smittperiod, ska anmälas till och när det gäller sjukdomar som omfattas av epizootilagen och zoonoslagen samt sjukdomar som normalt inte finns i landet. Klinisk misstanke om ett indexfall av vissa hästsjukdomar ska anmälas till länsstyrel- sen. För övriga anmälningspliktiga sjukdomar gäller anmälningsplikten bara konstaterade fall och anmälan ska ske till och . Bestämmelser om anmälningsplikt som meddelats med stöd av provtagningsförordningen finns även i före- skrifter om djurhälsokrav för djur och produkter från vattenbruk (SJVFS 2014:4). Anmälningsplikt föreligger enligt föreskriften vid misstanke om en smittsam sjukdom i odlingen eller under transport. Bestämmelsen är inte begränsad till vissa sjukdomar och aktiveras av t.ex. onormal dödlighet, avvikande beteende eller avvikande utseende hos djuren. får med stöd av provtagningslagen besluta om över- vakning av sjukdomar. Övervakning kan vara passiv eller aktiv. Passiv övervakning innebär att ingen regelmässig provtagning sker, men att prover tas i samband med klinisk misstanke eller annan misstanke om att smittan kan förekomma. Huruvida det krävs passiv eller aktiv övervakning baseras på vilket hot som sjukdomen utgör och på hur den yttrar sig. Sjukdomar som mul- och klövsjuka och afrikansk svinpest ger t.ex. så tydliga sjukdomssymtom att passiv övervakning räcker för tidig upptäckt. Passiv övervakning tillämpas bl.a. för vissa sjukdomar som normalt inte finns i landet men även för en del sjukdomar som förekommer i landet och där man vill få en uppfattning om utbredningen. Aktiv övervakning innebär systematisk provtagning för påvisande av smittämnen eller antikroppar (serologisk provtagning), hos djur. Påvisande av antikroppar är ett tecken på att djuret är eller har varit smittat av det aktuella smittämnet. Provtagning kan ske i olika led av djurproduktionen. Provmaterialet kan utgöras av blodprov från levande djur, mjölkprover från enstaka djur eller gårdarnas mjölk- tankar (tankmjölksprover), vävnad eller blod från slaktkroppar eller jagat vilt, material från obduktioner m.m. har med stöd av provtagningslagen antagit före- skrifter om övervakning av vissa sjukdomar. För andra sjukdomar sker övervakning med stöd av EU-lagstiftning. ning i näringens regi avseende ett stort antal sjukdomar. Organisa- tioner på området, bl.a. Gård & Djurhälsan, Växa och Svensk Fågel ansöker om medel från för att bedriva övervakning. beslutar vilka ansökningar som ska be- viljas. Även obligatorisk övervakning som sker med stöd av provtag- ningslagen och EU-lagstiftning sköts till stor del av djurhälsoorga- nisationerna på uppdrag av . Tankmjölkprover som tas ut av Växa inom det frivilliga BVD-programmet (bovin virusdiarré) används t.ex. även för analys av sjukdomarna infektiös bovin rinotrakeit och enzootisk bovin leukos som omfattas av obligatorisk övervakning enligt EU-bestämmelser. När det gäller prov- tagningen av fjäderfä för salmonella enligt obliga- toriska salmonellakontroll tas proverna av veterinärer utsända av medan Svensk Fågel och Svenska Ägg ansvarar för provtagning inom frivilliga salmonellaprogram som godkänts av Jord- bruksverket enligt lagen om kontroll av husdjur. Svensk Fågel ansva- rar för provtagning med avseende på campylobacter och klostridier. Det är som regel SVA som utför analyserna men insamling av prover sköts av djurhälsoorganisationer, länsveterinärer, distriktsveterinärer, slakterier och . ansvarar för den offentliga kontrollen och hälso- övervakningen avseende sjukdomar hos vattenbruksdjur. Verket ut- för hälsoövervakning av vattenbruk och utför riskbaserade kontroller bl.a. med avseende på sjukdomarna infektiös hematopoietisk nekros, viral hemorragisk septikemi, vårviremi, bakteriell njurinflammation och infektiös pankreasnekros. Vid misstanke om annan anmälnings- pliktig sjukdom tas även andra prover. Det är som regel veterinärer inom den statliga distriktsveterinärorganisationen som utför kontrol- lerna av vattenlevande djur. I en överenskommelse mellan klargjordes formerna för myndigheternas samarbete när det gäller sjukdomsövervakning hos djur. Enligt överenskommelsen ska över- vakningen bygga på en nationell övervakningsplan (NÖP), som ut- formas av SVA och fastställs av . Den nationella övervakningsplanen listar och prioriterar ett 80- tal sjukdomar. Högst prioriterade är av naturliga skäl sådana sjuk- domar för vilka det finns krav på övervakning i EU-lagstiftning eller nationella föreskrifter. Därefter kommer sjukdomar för vilka det finns en hotbild från ett svenskt perspektiv, följt av sjukdomar där det inte finns en hotbild, men där det kan finnas andra skäl för aktiv övervakning. Lägst prioriterar SVA sjukdomar för vilka det vare sig finns en hotbild eller andra skäl att överväga aktiv övervakning. I denna sista kategori ingår både allvarliga sjukdomar där förmågan till tidig upptäckt inte förbättras av aktiv övervakning (t.ex. mul- och klövsjuka) och vissa endemiska sjukdomar (t.ex. bisjukdomarna varroa- kvalster och amerikansk yngelröta). Genom åtgärder med stöd av provtagningslagen har blivit fritt eller i det närmaste fritt från vissa sjukdomar som i andra länder orsakar sjukdom och produktionsstörningar och försvårar handeln, bl.a. nötkreaturssjukdomarna infektiös bovin rinotrakeit, bovin virus- diarré och enzootisk bovin leukos samt grissjukdomen Aujezskys sjukdom. Inledningsvis har sjukdomarna enbart bekämpats genom frivilliga kontrollprogram enligt lagen om kontroll av husdjur (se nedan avsnitt 3.2.10). När nästan alla landets besättningar blivit friförklarade har näringens organisationer signalerat till Jordbruks- verket att tvingande åtgärder behövts. har då med stöd av provtagningslagen beslutat om obligatoriska åtgärder i form av provtagning, förbud mot försäljning av djur, avlivning av djur m.m.Härmed har de djurägare som inte velat vidta åtgärder på fri- villig väg tvingats till detta och nationell sjukdomsfrihet har kunnat uppnås för de aktuella sjukdomarna. Registrering av anläggningar, djur och sjukdomar Med stöd av provtagningslagen samt olika EU-rättsakter har Jord- bruksverket inrättat ett antal register över produktionsplatser, djur, djurförflyttningar m.m. Syftet med registren är bl.a. att möjliggöra smittspårning vid utbrott av smittsamma djursjukdomar. Nedan be- skrivs kortfattat de olika registren. Den som håller nötkreatur, grisar, får eller getter ska anmäla platsen där djuren hålls till . Detta gäller även alla produ- center som har minst 350 äggläggande hönor eller som säljer ägg för konsumtion. Platsen får då ett så kallat produktionsplatsnummer. Syftet med numret på produktionsplatsen är att det ska vara möjligt att spåra djur från en plats till en annan vid utbrott av någon smitt- sam djursjukdom. Djurhållaren ska också anmäla ändringar på pro- duktionsplatsen eller att djurhållningen på produktionsplatsen har upphört. Uppgifterna registreras i platsregistret. Registret har inrättats med stöd av bemyndigande i provtagningslagen. för också ett register för förflyttning av grisar, får och getter. Bestämmelserna finns i rådets förordning (EG) nr 21/2004 av om upprättande av ett system för identi- fiering och registrering av får och getter och om ändring av förord- ning (EG) nr 1782/2003 samt direktiven /102/EEG och 64/432/EEG och i föreskrifter (SJVFS 2007:14) om märkning och registrering av får och getter. Registret innehåller uppgifter om förflyttningar av djur – inklusive import och export – och om djur som skickats till slakt eller kadaver som skickats till destruktion. är huvudman för det centrala nötkreatursregistret (CDB). I registret registreras uppgifter om varje enskilt djur, däribland uppgift om födelsedatum, födelsebesättning, löpnummer, ras och moderns identitet, samt alla hondjurs avkommor. Även djurets för- flyttningar och slakt- eller dödsdatum antecknas i registret. Registret är utformat i enlighet med bestämmelserna i parlamentets och rådets förordning (EG) nr 1760/2000 av om upprättande av ett system för identifiering och registrering av nötkreatur samt märkning av nötkött och nötköttsprodukter och om upphävande av rådets förordning (EG) nr 820/97. ningens bestämmelser kompletteras av föreskrifter som meddelats av . Syftet med registret är bl.a. att möjliggöra en effektiv smittspår- ning av smittsamma sjukdomar. För att ett nötkreatur ska få exporteras till ett EU- eller EES-land krävs ett nötkreaturspass, vilket bara kan utfärdas om det föreligger en korrekt registrering i . Bestämmelserna innebär bl.a. följande. –Djurägaren måste rapportera händelser (födsel, slakt, avlivning samt förflyttning) senast efter att händelsen inträffat. –Vid försäljning och slakt är både säljare och köpare skyldiga att rapportera händelsen. –Alla nötkreatur ska dagar efter födseln märkas med öron- brickor med födelsebesättningens produktionsplatsnummer samt ID-nummer. kontrollerar att registrering görs korrekt. är huvudman för slaktregistret. Slakterierna är skyl- diga att rapportera in alla djur som slaktats, inklusive vilt. Djursjukdata är databas över djursjukdomar. Data- basen grundar sig på veterinärernas inrapportering till verket av journalinformation, det vill säga diagnos, läkemedel och åtgärder per djurslag. Djursjukdatasystemet anses viktigt för arbetet med före- byggande djursjukvård på gårdsnivå och för att man ska få en bild av det totala hälsoläget i landet. Alla veterinärer ska rapportera sin kliniska verksamhet avseende läkemedelsbehandlingar och behandlingar av smittsamma djursjuk- domar hos nötkreatur, får, getter, renar, grisar, fjäderfän, fiskar och hägnat vilt. Rapporteringen ska göras inom en månad från behand- lingstillfället. Även vissa behandlingar av hästar med antibakteriella medel ska rapporteras . Från skickas djursjukdata bland annat vidare till branschorganisationen , som använder djursjukdata till underlag för avelsvärdering av tjurar. Djursjukdatasystemet är under översyn. Odling av fisk, kräftor eller blötdjur kräver tillstånd som meddelas av . I vissa fall krävs även dispens från för att få hålla vattenbruksdjuren i . Alla vattenbruk som har fått tillstånd ska finnas i det centrala vattenbruksregistret. Bestämmelser om vattenbruk finns bl.a. i för- ordningen (1994:1716) om fisket, vattenbruket och fiskerinäringen och i föreskrifter om djurhälsokrav för djur och produkter från vattenbruk (SJVFS 2014:4). är huvudman för fjäderfäregistret. Bestämmelserna om fjäderfän bygger på rådets direktiv /94/EG av om gemenskapsåtgärder för bekämpning av aviär influensa och om upphävande av direktiv /40/EEG samt rådets direktiv /66/EEG av om införande av gemenskapsåtgärder för bekämp- ning av newcastlesjuka. De svenska bestämmelserna finns i Statens jordbruksverks föreskrifter (SJVFS 2006:11) om registrering av an- läggningar med fjäderfän. Alla som har fjäderfä för kommersiellt bruk på sin anläggning ska anmäla det till registret. I detta sammanhang är fjäderfä, ankor, duvor, fasaner, gäss, gräsänder, höns, kalkoner, pärlhöns, rapphöns, struts- fåglar och vaktlar. Reglerna gäller alltså inte den som håller fjäderfä enbart för egen konsumtion eller användning, eller som husdjur. I registret finns dels allmänna uppgifter om produktionsplatsen, till exempel djurhållare, ägare och kontaktuppgifter, dels uppgifter om anläggningens verksamhet, till exempel art, produktionsmetod, maxkapacitet, antal hus och avdelningar samt var de ligger. Det följer av kommissionens genomförandeförordning (EU) 2015/262 av om fastställande av bestämmelser i enlighet med rådets direktiv /427/EEG och 2009/156/EG vad gäller meto- der för identifiering av hästdjur (förordning om pass för hästdjur) att medlemsstaterna är skyldiga att upprätta och hålla en central databas över hästdjur. är enligt 9 a § provtagnings- förordningen ansvarig för den svenska databasen och är enligt 9 b § samma förordning personuppgiftsansvarig för behandlingen av person- uppgifter i databasen. I den centrala hästdatabasen ska alla hästar som finns i längre än vara registrerade. Syftet med data- basen är att samla viss information om hästar i på ett ställe. Informationen kan sedan användas bl.a. för att få en bättre uppfatt- ning om hur många hästar som finns i , se hur hästar flyttas från och till och söka efter information om hästar baserat på till exempel chipnummer. Ett annat syfte är att förhindra att hästar som behandlats med läkemedel som inte är godkända för livsmedels- producerande djur slaktas för livsmedelsändamål. Bekämpning av bisjukdomar och biskadegörare regleras inte i epizooti- lagen utan i bisjukdomslagen och bisjukdomsförordningen (1974:212). Enligt ett bemyndigande i bisjukdomslagen får regeringen föreskriva vilka bisjukdomar och biskadegörare som ska bekämpas. Endast sjuk- domar och skadegörare som sprids genom smitta och som allvarligt kan skada biodling får omfattas. Av bisjukdomsförordningen fram- går att lagstiftningen ska tillämpas på tre sådana smittor (amerikansk yngelröta, varroakvalster och trakékvalster). När lagstiftningen kom till fanns inga av dessa smittor i landet. Lagstiftningen syftade till att ge myndigheterna redskap att genom långtgående åt- gärder utrota dem om de skulle påvisas. Varroakvalster och amerikansk yngelröta har etablerats i landet och har antagit föreskrifter om kontroll av dessa. Trakékvalster har inte påvisats hos bin i , men genom en föreskriftsändring har antagit bestämmelser om hur trakékvalster ska bekämpas om