sou · H8B374 · 2020-12-15 00:00:00 — Om en förundersökning i ett mål med frihetsberövade har kommit så långt att det enda som återstår är att fatta beslut i frågan om åtal ska väckas kan den situationen uppstå att tiden inom vilken åtal enligt domstolens föregående häktningsbeslut ska väckas infaller medan den permanenta avdelningen överväger vilket beslut den ska fatta. Det blir en fråga för domstolen att ta ställning till om utred- ningen bedrivs så skyndsamt som möjligt i det enskilda fallet och om det är motiverat med fortsatt häktning. Problemet ska dock inte överdrivas, eftersom det kan förväntas att den handläggande europe- iska delegerade åklagaren, som ju är väl bekant med det svenska re- gelverket, håller den permanenta avdelningen underrättad om de ris- ker som det kan vara förenat med att avvakta med beslut i fråga om åtal. När det gäller artikel 36.1 och 36.2 krävs inga ytterligare över- väganden. Artikel 36.7 är en behörighetsregel för de europeiska delegerade åklagarna, som ger dem möjlighet att överklaga ett domstolsavgö- rande utan den permanenta avdelningens instruktioner. Det gäller dock bara om sådana instruktioner skulle göra det omöjligt att iaktta fristen som gäller för överklagande. För svenskt vidkommande sak- nar bestämmelsen i allt väsentligt betydelse, då den bara rör Eppos interna verksamhet. Det är emellertid viktigt att uppmärksamma hovrätterna och, i förekommande fall, även på att den europeiska delegerade åklagarens behörighet är temporär, efter- som det alltid krävs ett godkännande från den permanenta avdel- ningen i efterhand för att vidhålla överklagandet. Det kan således uppstå behörighetsfrågor även i överrättsproces- sen. Mot bakgrund av att en europeisk delegerad åklagaren enligt ar- tikel 36.7 är behörig att agera till dess att den permanenta avdel- ningen har lämnat sina instruktioner torde det inte uppstå några situationer där han eller hon saknar rätt att överklaga. Det finns där- med inget behov av att införa ett krav på överrätterna att särskilt kontrollera den europeiska delegerade åklagarens behörighet att överklaga (jfr t.ex. 51 kap. 7 § ). Uppstår frågan om behörighet får emellertid den europeiska delegerade åklagaren, på motsvarande sätt som när han eller hon väcker åtal, vara beredd att styrka sin behörighet. Om den permanenta avdelningen beslutar att den europeiska delegerade åklagaren ska återkalla överklagandet, ska återkallelsen göras enligt reglerna i . Följden blir densamma som när ett överklagande i ett nationellt mål återkallas. Det som har sagts om överklagande avser såväl överklagande av domar och slutliga beslut som beslut under rättegången. Utred- ningen återkommer till möjligheten enligt svensk rätt att överklaga till i avsnitt 13.5.3. Enligt sista meningen i artikel 36.7 är artikeln också tillämplig när den handläggande europeiska delegerade åklagaren enligt nationell lagstiftning intar en ståndpunkt under domstolsförfarandet som skulle leda till att ärendet avskrivs. Det motsvaras i av åkla- garens möjlighet att lägga ned åtalet under domstolsprocessen. När ett åtal läggs ned på grund av att det inte finns tillräckliga skäl att anse att den tilltalade är skyldig till brott, har han eller hon enligt 20 kap. 9 § andra stycket rätt att begära en frikän- nande dom. Den rätten gäller emellertid endast om målsäganden inte tar över åtalet. Utredningen har redovisat sin uppfattning om de europeiska delegerade åklagarnas behörighet och befogenhet i domstolsproces- sen. Sista meningen i artikel 36.7 utgör ett sådant undantag som nämns där, dvs. där det inte framgår av artikel 10 att den permanenta avdelningen ska fatta ett beslut men däremot på annat ställe i Eppo- förordningen. En viktig begränsning enligt artikel 36.7 är att ”ärendet” ska av- skrivas genom åtgärden. Det måste förstås så att om endast en del av ärendet, t.ex. en åtalspunkt bland flera mot en tilltalad, läggs ned har den europeiska delegerade åklagaren rätt att agera utan att höra den permanenta avdelningen. När det är fråga om flera tilltalade personer får åtalspunkterna som rör respektive person anses utgöra ett ärende. Nedläggning av åtalet i sin helhet mot en viss person torde alltså kräva den permanenta avdelningens godkännande. När det är fråga om nedläggning av ett åtal mot en person, vari- genom målet vid domstolen helt avslutas efter domstolens avgö- rande, bör det vara oproblematiskt att låta den europeiska delegerade åklagaren inhämta den permanenta avdelningens godkännande till åtgärden innan målet slutligt avgörs. Det gäller oavsett om målet ska avslutas genom ett avskrivningsbeslut eller genom en frikännande dom på den tilltalades begäran. kan det förekomma att rätten förelägger exempelvis målsäganden att svara på om han eller hon önskar ta över ett åtal som åklagaren har lagt ned. Att det kan uppstå viss tidsutdräkt i avvaktan på besked eller ställ- ningstagande utgör således inget nytt problem. När det däremot gäller mål med flera tilltalade där åklagaren i sin helhet lägger ned åtalet mot någon av dem är situationen delvis an- norlunda. Normalt avgör domstolarna sådana mål efter huvudför- handling där alla tilltalade har närvarat . Om den europeiska delegerade åklagaren önskar lägga ned åtalet mot en av de tilltalade i nära anslutning till att huvudförhandlingen avslutas kan det uppstå osäkerhet beträffande Eppos slutliga ställningstagande i frågan om nedläggning. Domstolen bör dock kunna utgå från att den europei- ska delegerade åklagarens nedläggningsbeslut kommer att gälla, dvs. att det kommer att godkännas av den permanenta avdelningen (eller den övervakande europeiska åklagaren). Det bör också kunna krävas att den europeiska delegerade åklagaren på förhand samråder med den permanenta avdelningen om rättegången förefaller att utveckla sig på sådant sätt att det kan bli aktuellt att lägga ned åtalet mot nå- gon av de tilltalade. Det torde dessutom vara närmast uteslutet att Eppo vill vidhålla ett åtal som den europeiska delegerade åklagaren, som varit närvarande vid huvudförhandlingen och därmed har en ak- tuell bild av bevisläget, har funnit skäl att lägga ned. 13.5.3Eppo får överklaga till Utredningens förslag: Genom en ändring i ges svenska europeiska delegerade åklagare och den svenska europei- ska åklagaren, när han eller hon enligt artikel 28.4 för talan i stäl- let för en europeisk delegerade åklagare, rätt att överklaga till . Skälen för utredningens förslag Rätten att överklaga till Enligt 7 kap. 8 § andra stycket får ingen annan sär- skild åklagare än JO och JK väcka åtal eller fullfölja talan i . Det innebär att tullåklagare måste vända sig till riksåkla- garen i sådana frågor (se JO 1959 s. 157). Detsamma gäller landets alla allmänna åklagare. Frågan är då vad som ska gälla för Eppo-åkla- gare i detta avseende. Det kan först konstateras att det inte torde bli aktuellt för Eppo att väcka talan i , eftersom det endast är ett fåtal tjänstemän som har forum privilegiatum där. Däremot kan det bli aktuellt för Eppo att överklaga domar och beslut till Högsta dom- stolen. Eppo-förordningen förutsätter att Eppo är en självständig myn- dighet. Det är också underförstått i förordningen att Eppo ska ha rätt att överklaga ett mål till de instanser som finns nationellt. Mot den bakgrunden framstår det som främmande att hänvisa Eppo och myndighetens åklagare till riksåklagaren för att fullfölja talan i . På samma sätt som är fallet för riksåkla- garen kommer det dessutom att krävas prövningstillstånd för att Eppo ska få ett mål prövat i . Därför finns det en- ligt utredningens mening inga principiella hinder mot att Eppo-åkla- gare får rätt att överklaga dit, trots att det utgör en skillnad i förhål- lande till vad som gäller för allmänna åklagare. I 7 kap. 8 § andra stycket finns en uttömmande förteckning över vilka särskilda åklagare som får överklaga till Hög- sta domstolen. Det krävs därför en ändring i den paragrafen för att Eppo-åklagare ska kunna överklaga till . En sådan ändring kan göras på två olika sätt. Ett alternativ är att de av Eppos åklagare som ska ha rätt att överklaga till läggs till i paragrafen. Det andra alternativet är att bestämmelsen görs ex- emplifierande i stället för uttömmande, så att det framgår av annan författning vilka särskilda åklagare som får överklaga till . Det senare alternativet leder oundvikligen till ändringar på områden som inte har med Eppo att göra, vilket bör undvikas. Utredningen anser därför att det är mest ändamålsenligt att lägga till Eppos åklagare i bestämmelsen i . Av 22 § lagen med instruktion för ombudsmän och 14 § förordningen (1975:1345) med instruktion för Justitiekanslern framgår att beslut att överklaga en dom eller ett beslut till högre rätt inte kan delegeras. Det är inte möjligt att införa motsvarande regle- ring för Eppo, men utredningen anser att det bör kunna förutsättas att den permanenta avdelningen alltid prövar förutsättningarna för ett överklagande till noggrant innan ett överkla- gande ges in dit. Det bör tidsmässigt vara möjligt att få till stånd en sådan prövning med hänsyn till att tiden att överklaga hovrättens av- görande i brottmål är . Möjligheten för JO och JK att överklaga till har ansetts innefatta även rätten att göra framställning dit om särskilt rättsmedel (m.fl., m.m. [, ], kommentaren till 7 kap. 8 §). Med den ändring som föresla- gits i föregående avsnitt ges alltså även Eppos åklagare motsvarande rätt. Det finns enligt utredningens uppfattning inget i Eppo-förord- ningen som talar mot att Eppo-åklagare bör ges möjlighet att, när det finns skäl för det, tillämpa reglerna om extraordinära rättsmedel (dvs. att begära resning eller att klaga över domvilla) enligt 58 och 59 kap. . Tvärtom talar förordningens utformning för att det ska vara möjligt. Exempelvis kan Eppo återuppta en utred- ning som har lagts ned, se artikel 39.2. Då kan t.ex. frågan om resning till förmån eller till men för en annan tilltalad i samma utredning undantagsvis aktualiseras. Det krävs inga författningsändringar i reglerna om de extraordi- nära rättsmedlen för att Eppo ska ha möjlighet att göra framställning om det. 13.5.4Uppgifter ska kunna överföras till domstol digitalt Utredningens förslag: Förordningen (2014:1085) om rättsvä- sendets informationshantering ändras så att Eppo omfattas av samma krav som åklagarväsendets myndigheter att anpassa över- föringen av uppgifter i stämningsansökan så att de kan användas med hjälp av automatiserad behandling i domstolens verksamhet. Skälen för utredningens förslag: När en åklagare ger in en ansökan om stämning till en domstol, ska eller Eko- brottsmyndigheten se till att uppgifter om brottslig gärning och om tilltalad, målsägande och andra berörda personer överförs med hjälp av automatiserad behandling. Uppgifterna ska överföras i ett sådant tekniskt format att de kan användas med hjälp av automatiserad be- handling i domstolens rättsskipande och rättsvårdande verksamhet och användas för automatiserad uppföljning och statistik. Det regle- ras i 4 § förordningen om rättsväsendets informationshantering. Det finns inget i Eppo-förordningen som hindrar att Eppo åläggs en motsvarande skyldighet som myndigheterna i åklagarväsendet, eftersom den enbart syftar till att säkerställa att viss information ska lämnas i ett sådant tekniskt format som domstolarna kan hantera. För effektiviteten i rättskedjan framstår det närmast som en själv- klarhet att även Eppo ska omfattas av kraven i den angivna bestäm- melsen. Dessutom gäller enligt artikel 5.3 att nationell lagstiftning ska gälla i den utsträckning ett ärende inte regleras av Eppo-förord- ningen. Det bör understrykas att författningsändringen inte innebär att Eppo ska delta i det nationella arbete som sker löpande inom ramen för rättsväsendets informationsförsörjning. Det arbetet syftar framför allt till att integrera de svenska myndigheternas it-system med varandra. Det kan nämnas att det i förordningen om rättsväsendets infor- mationshantering också finns bestämmelser som ställer krav på och vid viss informationsöverföring till åklagaren. De ska se till att uppgifter om brott eller brottsmiss- tanke och om misstänkt, målsägande och andra berörda personer överförs med hjälp av automatiserad behandling i visst angivet for- mat (2 och 3 §§). De bestämmelserna bör gälla även när motsvarande information lämnas till Eppos åklagare. Utredningens bedömning: Artikeln om bevisning kräver inga lagstiftningsåtgärder eller andra åtgärder. Skälen för utredningens bedömning: Enligt artikel 37.1 får den be- visning som åklagare vid Eppo eller den tilltalade lägger fram för en domstol inte avvisas enbart på grund av att bevisningen har inhäm- tats i en annan medlemsstat eller enligt lagstiftningen i en annan medlemsstat. Enligt artikel 37.2 ska den behöriga domstolens befo- genhet att fritt bedöma den bevisning som läggs fram av den tillta- lade eller åklagarna vid Eppo inte påverkas av Eppo-förordningen. I råder det fri bevisföring. Regleringen i 35 kap. 7 § rätte- gångsbalken, som anger i vilka fall bevisning får avvisas, innebär inte någon möjlighet för rätten att avvisa bevisning enbart på grund av att den har inhämtats någon annanstans än i . Därmed är kra- ven i artikel 37.1 oproblematiska. Även artikel 37.2 motsvarar vad som gäller enligt svensk rätt. En grundläggande bevisprincip i svensk rätt är den om fri bevisprövning, som uttryckligen framgår av 35 kap. 1 § . Enligt den paragrafen ska rätten efter en sam- vetsgrann prövning av allt som förekommit avgöra vad som är bevi- sat i målet. Bestämmelsen anses innefatta såväl principen om fri be- visföring som principen om fri bevisvärdering. Utredningens uppfattning är att de svenska bevisprövningsreg- lerna fullt ut uppfyller kraven i artikel 37.1 och 37.2. Några lagstift- ningsåtgärder eller andra åtgärder är därför inte nödvändiga på grund av artikel 37. 13.7Avyttring av förverkad egendom m.m. När den behöriga nationella domstolen har fattat ett slutligt beslut om förverkande av egendom med anknytning till, eller som härrör från, ett brott som omfattas av Eppos behörighet, ska enligt artikel 38 sådana tillgångar eller sådan avyttras i enlighet med tillämplig nationell lagstiftning. Sådan avyttring ska inte inverka menligt på unionens eller andra brottsoffers rätt att kompenseras för den skada de har lidit. Som exempel på regler som avses i artikel 38 anges nationell lagstiftning genom vilken direktiv /42/EU har införlivats. Enligt artikel 36.6 ska Eppos centrala åklagarkontor, om det är nödvändigt för återvinning, administrativ uppföljning eller kontroll, meddela behöriga nationella myndigheter, berörda parter och unio- nens relevanta institutioner, organ och byråer om myndighetens be- slut att lagföra. 13.7.2Bestämmelserna om avyttring av förverkad egendom kräver inga åtgärder Utredningens bedömning: Bestämmelserna om avyttring av för- verkad egendom och om underrättelse kräver inga lagstiftnings- åtgärder eller andra åtgärder. Skälen för utredningens bedömning Förfarandet med förverkad egendom Regler om förverkande finns i 36 kap. . Utgångspunk- ten enligt 36 kap. 1 § är att utbyte av brott ska förklaras förverkat om det inte är uppenbart oskäligt. Som utbyte av ett brott eller av brottslig verksamhet räknas vid förverkande även egendom som har trätt i stället för utbyte, avkastning av utbyte samt avkast- ning av det som trätt i stället för utbyte, se 36 kap. 1 c § brottsbal- ken. I 36 kap. 5 och 5 a §§ anges hos vilka personer som förverkande av egendom eller dess värde får äga rum. räknas upp där finns gärningsmannen eller annan som har medverkat till brottet och den i vars ställe gärningsmannen eller annan medver- kande var. Enligt 36 kap. 17 § första stycket tillfaller förverkad egendom staten, om annat inte är föreskrivet. I paragrafens andra stycke anges att om utbyte av brott som svarar mot skada för enskild eller medel som en enskild är berättigad att få tillbaka har förklarats förverkat hos någon, svarar staten i dennes ställe för ersättning åt den skadelidande eller ersättningsberättigade intill värdet av vad som har tillfallit staten på grund av förverkandebeslutet. Den hos vilken förverkandet har gjorts får enligt samma paragraf räkna av vad han eller hon har utgett som ersättning till den skadelidande eller ersätt- ningsberättigade. I lagen (1974:1066) om förfarande med förverkad egendom och hittegods m.m. (i fortsättningen förfarandelagen) regleras vad som gäller när ett beslut om förverkande har meddelats. Utgångspunkten är att förverkad egendom ska försäljas. I förfarandelagen finns det grundläggande regler om hur försäljning ska gå till och, i de fall där försäljning inte är lämplig eller möjlig, om oskadliggörande och för- störing. När det är fråga om pengar ska enligt 10 § förfarandelagen beloppet redovisas till staten enligt föreskrifter som meddelas av re- geringen eller myndighet som regeringen bestämmer. Enligt förord- ningen (2004:1319) om förfarande med förverkad egendom och hittegods m.m. har rätt att utfärda föreskrifter om polisens hantering av bl.a. förverkad egendom. Med stöd av be- myndigandet har föreskrivit att egendom som tas i beslag, förverkas eller tas i förvar ska förtecknas, redovisas och av- yttras på särskilt sätt. Pengar som har förverkats, liksom pengar som trätt i avyttrad egendoms ställe, ska enligt föreskrifterna sättas in på ett särskilt konto tillhörigt staten, se PMFS 2017:4, FAP 102–2. De svenska reglerna uppfyller kraven i artikel 38 Enligt artikel 38 i Eppo-förordningen ska egendomen avyttras efter förverkandebeslut i Eppos ärenden. Några författningsändringar är inte nödvändiga, eftersom svensk rätt reglerar det. I arti- kel 38 anges emellertid också att avyttringen inte ska inverka menligt på unionens eller andra brottsoffers rätt att kompenseras för den skada som de har lidit. Lite förenklat kan de svenska reglerna sägas ge skadestånd företräde framför förverkande. Huvudregeln i 36 kap. 1 § är att utbyte av brott ska förverkas om det inte är uppenbart oskäligt. Enligt 36 kap. 1 a § ska dock vid bedömningen av om det är uppenbart oskäligt att förklara utbyte av ett brott för- verkat bland andra omständigheter beaktas om det finns anledning att anta att skadeståndsskyldighet i anledning av brottet kommer att åläggas eller annars bli fullgjord. De svenska reglerna innebär att för- verkandereglerna inte inverkar menligt på EU:s eller andra brotts- offers rätt att kompenseras för den skada de har lidit. Eftersom så är fallet påverkar inte heller avyttring av förverkad egendom EU:s eller andra brottsoffers rätt till skadestånd. Det krävs därför inga lagstift- ningsåtgärder eller andra åtgärder. I vilken utsträckning EU eller andra målsägande med stöd av 36 kap. 17 § andra stycket kan tillgodogöra sig medel som har förverkats får avgöras i rättstillämpningen. Det påverkar emellertid varken EU:s eller andra målsägandes rätt på det sätt som anges i artikeln. Informationsskyldighet för Eppo i vissa fall Enligt artikel 36.6 är Eppo informationsskyldig gentemot bl.a. natio- nella myndigheter och parter när det gäller beslut att lagföra, om det är nödvändigt för återvinning, administrativ uppföljning eller kon- troll. De nationella myndigheter som i första hand torde komma i fråga att informera om beslut om åtal är de myndigheter som förval- tar EU-medel. Inte sällan torde nämligen den brottslighet som Eppo har behörighet för i kunna härledas till sådana medel, se av- snitt 10.2.3. Nationella myndigheter kan också tänkas behöva viss information för administrativ uppföljning eller kontroll. Det gäller t.ex. registrering i misstankeregistret (se avsnitt 18.5). Enligt utred- ningens mening krävs det inte några lagstiftningsåtgärder med an- ledning av bestämmelsen om Eppos informationsskyldighet enligt artikel 36.6. En särskild fråga är om Eppo vid fullgörandet av informations- skyldighet enligt artikel 36.6 ska använda sig av den i avsnitt 8.3.2 föreslagna centrala funktionen. Den modell som utredningen har skisserat kan tala för att även sådan information ska överföras genom den centrala funktionen. Det finns emellertid anledning att anta att Eppo, i takt med att myndigheten etablerar sin verksamhet i , får kontakter hos de myndigheter som har rätt till information enligt artikel 36.6. Den centrala funktionen bör inte heller betungas med uppgifter som Eppo kan och bör utföra utan att blanda in den. Det bör därför inte föreskrivas att all information ska skickas genom den centrala funktionen. I den mån Eppo behöver kommunicera med den centrala funktionen för att få uppgift om vem eller vilka den ska fullgöra sin informationsskyldighet till bör Eppo givetvis vara oför- hindrad att ta kontakt med den centrala funktionen. Om den tillämpliga nationella lagstiftningen föreskriver ett förenk- lat åtalsförfarande som syftar till att avsluta ärendet på grundval av villkor som avtalats med den misstänkte, får den handläggande euro- peiska delegerade åklagaren enligt artikel 40.1 föreslå för den behö- riga permanenta avdelningen att det förfarandet tillämpas enligt de villkor som fastställs i nationell lagstiftning. Om Eppo utövar behö- righet i fråga om brott som avses i artikel 3.2 a och b i Sefi-direktivet och de skador som unionens finansiella intressen har orsakats eller sannolikt kommer att orsakas inte är större än de skador som något annat brottsoffer har orsakats eller sannolikt kommer att orsakas, ska den handläggande europeiska delegerade åklagaren samråda med de nationella åklagarmyndigheterna innan han eller hon föreslår att ett förenklat åtalsförfarande ska tillämpas. Den permanenta avdelningen ska enligt artikel 40.2 fatta beslut om förslaget från den handläggande europeiska delegerade åklagaren med beaktande av hur allvarligt brottet är, baserat främst på den skada som har orsakats, hur villig den brottsmisstänkte är att ersätta den skada som har orsakats av det rättsstridiga handlandet och om tillämpning av förfarandet överensstämmer med de allmänna mål och grundläggande principer för Eppo som anges i Eppo-förord- ningen. Om den permanenta avdelningen samtycker till förslaget, ska den handläggande europeiska delegerade åklagaren enligt arti- kel 40.3 tillämpa det förenklade åtalsförfarandet enligt de villkor som fastställs i nationell lagstiftning. När det förenklade förfarandet har avslutats, efter att de villkor som avtalats med den misstänkte har uppfyllts, ska den permanenta avdelningen instruera den europeiska delegerade åklagaren att agera i syfte att avsluta ärendet. 13.8.2Artikeln om förenklade förfaranden kräver en förordningsändring Utredningens förslag: Genom en ändring i strafföreläggande- kungörelsen (1970:60) omfattas Eppo av samma krav som åkla- garväsendets myndigheter att lämna information om utfärdade strafförelägganden till . I övrigt krävs det inga lagstiftningsåtgärder eller andra åtgärder med anledning av arti- keln om förenklade förfaranden. Skälen för utredningens förslag I 48 kap. finns det regler om strafföreläggande och föreläggande av ordningsbot. De senare föreläggandena utfärdas av polisman för enklare brott och berörs inte här. Strafföreläggande regleras i 48 kap. 1–12 a §§. Ett strafföreläggande innebär att den misstänkte föreläggs ett bötesstraff, efter vad åklagaren anser att brottet bör föranleda, som den misstänkte får godkänna eller inom . Under vissa förutsättningar får ett strafföre- läggande avse villkorlig dom eller en sådan påföljd i förening med böter. Ett strafföreläggande får också omfatta ett enskilt anspråk som avser betalningsskyldighet. Om ett brott är förenat med egen- doms förverkande, annan sådan särskild rättsverkan eller särskild rättsverkan i form av avgift enligt lagen (1994:419) om brottsoffer- fond, ska strafföreläggandet också omfatta sådan särskild rättsver- kan. Även företagsbot kan föreläggas genom strafföreläggande. I vissa situationer får ett strafföreläggande inte utfärdas.