sou · H8B38 · 2020-02-19 00:00:00 — genomförde en reform av myn- digheten för arbetsförmedling (Arbeidsmarkedsetaten) och myndig- heten för socialförsäkring (Trygdeetaten) samt kommunernas social- tjänst. Genom att bilda en gemensam organisation där ansvaret är delat mellan kommunerna och staten var syftet att skapa en samlad väg in till myndigheterna för medborgarna. skulle vara medborgarnas första kontakt med de olika verksamheterna. Till en början skulle alla NAV-kontor tillhandahålla ekonomisk social- hjälp, inklusive rådgivning och arbete med individuella planer som minimum. Ansvaret har sedan successivt utvidgats till att NAV-kon- toren även ska erbjuda kvalificeringsprogram och tillfälliga boenden. Det övergripande målet med reformen var att få fler personer i arbete och aktivitet samt att färre personer ska vara beroende av olika for- mer av bidrag.47 NAV-reformen har varit föremål för omfattande utvärdering, bl.a. i ett program som genomförts av forskningsråd. Det är svårt att få en tydlig bild av effekterna av en så pass omfattande re- 45Finansministeriet (2019), Slutrapport om landskaps- och vårdreformen. Erfarenheter av bered- ningsarbetet, lärdomar och slutsatser. 46Förkortningen NAV står för Ny Arbeids- og Velferdsforvaltning. 47NAV-reformen, /no/tema/pensjon-trygd-og-sosiale-tjenester/nav- reformen/id604957/. Generell förändring av kommunernas ansvar och uppgifter form, men statsminister framhöll 2016 – efter att reformen inleddes – ”Det är en reform som vi fortfarande måste göra ganska mycket med för att få de resultat vi önskar oss.”48 kom en statlig utredning med ett antal förslag på hur NAV skulle kunna utvecklas. Förslagen handlade bl.a. om större lokal frihet att anpassa tjänster till brukarnas behov, närmare kontakt med arbetsmarknad och arbetsgivare samt ett större fokus på brukarna.49 Ur demokratisynpunkt medför en generell överföring av ansvar för uppgifter inga principiella förändringar. Avståndet mellan väljarna och de förtroendevalda ökar vid en överföring av ansvaret för upp- gifter från den lokala till den regionala eller den statliga nivån. Väl- jarna har dock kvar sitt inflytande och sin möjlighet till ansvars- utkrävande i allmänna val, liksom . En oklar ansvarsfördelning mellan lokal, regional och statlig nivå kan dock innebära svårigheter för väljarna att utkräva ansvar. Stats- vetaren Gissur O. menar att ökad statlig styrning och ökad användning av riktade statsbidrag inom kommunernas verk- samheter, inte minst skolan, innebär att utrymmet för politikernas självständiga lokala prioriteringar minskar. Enligt gör det i sin tur att det blir oklart i väljarens ögon vem som i slutändan ansvarar för välfärdstjänsterna, vilket i förlängningen försvårar väl- jarnas genuint lokala ansvarsutkrävande.50 En generell flytt av ansvaret för uppgifter från den lokala nivån skulle också få konsekvenser för den kommunala självstyrelsen. I uttrycks en tydlig ambition att ska hålla fast vid den decentraliserade välfärdsmodellen, dvs. att kommunerna ska ha ett fortsatt omfattande ansvar för välfärds- tjänsterna (dir. 2017:13). Det kan tolkas som att inriktningen är att huvudmannaskapet för olika verksamheter inom välfärdsområdet ska ligga kvar på lokal nivå. 48Aftenposten, /norge/politikk/i/wrOQL/Solberg-om-Nav-reformen- Lite-vellykket-fordi-Nav-kontorene-fikk-for-liten-makt. 49Slutrapport från Ekspertgruppen (2015), Ett NAV med muligheter. 50Mörk, E., , G. och , L. (2019), Kommunernas framtid. , s. 149 ff. Generell förändring av kommunernas ansvar och uppgifter Den omfattande interkommunala samverkan inom bl.a. gymnasie- skola, räddningstjänst och överförmyndare kan tolkas som att många kommuner har bedömt att kommunen är för liten för att självstän- digt kunna driva verksamheterna på ett effektivt sätt. Det kan därför finnas skäl som talar för att vissa verksamheter har en mer regional än lokal logik. Ett generellt intryck vid genomgången av statliga utredningar ovan är att de har lett till få förslag till konkreta förändringar i an- svarsfördelningen, även om det ibland kommer upp sådana förslag i den politiska debatten. Exempel på områden som har debatterats är om staten ska ta över ansvaret för skolan och den högspecialiserade sjukvården. Argumenten för sådana förändringar handlar ofta om att ett statligt ansvar skulle göra skolan och sjukvården mer likvärdig, oavsett var i landet man bor. I utredningarna är det i stället snarare fokus på utökad samverkan eller t.o.m. krav på samverkan mellan kommuner eller mellan kommuner, region och stat. Lagstiftaren har ibland valt att låta flera nivåer vara huvudmän inom ett område men för olika uppgifter. Vid en sådan lösning kan det uppstå frågetecken i verksamheten, i gränssnittet mellan olika aktörers ansvarsområden. Det gäller t.ex. arbetsmarknadspolitiken, hälso- och sjukvården samt LSS. Diskussionen kan här handla om både fördelningen av ansvar och tydliggörande av ansvarsfördel- ningen mellan olika nivåer. En annan diskussion som förekommer är om kommunerna ska få en större roll som utförare inom ett verk- samhetsområde utan att huvudmannaskapet går över till kommunerna. En diskussion om överföring av ansvaret för vissa verksamheter behöver ta stor hänsyn till vilken befintlig kapacitet och kompetens som finns på de olika nivåerna. En överföring av exempelvis rädd- ningstjänst eller gymnasieskola till den regionala nivån skulle inne- bära att regionen tillförs en ny verksamhet där regionen i princip saknar kompetens. Det medför behov av att bygga upp ny kapacitet och kompetens inom dessa verksamhetsområden vilket är resurskrävande. En ytterligare försvårande faktor är att de största kommunerna inom många län kan ha en väl så hög kapacitet och kompetens som regionen. Ur en större kommuns perspektiv skulle därför en över- föring av ansvaret till den regionala nivån knappast kunna ses som en lösning som bidrar till en effektivare verksamhet. I direktiven1 anges att ska analysera i vilken ut- sträckning asymmetrisk ansvarsfördelning kan bidra till att stärka kommunernas förmåga att möta samhällsutvecklingen. har ett enhetligt kommunbegrepp. Den svenska kommunmodellen innebär att alla kommuner i huvudsak har samma uppgifter och följer samma lagstiftning, ansvarsfördel- ningen är symmetrisk. De undantag som finns är förhållandevis marginella och handlar främst om att enskilda kommuner kan ta över ansvaret för vissa uppgifter från statliga myndigheter eller från regionen. Begreppet symmetri används alltså i det här sammanhanget för att beskriva en situation där organ på samma nivå, t.ex. regioner och kom- muner, har samma ansvar, medan asymmetri avser avvikelser från denna princip. Symmetri eller asymmetri beskriv er därmed egenska- per i systemet, men får konsekvenser för enskilda kommuner.2 Det är viktigt att redan inledningsvis klargöra att när utredningen i följande avsnitt talar om ansvarsfördelning avses vilket organ som har ansvar för en uppgift gentemot väljarna. Även om själva utförandet av uppgiften lämnas över till ett annat organ eller en annan aktör, t.ex. ett mellankommunalt organ eller en privat utförare, ligger ansvaret fortfarande kvar hos den egna kommunens politiker. Vid asymmetrisk ansvarsfördelning är det alltså ansvaret för uppgifter som skiljer sig åt mellan kommunerna.3 Asymmetri behöver enligt inte alltid ske med tvång utan kan bygga på frivillighet för parterna. Det finns sådana exempel i dagens lagstiftning, t.ex. om kommunala lantmäterimyndig- heter och hemsjukvård (se avsnitt nedan). 2017:13, Stärkt kapacitet i kommunerna för att möta samhällsutvecklingen. 2Lidström, A. (2018), Asymmetrisk ansvarsfördelning på nivå, underlagsrapport till . Asymmetrisk ansvarsfördelning har vid ett antal tillfällen utgjort ett inslag i debatten om hur de ökande skillnaderna mellan kom- munerna och de krympande kommunernas bristande kapacitet ska hanteras. Skulle en lösning kunna vara att vissa kommuner får ett större ansvarsområde och andra kommuner ett mindre ansvarsområde? Asymmetri behandlades bl.a. i slutbetänkande.4 hade gett Statskontoret i uppgift att utreda prin- cipiella möjligheter med och hinder för asymmetrisk uppgiftsför- delning.5 Med utgångspunkt i Statskontorets analys konstaterade i sitt slutbetänkande att: …en mer utvecklad asymmetri inte skulle medverka till en överskådlig och tydlig samhällsorganisation, vare sig för medborgarna eller för sam- hället i stort. Att vissa kommuner skulle ha färre eller fler uppgifter än andra ter sig dessutom komplicerat, bland annat mot bakgrund av att kommunernas verksamhet till största delen finansieras av den egna kom- munalskatten. (SOU 2007:10 s. 83) Frågan om asymmetrisk ansvarsfördelning behandlas också i en forsk- ningsrapport om federalismens potential i . Här lyfts och behandlas frågan om många kommuner i skulle klara sina uppgifter på ett bättre sätt om de inte med nödvändighet behöver till- lämpa lagar och regler på precis samma sätt.6 Asymmetrisk ansvarsfördelning har också varit föremål för dis- kussion och debatt . publicerade SNS Konjunkturråd en rapport7 där författarna argumenterade för asym- metrisk ansvarsfördelning som dellösning för att stärka kommuner- nas kapacitet. Enligt direktiven8 har i uppdrag att närmare analysera konsekvenserna av att göra avsteg från den nuvarande ord- ningen där samtliga kommuner i princip har samma uppgifter. Det saknas erfarenheter av en mer omfattande och konsekvent genom- förd förändring av detta slag, både från och från övriga nor- diska länder, och därför är det enligt direktiven särskilt angeläget att analysera konsekvenserna närmare. Som redogörs för längre fram i texten (se avsnitt 16.1.2) hade dock det svenska kommunsystemet 4SOU 2007:10 Hållbar samhällsorganisation med utvecklingskraft. 5Statskontoret (2005), Asymmetrisk uppgiftsfördelning, 2005:24 6Karlsson, N. och Nergelius, J. (red.) (2007), Federalism på svenska. 7Mörk, E., , G. och , L. (2019), Kommunernas framtid. 2017:13 Stärkt kapacitet i kommunerna för att möta samhällsutvecklingen. tydliga inslag av asymmetri . Det bör påpekas att de svenska kommunerna hade ansvar för färre uppgifter jämfört med . Det är inte alltid en tydlig skiljelinje mellan vad som är samverkan och vad som är asymmetrisk uppgiftsfördelning. Ett exempel är kom- munalförbund. Dessa betraktas oftast som en samverkansform men vars rättsliga innebörd är att huvudmannaskapet och det rättsliga ansvaret för verksamheten övergår till kommunalförbundet. Enligt Statskontoret skulle därför ett kommunalförbund kunna betecknas som ett exempel på en asymmetrisk uppgiftsfördelning.9 behandlar däremot i sin underlagsrapport till Kommun- utredningen inte kommunalförbund som en form av asymmetri med hänvisning till att de kommunala beslutsfattarna i medlemskommu- nerna fortfarande har kvar ansvaret gentemot sina väljare.10 Av samma skäl anser inte heller utredningen att kommunalförbund ska beteck- nas som asymmetri. 16.1Exempel på asymmetrisk ansvarsfördelning 16.1.1Asymmetri i andra länder Asymmetri har främst använts i federala och regionaliserade länder, t.ex. , och i syfte att garantera inflytande för etniska grupper som är i minoritet nationellt men i majo- ritet i en viss del av landet. Kommunsystemen i , och präglas däremot i sin helhet av asymmetrisk ansvars- fördelning. är en regionaliserad enhetsstat med olika grad av själv- styre för de autonoma regionerna; på lokal nivå finns drygt 8 000 kom- muner och på nästa nivå finns 50 provinser. Som ett alternativ till kommunsammanläggningar införde genom kommunallagen en differentiering av de kommunala ansvarsområdena efter kommunstorlek. Denna asymmetriska princip har emellertid en längre historia och tillämpades redan i en kommunallag som antogs 1924.11 9Statskontoret (2005), Asymmetrisk uppgiftsfördelning, 2005:24 10Lidström, A. (2018), Asymmetrisk ansvarsfördelning på nivå, underlagsrapport till , s. 5. 11Ibid., s. 6. De autonoma regionerna kan utforma sina egna kommunsystem och därför har vissa regioner infört en nivå mellan nivå och provinsnivå. De spanska kommunerna har alltså tilldelats obligatoriska upp- gifter utifrån sin befolkningsstorlek och provinserna har i sin tur i uppdrag att samordna de uppgifter som de mindre kommunerna inte själva klarar att hantera. Vissa kommuner har helt lämnat över ansva- ret för uppgifter till provinserna medan andra har behållit ansvaret själva. Medborgarna i de kommuner som överlämnat en uppgift kan inte utkräva ansvar genom att rösta bort politiker som ansvarar för upp- giften. De spanska kommunernas verksamheter finansieras i huvud- sak genom bidrag från regionen och statsbidrag. Om en kommuns befolkningsmängd förändras sker inte någon omedelbar justering av uppgiftsportföljen, utan det sker endast om förändringen visar sig vara bestående.12 I finns cirka 6 200 kommuner; av dessa har färre än 1 000 invånare. De tjeckiska kommunerna är indelade i tre grupper. Den första gruppen i vilken av kommu- nerna återfinns, är landsbygdskommuner med få uppgifter; den andra gruppen består av 392 kommuner med auktoriserat kommunkontor; den tredje gruppen som består av 205 kommuner har utökade be- fogenheter. Den asymmetriska ansvarsfördelningen i syftar till att hantera de små kommunernas låga kapacitet att utföra upp- gifter, men det är också ett sätt för staten att i stället för att bygga upp en egen statlig administration på regional nivå för vissa upp- gifter, lägga över ansvaret för dessa uppgifter på större kommuner. I finns sedan kommunreformen 2007 ett exempel som påminner om en asymmetrisk relation där större kommuner kan sköta en verksamhet för mindre kommuners räkning. Små framför allt ö-kommuner, som inte slogs samman med andra kommuner i sam- band med kommunreformen fick då i stället en lagstadgad skyldighet att samarbeta med större kommuner kring vissa uppgifter inom områdena arbetsmarknad, rehabilitering, specialundervisning, natur- och miljöskydd och vissa sociala insatser. Formellt sett behåller den lilla kommunen ansvaret för uppgiften men utförandet överförs till 12Lidström, A. (2018), Asymmetrisk ansvarsfördelning på nivå, underlagsrapport till ; se även , A. (2003), Kommunsystem i . den stora.13 Det rör sig alltså egentligen inte om asymmetrisk ansvars- fördelning enligt den definition som används i kapitlet. I praktiken har valmöjligheterna och förhandlingsutrymmet för de små kommunerna i varit mycket begränsat eftersom det inte finns så många större kommuner i närheten av de aktuella mindre kommunerna, i synnerhet inte i närheten av de mindre öarna. Vad gäller övertagandet av uppgifter inom arbetsmarknadsområdet visar en utvärdering efter reformen att ö-kommunerna upplevde att de hade betalningsansvaret för en verksamhet som de inte hade kon- troll över. I praktiken tycks alltså arrangemanget ha minskat ö-kom- munernas möjligheter att själva ta ansvar för denna verksamhet gent- emot sina egna medborgare. Arrangemanget påminner därför i hög grad om en asymmetrisk relation där en större kommun ansvarar för verksamhet i en mindre.14 fram till kommunblocksreformen 1974 hade det svenska kommunsystemet tydliga inslag av asymmetrisk uppgiftsfördelning. Olika typer av kommuner hade olika uppgifter: landskommunernas huvudsakliga ansvarsområden var barn- och fattigvård, städerna hade ett mer omfattande ansvar som reglerades i de s.k. stadsstadgorna och köpingarna var en särskild kommuntyp för mindre städer som hade rätt till begränsad tillämpning av stadsstadgorna. Till dessa tre huvudsakliga kommuntyper tillkom också municipalsamhällen som kunde bildas inom landskommuner och som hade beskattningsrätt och självstyre i frågor som reglerades i de stadsstadgor som munici- palsamhällena tillämpade. De kyrkliga församlingarna hade fortsatt ansvar för kyrkliga frågor och även för skolväsendet innan det suc- cessivt överfördes till de sekulära kommunerna. Olikheterna inom kommunsektorn hanterades alltså genom att flera typer av kommuner infördes, där respektive typ av kommun hade sina specifika befogenheter och skyldigheter. Det var i grunden fråga om en asymmetrisk uppgiftsfördelning för olika typer av kommuner. 13Sandberg, S. (2018), Strukturella reformer riktade mot den kommunala nivån i , och 2000–2018, underlagsrapport till . Den nu existerande asymmetriska ansvarsfördelningen i rör ofta specialuppgifter för kommunerna, alltså inte de mer omfattande verksamheterna inom skola, omsorg och vård. Den asymmetriska ansvarsfördelningen är vidare inte enhetligt reglerad och i speciallag- stiftning har olika lösningar valts av lagstiftaren.15 Införande av asymmetri kan lagtekniskt lösas på olika sätt. En variant är att lagstiftaren direkt i lag tydligt anger vilka av kommu- nerna som har mer omfattande uppgifter. Ett annat sätt är att i lag- stiftning reglera ett ansökningsförfarande för kommuner som, om dessa vill, kan få ansvaret för vissa nya uppgifter tilldelat sig. En ytter- ligare variant är att i lag ange att huvudmannen kan välja att avtala med annan part (kommun, region eller stat) att överlämna ansvaret för upp- gifterna till denne. Kombinationer av dessa modeller används ibland, t.ex. i lagen (2009:724) om nationella minoriteter och minoritets- språk där vissa kommuner pekas ut som förvaltningsområden. Det finns även möjlighet för övriga kommuner att ansöka hos regeringen om att ingå i ett förvaltningsområde (se nedan). I den följande texten ges exempel på redan existerande asymmetri. Den omorganisation av lantmäteriverksamheten som beslutades innebar att huvudansvaret för fastighetsbildningen skulle vila på staten. För att underlätta samordningen med den kommunala hanteringen av plan- och byggärenden skapades möjlighet att inrätta kommunala myndigheter. har 39 av de större kommunerna beviljats detta och de svarar då för denna uppgift inom sitt territo- rium.16 Det är ett ansökningsförfarande där regeringen fattar beslut om tillstånd för en kommun att bilda en lantmäteri- myndighet. I lagen (1995:1393) om lantmäterimyndighet regleras förutsättningarna för att tillstånd ska beviljas.17 15Jämför Statskontoret (2005), Asymmetrisk uppgiftsfördelning, 2005:24. 16Totalt av befolkning bor i dessa kommuner och kommunala lantmäteri- myndigheter (KLM) står för av de samlade förrättningsintäkterna. I övriga landet sköts detta av Lantmäteriet som dock utövar tillsyn över den kommunala lantmäteriverk- samheten. Ett åttiotal kommuner har avtal med Lantmäteriet om att medverka i den statliga fastighetsbildningen (s.k. ). 17Se 1–3 §§ lagen (1995:1393) om lantmäterimyndighet. En kommun som inte längre vill svara för verksamheten vid en lantmäterimyndighet, ska anmäla detta till den statliga lant- mäterimyndigheten (Lantmäteriet). Kommunens tillstånd upphör att gälla som infaller närmast efter att förflutit sedan anmälan kom in till den statliga lantmäterimyndigheten. Det finns också möjlighet för regeringen att återkalla tillståndet.18 I förarbetena till lagen anges bl.a. att ett ansvar för fastighetsbild- ning som läggs på kommunen inte innebär någon begränsning av sta- tens övergripande ansvar för fastighetsbildning. Det bör därför inte uttryckas så som att statens ansvar delegeras till en kommun. Kom- munens ansvar omfattar inte annat än att de bestrider kostnaderna19 för verksamheten och gör det möjligt för myndigheten att bedriva verksamheten effektivt och i organisatoriskt lämplig form.20 Det hand- lar alltså här om självförvaltning i hög grad. kan, om kommunfullmäktige begär det, överlåta till en kommun att utöva tillsyn enligt miljöbalken.21 Även detta berör dock i praktiken endast de större kommunerna. eller reger- ingen, beroende på vem som tar beslut om återkallelse, ska återkalla tillsynen om de förutsättningar som krävs för överlåtelsen enligt miljö- tillsynsförordningen är uppfyllda. Lagen (2004:629) om trängselskatt trädde i kraft . Syftet med trängselskatten är i första hand att minska biltrafiken och därmed trängseln på vägarna.22 Avsikten är också att intäkterna ska användas för att finansiera investeringar i väginfrastruktur.23 Träng- selskatten infördes på försök i . Sedan systemet hade utvärderats beslutade att införa 18Se 7 och 8 §§ lagen (1995:1393) om lantmäterimyndighet. 19Bestrider innebär här bekostar. 1995/96:78 s. 45. 21Se 26 kap. 3 § och miljötillsynsförordningen (2011:13). 2003/04:145 s. 30; prop. 2009/10:189 s. 7 f. 2006/07:109 s. 26 ff. och prop. 2009/10:189 s. 16. trängselskatt i fr.o.m. . har trängselskatt införts även i . Förvaltningsområdena för finska, meänkieli och samiska I finns också inslag av asymmetri baserat på språkliga skill- nader genom att vissa kommuner utgör förvaltningsområden för minoritetsspråken finska, meänkieli (tornedalsfinska) och samiska. Lagen (2009:724) om nationella minoriteter och minoritetsspråk (minoritetslagen) trädde i kraft . I samband med minoritetslagens tillkomst konstaterade regeringen att behovet av att kunna använda finska, meänkieli och samiska i dom- stolar och i kontakt med förvaltningsmyndigheter samt helt eller delvis i förskoleverksamhet och äldreomsorg fick anses vara störst i de geografiska områden där språken använts av hävd och fortfarande används i tillräcklig omfattning. En geografisk tillämpning av reglerna innebar också enligt regeringen en markering av språkens särskilda betydelse och historia i dessa områden och kan också leda till att den kultur och historia som hänger samman med språken i dessa om- råden lyfts fram (prop. 1998/99:143 s. 40). Det infördes därför bestäm- melser i lagen om särskilda rättigheter i de kommuner som ingick i förvaltningsområdena för finska, meänkieli och samiska. Dessa kom- muner anges i lagen.24 Även andra kommuner än de som anges i lagen kan efter ansökan få ingå i ett förvaltningsområde för finska, meän- kieli eller samiska. Beslut att en kommun ska få ingå i ett förvaltnings- område fattas av regeringen. En kommun som ingår i ett förvaltnings- område efter beslut av regeringen kan även ansöka hos regeringen om utträde ur förvaltningsområdet. Regeringen får dock endast besluta om utträde om det finns synnerliga skäl.25 I kommuner som ingår i förvaltningsområdet ska de nationella minoriteterna kunna använda sitt språk i kontakt med myndigheter, både skriftligt och muntligt. Förvaltningsmyndigheter ska se till att det finns personal som behärskar språket eller språken. Kommunen ska också kunna erbjuda förskola och äldreomsorg på minoritets- språken.26 De kommuner som ansluts till förvaltningsområdena får 24Se 6 § lagen (2009:724) om nationella minoriteter och minoritetsspråk. 25Se 7 § lagen (2009:724) om nationella minoriteter och minoritetsspråk. 26Se 8, 17 och 18 §§ lagen (2009:724) om nationella minoriteter och minoritetsspråk. ett statsbidrag baserat på antalet invånare i kommunen. En kommun som ingår i två eller flera förvaltningsområden får ett tilläggsbelopp. var 64 kommuner förvaltningskommuner för finska, 22 kommuner för samiska och 7 kommuner för meänkieli. I finns en kommun, , som även ansvarar för frågor som i andra län hanteras av regionen, det gäller hälso- och sjukvård, tandvård, folkhögskola, vissa kulturfrågor och vissa frågor som rör regional utveckling. Orsaken till detta är särskilda geogra- fiska förhållande. Ansvaret för kollektivtrafiken i ett län kan läggas på antingen bara regionen, på kommuner i samverkan eller på kommuner och regio- ner i samverkan. Syftet med ett sådant system är att låta de berörda själva hitta en lösning som passar respektive län. Enligt lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshind- rade, LSS, är regionerna huvudmän för insatsen rådgivning och annat personligt stöd medan kommunerna är huvudmän för övriga insat- ser, i den mån regioner och kommuner inte kommit överens om något annat. En region och en kommun som ingår i regionen får nämligen sluta avtal om att ansvar för en eller flera uppgifter enligt LSS över- låts från regionen till kommunen eller från kommunen till regionen.