sou · H8B362 · 2020-11-12 00:00:00 — Offentlig kontroll och hälsoövervakning avseende vattenbruk utförs av enligt föreskrifter om djurhälsokrav för djur och produkter från vattenbruk (SJVFS 2014:4), som meddelats med stöd av provtagningslagen. Vattenbruk och vattenbruksdjur kan dock även omfattas av epizootilagen när det gäller infektiös lax- anemi, viral hemorrhagisk septikemi, infektiös hematopoietisk nekros, vårviremi hos karp och de flesta serotyper av infektiös pankreas- nekros. Vissa sjukdomar och smittämnen hos vattenlevande djur är dessutom anmälningspliktiga enligt föreskrifter som meddelats med stöd av provtagningslagen (SJVFS 2012:24). Ärenden om tillstånd till bedrivande av vattenbruk och förflyttning av vattenlevande djur prövas av . har ansvar för att pröva ärenden om tillstånd till vilthägn och för att föra register över tillståndspliktiga hägn. Lagen om kontroll av husdjur handlar till stora delar om frivillig hälsokontroll som anordnas av organisationer på jordbruksnäringens område. Offentlig kontroll och uppgifter som ankommer på en behörig myndighet enligt de EU-bestämmelser som lagen komplet- terar utförs av , förutom i vissa särskilt uppräknade fall där länsstyrelserna utövar offentlig kontroll och även är behörig myndighet. SVA är en expert- och beredskapsmyndighet som bl.a. lämnar förslag till den nationella övervakningsplanen och som har ett labo- ratorium där det genomförs ett stort antal analyser i syfte att t.ex. diagnostisera smittsamma djursjukdomar. SVA:s roll är risk- värderande och rådgivande; som nationellt veterinärmedicinskt referenslaboratorium och genom att upprätthålla vaccinberedskap inom området. Beredskapens syfte är att SVA effektivt ska kunna utreda och motverka utbrott av allvarliga smittsamma djursjukdomar och smittämnen i i samarbete och samverkan med andra aktörer, så att kan bibehålla önskat smittstatus till en rimlig kostnad för samhället. SVA:s tjänsteman i beredskap (TiB) finns tillgänglig dygnet runt till stöd för och fältveteri- närer vid misstanke om en allvarlig smittsam djursjukdom. Vid sidan av , och kommunerna är SVA be- hörig myndighet enligt artikel 3.2 i zoonosdirektivet och enligt arti- kel 3.1 i EU:s zoonosförordning. Zoonotiska sjukdomar kan spridas från djur till människor via livs- medel, varför det finns en koppling mellan djurhälsolagstiftningen och livsmedelslagstiftningen. Livsmedelslagen syftar till att säkerställa en hög skyddsnivå för människors hälsa och för konsumenters intressen när det gäller livs- medel. Lagen gäller alla stadier av produktions-, bearbetnings- och distributionskedjan för livsmedel. Vad som är ett livsmedel framgår av artikel 2 i och rådets förordning (EG) nr 178/2002 av om allmänna principer och krav för livsmedelslagstiftning, om inrättande av Europeiska myndig- heten för livsmedelssäkerhet och om förfaranden i frågor som gäller livsmedelssäkerhet. Livsmedelslagen kompletterar sådana bestäm- melser i EU-förordningar som har samma syfte som lagen och som faller inom lagens tillämpningsområde. Regeringen ger i till känna vilka grundförordningar som avses. Merparten av det materiella regelverket på livsmedelsområdet finns i dessa EU-bestämmelser. Livsmedelslagen innehåller dock vissa bemyndiganden om rätt att meddela föreskrifter om bl.a. förbud eller villkor för handhavande, införsel till landet eller utsläppande på marknaden av livsmedel. Sådana föreskrifter finns bl.a. i livsmedels- förordningen (2006:813) när det gäller krav på anmälan vid förekomst av salmonella eller vid utbrott av matförgiftning som orsakats sjuk- domsalstrande bakterier. I livsmedelslagen finns vidare bestämmel- ser om kontrollmyndigheter och deras befogenheter för att kunna utöva offentlig kontroll, straffbestämmelser och bestämmelser om överklagande m.m. Lagen kompletteras bl.a. av livsmedelsförordningen och av myn- dighetsföreskrifter. Bestämmelser om kontroll finns även i förord- ningen (2006:812) om offentlig kontroll av livsmedel som impor- teras från ett tredje land och förordningen (2011:1060) om kontroll vid export av livsmedel. Enligt livsmedelslagen ska den offentliga kontrollen av livsmedels- lagstiftningen följs utövas av , länsstyrelserna, andra statliga myndigheter och kommunerna i enlighet med vad regeringen bestämmer. Den närmare ansvarsfördelningen mellan myndighet- erna anges i huvudsak i livsmedelsförordningen. Kommunerna utför offentlig kontroll i t.ex. livsmedelsbutiker och restauranger. Läns- styrelserna ansvarar för den offentliga kontrollen av livsmedels- företagens anläggningar i primärproduktionen. utför offentlig kontroll av livsmedelsföretagare som bedriver verk- samhet som omfattas av vissa särskilda hygienregler, exempelvis slakterier. Det är vidare ansvar att kontrollera livsmedel som ska föras in över en gränskontrollstation från ett tredje land. ansvarar även för att samordna övriga kontrollmyndigheter och ge stöd, råd och vägledning till dessa. Livs- medelsverket har vidare rätt att, efter bemyndigande från regeringen, meddela föreskrifter om offentlig kontroll. Den offentliga kontrollen av att bestämmelserna om livsmedel följs är riskbaserad och ska utföras regelbundet och så ofta som är lämpligt med hänsyn tagen till bl.a. företagens egenkontroll och myndighetens tidigare erfarenheter. För slakterier och vilthanterings- anläggningar utövas kontroll kontinuerligt när verksamhet bedrivs. En viktig del av kontrollen vid slakt är att besiktiga djur före slakt, för att bl.a. se att de inte uppvisar några sjukdomstecken. Efter slakt besiktigas slaktkropparna och slaktbiprodukterna för att bedöma om det finns faktorer som gör köttet otjänligt som livsmedel. Gränskontroll av produkter av animaliskt ursprung som är avsett som livsmedel samt vissa icke animaliska livsmedel genomförs av på särskilda gränskontrollstationer. Vid kontrollen kontrolleras bl.a. att medföljande veterinärintyg eller motsvarande dokument och eventuella andra dokument överensstämmer med gällande importvillkor och uppgifter om sändningen. 3.4Smittskyddsregleringen ur ett djurhälsoperspektiv Eftersom vissa djursmittor kan överföras till människor finns det en koppling mellan djurhälsolagstiftningen och smittskyddslagstift- ningen. I djurhälsolagstiftningen framgår kopplingen bl.a. genom att det i epizootilagen ställs krav på att , Folkhälso- myndigheten och smittskyddsläkaren ska underrättas vid misstanke om epizootisk sjukdom som kan överföras till människor (3 a § andra stycket epizootilagen). Om ett fall av salmonella konstateras ska inte bara underrätta SVA och distriktsveterinären, utan även , , smittskydds- läkaren och den eller de kommunala nämnder som utför uppgifter inom miljö- och hälsoskyddsområdet (3 § tredje stycket zoonos- lagen). Salmonella orsakar ofta inte sjukdom hos djur, men kan däremot ge upphov till relativt allvarliga symtom hos människor. Smittskyddslagen (2004:168) reglerar smittskyddet för människor. Lagen omfattar smitta från objekt men däremot inte åtgärder mot objekt i miljön. I lagen definieras smittsamma sjukdomar som sjuk- domar som kan överföras till eller mellan människor och som kan innebära ett inte ringa hot mot människors hälsa. Vissa smittsamma sjukdomar definieras som antingen allmänfarliga eller samhälls- farliga. Med allmänfarliga sjukdomar menas smittsamma sjukdomar som kan vara livshotande, innebära långvarig sjukdom eller svårt lidande eller medföra andra allvarliga konsekvenser. Samhällsfarliga sjukdomar är allmänfarliga sjukdomar som kan få en spridning i sam- hället som innebär en allvarlig störning eller överhängande risk för en allvarlig störning i viktiga samhällsfunktioner och som kräver extra- ordinära smittskyddsåtgärder. I smittskyddsförordningen (2004:255) anges ytterligare smittsamma sjukdomar som ska anmälas enligt smittskyddslagen, s.k. anmälningspliktiga sjukdomar. har meddelat föreskrifter om att vissa smittsamma sjukdomar ska vara smittspårningspliktiga enligt smittskyddslagen. Smittskyddslagen gäller i första hand åtgärder som ska förhindra spridning av smitta från person till person och åtgärder som riktar sig till människor. Reglerna kompletteras av bestämmelser i miljö- balken (1998:808) om objektburen smitta. Med objektburen smitta avses sjukdomar och smittämnen som kan spridas mellan ett objekt och en människa. Ordet objekt omfattar inte bara föremål såsom livsmedel och olika slags anläggningar utan även vilda och hållna djur. Här finns alltså en viss överlappning med djurhälsolagstift- ningen, livsmedelslagstiftningen och lagstiftningen om animaliska biprodukter. Bestämmelserna om objektburen smitta finns i 9 kap. 15 § miljö- balken och innebär ett ansvar för kommunen att ingripa i vissa fall om den får uppgifter som tyder på en smittkälla i miljön. Vid misstanke om att ett sällskapsdjur som innehas av privatperson eller ett objekt bär på en allvarlig smittsam sjukdom som kan föras över till människor, ska kommunen vidta de åtgärder som behövs för att spåra smittan och undanröja risken för smittspridning. Med sällskapsdjur avses i första hand djur som hålls i människans bostad. Sällskapsdjur som är föremål för yrkesmässig uppfödning eller yrkesmässig försäljning faller utanför tillämpningsområdet. Med allvarlig smittsam sjukdom menas enligt förarbetena exempelvis vissa av de smittsamma sjukdomar som i smittskyddslagen betecknas som allmänfarliga sjukdomar. Det anges vidare att även vissa andra smitt- samma sjukdomar bör kunna betecknas som allvarliga i mening, t.ex. legionella och papegojsjuka. De åtgärder som avses är såväl utrednings- som bekämpningsåtgärder. 2003/04:30 s. 248 och 249.) I de flesta fall är det smittskyddsläkaren som underrättar kom- munen om förhållanden som han eller hon bedömer påkallar åtgärder från kommunens sida. Smittskyddsläkaren kan aktualisera smitt- skyddsansvaret hos olika berörda myndigheter . Ett sådant förfarande kan bli aktuellt t.ex. vid ett utbrott där flera objekt är tänkbara som smittkälla. Kommunens ansvar för att vidta åtgärder inträder senast när den fått kännedom om förhållanden som den bedömer påkallar ett ingripande. Om det är nödvändigt för att förhindra spridning av sjukdomen får kommunen låta förstöra föremål av personlig natur och låta avliva sällskapsdjur som innehas av privatpersoner. Regeringen räknade vid införandet av bestämmelserna att man endast mycket sällan skulle behöva utnyttja åtgärden att avliva sällskapsdjur, eftersom smitt- spridning bör kunna förhindras på andra sätt (prop. 2003/04:30 s. 249). Ett samråd med smittskyddsläkaren bör alltid föregå en sådan åtgärd. Den som har drabbats av ett beslut om förstörande av föremål eller om avlivning har rätt till skälig ersättning av kommunen. Bestämmelserna om kommunernas ansvar enligt för utredning och bekämpande av smitta eller sjukdom hos sällskaps- djur, gäller inte om åtgärder vidtas enligt livsmedelslagen, provtag- ningslagen, epizootilagen eller zoonoslagen. Konflikter mellan djurhälsolagstiftningen och Det har uppmärksammats att det i vissa fall av smittskyddsskäl inte är möjligt att efterleva både epizootilagstiftningen och . Från smittskyddssynpunkt kan det t.ex. vara nödvändigt att om- händerta sjukdomsdrabbade döda djur på eller i närheten av den drabbade gården. Omhändertagandet kan då ske exempelvis genom nedgrävning i en epizootigrav, förbränning i mobil anläggning eller genom eldning över öppen låga. Om regler ska tillämpas skulle det krävas ett särskilt tillstånd enligt 9 kap. för ett sådant omhändertagande. är det av avgörande betydelse att bekämpningsåtgärder vid ett utbrott av en epizootisjukdom kan genomföras snabbt och effektivt så att smittspridning kan förhindras. och har gjort bedömningen att principen om lex specialis är tillämplig. Det innebär att en special- lagstiftning som epizootilagstiftningen går före en allmän lagstiftning som , om kraven i de två lagarna är oförenliga. Tidigt i EU:s historia sågs ett behov av gemensamma regler på djur- hälsoområdet, bl.a. för att underlätta handeln med djur och djur- produkter. Länderna ställde t.ex. krav på frihet från zoonoserna tuberkulos och brucellos vid handel med nötkreatur men reglerna skilde sig åt när det gäller hur smittfriheten skulle dokumenteras genom veterinärundersökningar, intygsformulär m.m. antogs gemensamma regler om djurhälsokrav vid handel med nöt- kreatur och svin (direktiv /432/EEG)5. Därefter följde handelsregler även för andra djurslag och även regler om bekämp- ning av olika smittor, där det fanns ett gemensamt intresse av utrot- ning. Stora delar av lagstiftningen som berör djurhälsa är harmo- niserad på unionsnivå. EU-regleringen omfattar mer än 50 grund- läggande direktiv och förordningar. Totalt finns på området cirka 400 EU-rättsakter. I ett antal direktiv anges vilka djurhälsokrav som medlems- staterna ska ställa vid införsel av djur och djurprodukter från andra länder för att förhindra smittspridning. Syftet med dessa direktiv är att försäkra att djur och produkter som förs in i unionen eller som förekommer i handeln mellan EU-länder inte bär på vissa smitt- ämnen. Ett annat syfte är att förhindra att medlemsstaterna använder djurhälsokrav som otillbörliga handelshinder. Direktiven medger att medlemsstater som kan dokumentera frihet från, eller som har utrot- ningsprogram för, vissa andra sjukdomar än de som särskilt anges i direktiven efter ansökan hos kommissionen får ställa införselkrav även med avseende på dessa sjukdomar, s.k. tilläggsgarantier. EU:s lagstiftning om djurhälsokrav vid handel med djur genom- förs i i föreskrifter från som antagits med stöd av bemyndiganden i förordningen om införsel av levande djur m.m. EU-lagstiftningen omfattar även ett antal direktiv med bestäm- melser om skyldigheter för medlemsstaterna att vidta åtgärder för att utrota olika sjukdomar och smittämnen. Dessa direktiv har antagits och varje direktiv reglerar i princip en sjuk- 5Rådets direktiv av om djurhälsoproblem som påverkar handeln med nöt- kreatur och svin inom gemenskapen. Vissa av sjukdomarna förekommer i delar av unionen medan andra sjukdomar normalt inte finns i unionen. För sjukdomar som finns i delar av unionen syftar bestämmel- serna i direktiven till att de ska utrotas i hela unionen. Sådana sjukdomar är bl.a. bovin tuberkulos, brucellos och enzootisk bovin leukos hos nötkreatur. Länder där dessa smittor finns är skyldiga att bekämpa dem genom kontrollprogram som ska vara godkända av . Kontrollprogrammen medfinansieras av EU. Länder som är fria från dessa smittor är skyldiga att bedriva över- vakning för att dokumentera friheten och kan då få status som t.ex. brucellos-fritt land. Vid handel med nötkreatur mellan länder krävs dokumentation om frihet från dessa tre sjukdomar. När det gäller sjukdomar som normalt inte finns i EU syftar bestämmelserna till att försäkra att eventuella utbrott snabbt upp- täcks och att omedelbara åtgärder sätts in för att snabbt utrota dem. Direktiv finns bl.a. om bekämpning av klassisk svinpest, afrikansk svinpest, mul- och klövsjuka, newcastlesjuka hos fjäderfä, fågelinfluensa och blåtunga. EU medfinansierar medlemsstaternas bekämpnings- åtgärder vid utbrott av sådana sjukdomar. antog EU den s.k. TSE-förordningen6 om förebyggande, kontroll och utrotning av sjukdomar inom gruppen transmissibla spongiforma encefalopatier (TSE-sjukdomar). Dessa är sjukdomar som uppträder i olika varianter såväl hos människa som hos djur och som kännetecknas av en nedbrytning av hjärnans vävnader vilket leder till döden. Bland TSE-sjukdomarna ingår sjukdomar som (CJD) och kuru hos människa, Bovine Spongiform Encephalopathy (BSE) även kallad galna-ko-sjukan hos nötkreatur, scrapie hos får och get samt Chronic Wasting Disease (CWD) hos hjortdjur. Sjukdomarna orsakas av smittämnen som kallas prioner och som är onormalt veckade proteiner. TSE-förordningen kom till som en följd av BSE-krisen , då ett samband upptäcktes mellan BSE hos kor och en ny variant av människans TSE-sjukdom CJD, s.k. variant Creutzfeldt- 6Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 999/2001 av om fast- ställande av bestämmelser för förebyggande, kontroll och utrotning av vissa typer av trans- missibel spongiform encefalopati. (vCJD). Förordningen omfattar bl.a. åtgärder för att förhindra spridning av prioner via foder och animaliska biprodukter och för att försäkra att prioner inte kan förekomma i livsmedels- kedjan. Bestämmelser om bekämpning av salmonella finns bl.a. i Europa- parlamentets och rådets förordning (EG) nr 2160/2003 om bekämp- ning av salmonella och vissa andra livsmedelsburna zoonotiska smittämnen. Förordningen omfattar fastställande av mål för att minska prevalensen av vissa zoonoser i djurpopulationer, godkänn- ande av särskilda bekämpningsprogram som utarbetats av medlems- staterna och livsmedels- och foderföretag och antagande av särskilda bestämmelser om vissa bekämpningsmetoder. Förordningen tillämpas inte på bl.a. primärproduktion för privat bruk. Förordningen omfattar bestämmelser för vissa serotyper av salmo- nella. Bestämmelserna ska tillämpas på populationer av svin och fjäderfä. Den ålägger medlemsstaterna att fastställa nationella kontroll- program som ska löpa kontinuerligt och omfatta en sammanhäng- ande tidsperiod . De nationella kontrollprogrammen ska göra det möjligt att påvisa zoonoser och zoonotiska smittämnen enligt krav i förordningen, fastställa de skyldigheter som åligger behöriga myndigheter, livsmedelsföretagare och foderföretagare, ange vilka bekämpningsåtgärder som ska vidtas och göra det möjligt att utvärdera förbättringar m.m. De nationella programmen ska täcka in hela kedjan från foderproduktion och primärproduktion av djur till bearbetning och beredning av livsmedel av animaliskt ursprung. Det framgår av artikel 7 i förordningen att livsmedels- och foderföretag, eller organisationer som företräder sådana företag, får införa kon- trollprogram som i möjligaste mån ska omfatta alla led i produk- tionen, bearbetningen och distributionen. Om företagen eller orga- nisationerna vill att kontrollprogrammen ska ingå i ett nationellt kontrollprogram ska de lämna in dessa för godkännande till den behöriga myndigheten. Programmen får godkännas om den behöriga myndigheten bedömer att de uppfyller förordningens krav och målen i det berörda nationella kontrollprogrammet. Nationella bestämmelser om sådana frivilliga kontrollprogram finns i lagen om kontroll av husdjur m.m. och föreskrifter som har meddelats med stöd av den lagen. Bestämmelser som rör salmonella och vissa andra zoonoser finns även i EU:s zoonosdirektiv. Som framgått tidigare finns det en möjlighet enligt EU- rätten för medlemsstater som kan dokumentera frihet från eller som har utrotningsprogram för vissa sjukdomar att efter ansökan hos kommissionen få ställa särskilda krav vid införsel med avseende på dessa, s.k. tilläggsgarantier. I samband med anslutningsförhandling- arna inför EU-medlemskap ansökte om tilläggsgarantier för sammanlagt 25 sjukdomar hos nötkreatur, får, getter, svin, fjäderfä och vattenbruksdjur. beviljades tilläggs- garantier för sju av sjukdomarna: nötkreaturssjukdomen infektiös bovin rinotrakeit, grissjukdomen Aujezskys sjukdom, fjäderfäsjuk- domarna egg drop syndrome och rhinotracheitis samt fisk- sjukdomarna vårviremi, infektiös pankreasnekros och bakteriell njur- sjukdom. Två av ansökningarna om tilläggsgarantier har av dragits tillbaka. Det gäller fisksjukdomarna yersinios och furunkulos. Vad gäller övriga 16 ansökningar har kommissionen varken beviljat tilläggsgarantier eller avslagit ansökningarna. Av de 16 sjuk- domarna är det två som anses mycket högt prioriterade av Jord- bruksverket, SVA och näringen. Det gäller idisslarsjukdomen para- tuberkulos och grissjukdomen porcine reproductive and respiratory syndrome (PRRS). Kommissionen inledde 2012 ett överträdelseärende mot gällande införselföreskrifternas krav på paratuberkulosprovtagning, som enligt kommissionen är i strid mot direktiv /432/EEG om djurhälsovillkor för handel med nötkreatur och svin. Detta skedde efter en skriftväxling mellan kommissionen och den svenska reger- ingen som hade pågått . Kommissionen avslutade ären- det 2019. I samband med inträde i EU utarbetade i samarbete med SVA och ett dokument som be- skriver den svenska salmonellakontrollen, de s.k. salmonellakontroll- programmen. Programmen godkändes av kommissionen och utgör grunden för de svenska s.k. salmonellagarantierna. Dessa garantier innebär att endast färskt och fryst kött från nöt, svin och fjäderfä, ägg från fjäderfä och levande fjäderfä som genom provtagning har visats vara fria från salmonella får sändas till från andra med- lemsstater i EU. I EU:s zoonosförordning anges att antagandet av förordningen inte bör ha några konsekvenser för de tilläggsgarantier som bl.a. fick vid anslutningen. 3.5.5Översyn av EU:s djurhälsolagstiftning inledde en översyn av djur- hälsolagstiftningen bl.a. för att utvärdera resultaten av gjorda insatser och fastställa vilken inriktning som bör gälla . Som skäl för översynen angavs bl.a. de förödande sociala och ekonomiska konsekvenser som utbrott av sjukdomar som klassisk svinpest och mul- och klövsjuka hade haft inom EU . Syftet var bl.a. att försäkra att ekonomiska resurser skulle användas på bästa sätt och att förenkla lagstiftningen. Baserat på utvärderingen lade kommissionen fram en ny strategi för djurhälsa för Europeiska unionen (KOM[2007)]539). Strategin fick underrubriken “Det är bättre att förebygga än att behandla”. presenterade kommissionen även en hand- lingsplan för genomförandet av arbetet med den nya djurhälso- strategin (KOM]2008)545 slutlig). Enligt handlingsplanen skulle en ny ramlag om djurhälsa tas fram och befintlig lagstiftning skulle ses över och anpassas till den nya ramlagen. Den nya lagstiftningen skulle vara utformad så att det skapades incitament för lantbrukarna att genom smittskyddsåtgär- der förhindra sjukdomsutbrott. presenterade kommissionen ett utkast till ny djurhälsolag i form av en förordning. Efter diskussioner vid arbets- gruppsmöten under kommissionen och efter ett antal revideringar överlämnade kommissionen ett förslag till förord- ning om överförbara djursjukdomar till rådet och . Förordningsförslaget ingick i ett paket tillsammans med förslag till tre ytterligare förordningar om växtskydd, utsäde respektive offent- liga kontroller inom växt-, djur- och livsmedelsområdet. Kommissionens förslag blev föremål för förhandlingar mellan medlemsstaterna i rådsstrukturen samt inom . Ett antal ändringar föreslogs och slutligen kunde förordning 2016/4297 (nedan kallad EU:s djurhälsoförordning eller djurhälsoförordningen) antas av rådet och . En övergripande redogörelse för förordningens innehåll finns i kapitel 4. 7Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2016/429 av om överför- bara djursjukdomar och om ändring och upphävande av vissa akter med avseende på djurhälsa (”djurhälsolag”). 4 De nya EU-bestämmelserna EU:s nya djurhälsoförordning1 utgör ett övergripande horisontellt ramverk under vilket detaljerade bestämmelser kommer att antas, och i vissa fall redan har antagits, av kommissionen. Många av de bestämmelser som gäller enligt befintliga förord- ningar, direktiv och beslut förväntas bli kvar , men då i form av delegerade akter och genomförandeakter antagna av kom- missionen enligt bemyndiganden i förordningen i enlighet med artik- larna 290 och 291 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt. Djurhälsoförordningen ska med några undantag tillämpas , då den kommer att ersätta ett stort antal beslut, direktiv och förordningar. När det gäller förflyttning av säll- skapsdjur utan kommersiellt syfte ska dock nuvarande rättsakter fort- sätta att gälla till och med i stället för motsvarande delar av förordningen. Djurhälsoförordningen kommer inte att ersätta samtliga nu gäll- ande EU-rättsakter på djurhälsoområdet. Den s.k. TSE-förordningen2 om bekämpning av BSE (galna kosjukan) och liknande sjukdomar kommer att fortsätta att gälla även när djurhälsoförordningen har