sou · H8B313 · 2020-03-05 00:00:00 — I uppsatsen diskuterar i vilken utsträckning det vid tillämpning av det allmänna kravet på uppsåt eller oaktsamhet krävs täckning i förhållande till de utfyll- ande normernas existens och innebörd. Det följande bygger i huvud- sak på debattinlägg i nämnda uppsats. Subjektiv täckning i förhållande till de utfyllande normernas existens och innebörd Av 1 kap. 2 § första stycket följer att en gärning ska anses som brott endast då den begås uppsåtligen om inte annat är särskilt föreskrivet. Denna täckningsprincip innebär att uppsåtet ska täcka vad de objektiva rekvisiten kräver. Reglerna om vad som är objektivt rekvisit behöver däremot inte vara täckta av uppsåt. Dessa regler tillhör brottsbeskrivningen, och det är inte denna själv utan vad den beskriver såsom objektiva rekvisit som ska vara täckt av uppsåt. Vad kravet på uppsåt ska innebära kan lagstiftaren inom vissa ramar förfoga över. Hur ”mycket” av täckning som fordras är emellertid en öppen fråga. Det kan t.ex. vara tillräckligt att gärningsmannen har uppsåt till de omständigheter som domstolen lägger till grund för bedömningen av att ett visst rekvisit är uppfyllt, medan det i andra fall krävs att gärningsmannen även hade uppsåt i förhållande till att man överträder eller åsidosätter den reglering som blankettstraff- budet hänvisar till. ger två exempel på nämnda varianter.30 Huvudregeln är, liksom annars i svensk rätt, att bristande uppsåt eller oaktsamhet rörande straffbudets innehåll inte fritar från ansvar. En förutsättning för att så ska vara fallet måste dock vara att de rekvi- sit som utgör straffbestämmelsen (blankettstraffbudet + förhållnings- regeln/utfyllnadsnormen) är tillräckligt preciserade och tydliga så att 29Petter , Håller den Victorska tesen? – om blankettstraffbud, normgivningsmakt och krav på uppsåtstäckning. 30Asp a.a. s. 371. Hänvisningar till utfyllnadsnormer i straffbestämmelser (blankettstraffbud) erforderlig förutsebarhet föreligger och de krav som legalitetsprin- cipen ställer kan vara uppfyllda. Exempel 1 innebär att frågan löses på så sätt att det krävs uppsåts- täckning också till att man överträder eller åsidosätter den reglering som blankettstraffbudet hänvisar till: I blankettstraffbudet står att den som överträder (en viss regel) R ska dömas till straff, och för ansvar krävs att gärningsmannens uppsåt om- fattar det förhållandet att R överträds. Exempel 2 utgår ifrån att det visserligen fordras uppsåtstäckning till de förhållanden som motsvarar rekvisiten i de normer till vilka det hänvisas, men att det inte fordras uppsåt till själva normöverträdelsen: I blankettstraffbudet står att den som överträder R ska dömas till straff. För ansvar krävs visserligen uppsåtstäckning avseende de förhållanden som gör att man kan sägas överträda R (t.ex. att man slänger skräp av visst slag på visst ställe), men inte uppsåt till att detta innebär en över- trädelse av R. anför som skäl för exempel 2, att blankettstraffbud i första hand används av praktiska skäl och att det är otympligt att upprepa de normer till vilka det hänvisas och att det därför finns skäl att godta ett synsätt enligt vilket de normer till vilka det hänvisas anses ingå i brottsbeskrivningen (dvs. i blankettstraffbudet)31. Detta synsätt leder till utgångspunkten enligt vanliga principer för uppsåtstäckning att man måste förstå vad man gör, men inte att det man gör faller under bestämmelsen och följaktligen inte heller att man överträder bestäm- melsen. Felaktig tro som rör bestämmelsens existens eller utsträck- ning behandlas i stället som straffrättsvillfarelse. Att dessa två alternativ ovan finns och att valet dem emellan delvis är en fråga som lagstiftaren förfogar över framgår bl.a. av hur HD resonerade i NJA 1985 s. 281 (I). I detta avgörande kom fram till att ansvar enligt 1 § andra stycket dåvarande varusmugglingslag krävde uppsåt i förhållande till förekomsten av tull- eller avgiftsplikt respektive import- eller exportförbud, men där ansvar enligt första stycket inte gjorde det. Vid tillskapandet av den nya smugglingslagstiftningen gjordes emellertid i förarbetena klart att ansvar förutsätter uppsåt också i förhållande till de bakomligg- ande reglernas existens och innebörd. 31Asp hänvisar här vidare till , Allmän straffrätt i vad angår brotten, 1976 s. 151 ff. Hänvisningar till utfyllnadsnormer i straffbestämmelser (blankettstraffbud) Kan förekomsten av blankettstraffbud utläsas av utformningen av krav på uppsåtstäckning? Det är i varierande grad uppenbart om en straffbestämmelse utgör ett blankettstraffbud eller inte. Vissa bestämmelser med normutfyllnad utgör blankettstraffbud, medan andra inte är det. uttalade exempelvis följande i NJA 2008 s. 567 om bestämmelsen om tjänstefel i 20 kap. 1 § : Lagbestämmelsen innehåller en beskrivning av den straffbelagda gär- ningen och framstår i den meningen som i och för sig fullständig. Att olika normer och påbjudna handlingsmönster får vägas in i bedöm- ningen om en viss handling eller underlåtenhet strider mot vad som gäller för uppgiften och därigenom indirekt kan påverka straffansvaret innebär inte att den straffbelagda gärningen beskrivs i andra rättsregler än lagbestämmelsen. Med andra ord utgör de olika utfyllande normer som kan ges betydelse vid prövningen inte en del av själva brottsbeskriv- ningen i straffbestämmelsen. Det kan därmed inte ur RF härledas ett krav på att alla utfyllande normer av detta slag skall vara beslutade i den ordning som förutsätts vid straffbestämmelser med fängelse i straff- skalan. Att ett straffbud förutsätter någon form av utfyllnad innebär alltså inte i sig att regeringsformens reglering av blankettstraffbud blir tillämplig. Straffbudet kan, trots att det finns behov av ”utfyllnad”, vara att anse som fullständigt.32 I konstruktionen av en straffbestämmelse är det som anförts ovan alltid en delvis öppen fråga vad som ska täckas av uppsåt. formulerar problematiken på följande sätt33: […]Lagstiftaren kan kort sagt välja om det ska vara tillräckligt att gär- ningsmannen har uppsåt till de omständigheter som domstolen lägger till grund för sin bedömning av att ett visst rekvisit är uppfyllt eller om det, därför att straffvärdet, eller snarare straffvärdheten, hos gärningen förutsätter att man har förstått regleringen, ska krävas att gärnings- mannen haft uppsåt inte bara till verklighetsunderlaget, utan också till att detta utgör en normöverträdelse. Lagstiftaren kan med andra ord bestämma att en viss klassificering, en viss rättslig bakgrund, är så viktig att den bör vara uppsåtstäckt för att uppsåtsansvar ska kunna utkrävas. I sammanhanget kan jämföras med vad som gäller vid rekvisitet ”tillhör annan” vid stöldbestämmelsen (där det inte räcker med uppsåt till de faktiska omständigheterna utan där uppsåt förutsätts till den rättsligt grundade slutsatsen) eller med vad som gäller vid olaga frihetsberövande 32Asp a.a. s. 375. 33Asp a.a. s. 380. Hänvisningar till utfyllnadsnormer i straffbestämmelser (blankettstraffbud) (där felaktig tro om sådana bakomliggande normer som kan göra ett frihetsberövande tillåtet anses kunna utesluta uppsåt). Fråga är i grunden om en bedömning av vad som krävs (vad som bör krävas) för att man ska kunna sägas ha förstått vad man har gjort och att det därmed ska vara rimligt att hålla någon ansvarig för uppsåtsbrott. kan man sägas ha förstått vad man har gjort utan att man beträff- ande sin handling har dragit en viss rättsligt grundad slutsats, men ibland är juridiken så viktig att man inte kan säga att ”man har förstått vad man har gjort” om man inte också har förstått juridiken och dragit rätt slut- sats. Huruvida bedömningen av om en regel utgör ett blankettstraffbud i regeringsformens mening kan bygga på hur kravet på uppsåtstäck- ning är utformat – en tanke som har förts fram i åtminstone tre olika lagrådsyttranden – är inte föremål för denna utredning. Grundpro- blematiken som beskrivs i ovan återgivna utdrag ur upp- sats på området belyser emellertid nödvändigheten av att straff- bestämmelser måste konstrueras på sätt som gör det tydligt för tillämparen huruvida kravet på subjektiv täckning omfattar ”endast” omständigheterna som ligger till grund för brottsligheten eller om det ska krävas uppsåt även till överträdelsen av de bakomliggande normerna, dvs. även till ”juridiken”. Denna problematik aktualiseras inte minst av de två avgöranden från som kom- menteras i avsnitt 6.3.2 och 8.2.3. Sammanfattningsvis har i litteraturen framförts skilda uppfatt- ningar om hur täckningsprincipen34 ska tillämpas vid blankettstraff- bud. Huvudregeln är emellertid, liksom annars i svensk rätt, att bristande uppsåt eller oaktsamhet rörande straffbudets innehåll inte fritar från ansvar. En förutsättning för att så ska vara fallet måste dock vara att de rekvisit som utgör straffbestämmelsen (blankettstraff- budet + förhållningsregeln) är tillräckligt preciserade och tydliga så att erforderlig förutsebarhet föreligger och de krav som legalitets- principen ställer kan vara uppfyllda. 34Se vidare om täckningsprincipen bl.a. m.fl. Kriminalrättens grunder, 2 uppl. 2013, s. 360 ff. 6Kartläggning av lagstiftningstekniker för straffbestämmelser 6.1Kartläggningens uppbyggnad och innehåll Av utredningsdirektiven framgår att utredningen ska kartlägga vilka lagstiftningstekniker som används i gällande lagstiftning vid krimi- nalisering av överträdelser av EU-bestämmelser inom olika områden i och ett urval av andra EU-medlemsstater. I detta avsnitt redovisas ett urval av svensk lagstiftning med blan- kettstraffbud som avser överträdelser av EU-bestämmelser samt, för analysens och jämförelsens skull, vissa andra tekniker med bestäm- melser som omfattar överträdelser av externa normer som ändå inte är att betrakta som blankettstraffbud. Avsnittet omfattar även lag- stiftningstekniken att kriminalisera vissa handlingar som strider mot gällande EU-bestämmelser genom straffbestämmelser med brotts- beskrivningar som anger det straffbara området, vilka i sin tur i vissa fall kombineras med blankettstraffbud. Regler som innehåller hänvisningar till föreskrifter, utan att det är fråga om blankettstraffbud, benämns i förekommande fall hän- visningsnormer, medan termen blankettstraffbud används när det handlar om specifikt straffrättsliga hänvisningsnormer. Blankett- straffbuden är således en särskild klass av hänvisningsnormer. De normer som hänvisningsnormerna hänvisar till kallas för utfyllnadsnormer (dvs. den terminologi som används av bl.a. i EU och straffrätten, Iustus 2002, se närmare om detta i av- snitt 5). Det finns i litteraturen även andra benämningar på motsva- rande uppdelning t.ex. sanktionsregel resp. utfyllnadsregel. De olika indelningsgrunderna av straffbestämmelser som innehåller norm- givningsextern utfyllnad beskrivs närmare i avsnitt 5. Kartläggning av lagstiftningstekniker för straffbestämmelser Av blankettstraffbud i svensk lagstiftning från , då den senaste versionen av Gröna boken (Ds 2014:1) utkom med upp- daterade riktlinjer för författningsskrivning, framgår i regel inte huruvida hänvisningen till utfyllnadsnormen är avsedd att vara statisk eller dynamisk. Metoder som har använts för att klassificera blankettstraffbud i frånvaro av klara indikationer på att bestäm- melsen är tänkt att vara statisk eller dynamisk diskuteras närmare i avsnitt 5.2. För att systematisera kartläggningen har utredningen delat in lagstiftningsteknikerna i någon av följande fyra huvudkategorier. Kartläggningen omfattar även en femte kategori som behandlar brottsbeskrivningar som avser att täcka hela det straffbara området och som därför inte behöver innehålla några uttryckliga hänvisningar till . Indelningen av blankettstraffbuden (dvs. lagstift- ningsteknikerna 1–4) framgår av följande figur. Vissa av de lagar som framgår nedan innehåller blankettstraffbud med flera olika lagstiftningstekniker. Olika bestämmelser ur samma lag kan därför förekomma under fler än en kategori av lagstiftnings- tekniker. Kartläggning av lagstiftningstekniker för straffbestämmelser Inom respektive kategori finns också anledning att differentiera mellan olika varianter av samma lagstiftningsteknik, exempelvis mel- lan hänvisningar som är obegränsade till sådana som är begränsade (en s.k. ram) med ett eller flera rekvisit som ska vara täckta utöver själva normöverträdelsen i hänvisad EU-förordning (se närmare om obegränsade och begränsade hänvisningar i avsnitt 5.1.4). Inom respektive kategori kan dessutom finnas lagkrav på att regeringen ska tillkännage tillämpliga EU-förordningar i SFS (se närmare om regeringens tillkännagivanden i avsnitt 5.3). Vissa exempel som har tagits upp kan vara gränsfall som hade kunnat sorteras under fler än en underkategori enligt den indel- ningssystematik utredningen har valt. Sådana bestämmelser har pla- cerats i den kategori som bäst belyser sådant som är relevant att lyfta fram inför analys och val av lagstiftningsteknik. Kartläggningen utgör som framgår ovan inte en heltäckande redovisning av alla blankettstraffbud i svensk lagstiftning, utan ut- redningens ambition har varit att analysera alla olika förekommande typer av blankettstraffbud utifrån systematiken som beskrivits ovan med målet att varje kategori ska innehålla så diversifierade exempel som möjligt ur gällande rätt. 6.2Lagstiftningsteknik 1: Öppen och statisk hänvisning Det som här kallas lagstiftningsteknik 1 är en teknik som öppet och statiskt hänvisar till EU-bestämmelser. Detta innebär att hänvis- ningarna formulerats till förordningar eller reglerade områden utan att specifikt ange vilka normer eller bestämmelser som utgör själva utfyllnadsnormen. Hänvisningarna till EU-bestämmelserna är sta- tiska, dvs. i en viss angiven lydelse. Endast ett exempel på denna kombination har påträffats vid kartläggningen och redovisas nedan. Närmare beskrivningar av öppna resp. statiska hänvisningar fram- går av avsnitt 5.1.4. Kartläggning av lagstiftningstekniker för straffbestämmelser 6.2.2Läkemedelslagen (2015:315) Straffbestämmelserna i läkemedelslagen innehåller exempel på tek- nik som dels öppet och statiskt, dels slutet och statiskt hänvisar till EU-bestämmelser. I detta avsnitt behandlas den punkt (3) som har en öppen och statisk hänvisning; punkten hänvisar till en förordning i dess helhet i en viss lydelse. 16 kap. 1 § Straffbestämmelser (Träder i kraft den dag som regeringen bestämmer) Till böter eller fängelse i högst döms den som med uppsåt eller av oaktsamhet 1.bryter mot 5 kap. 1 § första stycket, 7 kap. 10 §, 8 kap. 2 §, 9 kap. 1 § första stycket eller 10 kap. 1 § i denna lag, 2.bryter mot artikel 3.1, 12.2 eller 37.2 i och rådets förordning (EG) nr 726/2004, i den ursprungliga lydelsen, 3.genomför en klinisk läkemedelsprövning på människor utan att tillstånd till prövningen har meddelats eller anses beviljat enligt Europa- parlamentets och rådets förordning (EU) nr 536/2014, i den ursprung- liga lydelsen, eller 4.tillverkar eller importerar prövningsläkemedel för människor utan tillstånd enligt artikel 61 i och rådets förordning (EU) nr 536/2014, i den ursprungliga lydelsen, med den begränsning som följer av artikel 64 i samma förordning. Till ansvar enligt denna paragraf döms det inte om gärningen är belagd med straff enligt eller enligt lagen (2000:1225) om straff för smuggling. I ringa fall ska det inte dömas till ansvar. Genom antagandet av propositionen 2017/18:196 fick 16 kap. 1 § läkemedelslagen (2015:315) ett nytt utseende.1 Därutöver införs bl.a. en ändring som innebär att den som med uppsåt eller av oaktsamhet genomför en klinisk läkemedelsprövning på människor utan att tillstånd till prövningen har meddelats eller anses beviljat enligt angi- ven EU-förordning kan dömas till böter eller fängelse i högst . Enligt artikel 94 i och rådets förordning (EU) nr 536/2014 av om kliniska prövningar av humanläkemedel och om upphävande av direktiv /20/EG, ska medlemsstaterna fastställa bestämmelser om vilka tillämpliga sank- 1När regeringen bestämmer att den nya bestämmelsen ska träda i kraft, vilket ännu inte har skett . Kartläggning av lagstiftningstekniker för straffbestämmelser tioner som ska gälla vid överträdelse av EU-förordningen och vidta alla nödvändiga åtgärder för att se till att de följs. Sanktionerna ska vara effektiva, proportionella och avskräckande. Genom lagändringen har lydelsen i straffbestämmelsen utökats jämfört med tidigare lydelse. För att göra bestämmelsen mer lättläst ansåg regeringen att dess första stycke skulle delas upp i punkter. Någon närmare analys av valet av hänvisningsteknik i blankettstraff- budet gjordes däremot inte beträffande denna nya punkt. Beträf- fande bestämmelsens sista punkt, om straffansvar gällande avsaknad av tillstånd för tillverkning m.m., uttalade regeringen emellertid att, med hänsyn till att det bör vara möjligt att förutse vilka sanktioner som kan bli följden av överträdelser, bör hänvisningarna till EU- förordningen vara statiska. Med beaktande av hur bestämmelsen om kliniska prövningar slutgiltigt kom att utformas framstår det som sannolikt att resonemanget även omfattade denna punkt. Det redo- visas inga skäl för denna förändring av tidigare inställning (se nedan). Beträffande valet av statisk hänvisning yttrade sig regeringen även i propositionen till nuvarande läkemedelslag (prop. 2014/15:91). Regeringen anförde då att den tidigare tekniken – att hänvisa till vissa bestämmelser och bilagor i EU-rättsakter åtföljda av en formulering som angav när den aktuella rättsakten senast ändrades – inte längre skulle användas. Med hänvisning till de riktlinjer för hur hänvisningar till EU-rättsakter bör utformas som framgår av Gröna boken (Ds 2014:1) föreslog regeringen att hänvisningar till artiklar eller bila- gor i EU-rättsakter i läkemedelslagen i stället utformas så att det anges vilken lydelse som avses. Sådan s.k. statisk hänvisning i bestämmel- serna innebär att framtida ändringar i de bestämmelser i till vilka nya läkemedelslagen hänvisar kräver lagändring för att åter- speglas i gällande svensk rätt. I de fall där bestämmelser i läkemedels- lagen omnämner en EU-rättsakt, men där någon särskild artikel eller bilaga inte anges, bör emellertid enligt regeringen senaste lydelse av rättsakten inte anges eftersom hänvisningarna i dessa fall även ska avse rättsaktens framtida lydelser (prop. 2014/15:91 s. 81). Med hänvisning till vad som anförts tidigare i propositionen före- slog regeringen att straffbestämmelserna utformas så att det framgår vilken lydelse av en viss artikel i en EU-rättsakt som avses vid hän- visningar i lagen (a.a. s. 97). Av lagtexten framgår att denna avsikt även omfattar den punkt (3) som hänvisar till hela och rådets förordning (EU) nr 536/2014. Kartläggning av lagstiftningstekniker för straffbestämmelser 6.3Lagstiftningsteknik 2: Öppen och dynamisk hänvisning Det som här kallas lagstiftningsteknik 2 är en teknik som öppet och dynamiskt hänvisar till EU-bestämmelser. Detta innebär att hänvis- ningarna sker till förordningar eller reglerade områden utan att spe- cifikt ange vilka normer eller bestämmelser som utgör själva utfyll- nadsnormen. Straffbestämmelserna hänvisar till EU-bestämmel- serna utan att ange en viss lydelse. Närmare beskrivningar av öppna resp. dynamiska hänvisningar framgår av avsnitt 5.1.4. De exemplifierande bestämmelserna delas in i underkategorier beroende på om de innehåller tillägg som specificerar vissa gärnings- rekvisit för att regelöverträdelserna ska kvalificera som straffbara, dvs. blankettstraffbuden är helt obegränsade eller mer eller mindre begränsade. Vissa av de exemplifierande lagarna innehåller även bestämmelser med krav på att regeringen ska tillkännage vilka av EU:s förordningar som är tillämpliga på det område lagen omfattar (regeringens tillkän- nagivanden, se avsnitt 5.3). Tekniken med öppna och dynamiska hänvisningar framstår som den mest förekommande varianten av blankettstraffbud med EU- förordningar som utfyllnadsnormer, i vart fall i de lagar som antogs i tiden strax efter att blivit medlemsstat i EU. 6.3.2Fiskelagen (1993:787), lagen (1994:1709) om EU:s förordningar om den gemensamma fiskeripolitiken och lagen (1994:1710) om EG:s förordningar om jordbruksprodukter Fiskelagen (1993:787) Straffbestämmelsen i 40 § andra stycket fiskelagen är exempel på ett dynamiskt, öppet och begränsat blankettstraffbud. Kartläggning av lagstiftningstekniker för straffbestämmelser Den som med uppsåt eller av oaktsamhet bryter mot föreskrifter som med- delats med stöd av 19 §, 20 § första stycket eller 21–23 §§ döms till böter eller fängelse i högst , om inte annat följer av 41 §. Till samma straff döms den som med uppsåt eller av grov oaktsamhet bryter mot EG:s förordningar om den gemensamma fiskeripolitiken genom otillåtet fiske eller genom att behålla fisk ombord, bearbeta fisk ombord, förvara fisk i sump eller omlasta, föra i land, föra in i landet eller saluhålla fångst i strid mot bestämmelserna eller genom att bryta mot bestämmelser om förvaring av fiskeredskap ombord eller om an- mälnings- eller uppgiftsskyldighet. Vad nu sagts gäller bara om inte annat följer av 41 §. Till ansvar enligt första eller andra stycket skall inte dömas om gär- ningen är ringa. Den som gör sig skyldig till försök eller förberedelse till brott som avses i första stycket döms till ansvar enligt 23 kap. . Lagen (1994:1709) om EU:s förordningar om den gemensamma fiskeripolitiken Straffbestämmelsen i 11 § första stycket lagen (1994:1709) om EU:s förordningar om den gemensamma fiskeripolitiken är exempel på ett dynamiskt, öppet och obegränsat blankettstraffbud (inom särskilt angivna områden). Straffbestämmelserna är emellertid subsidiära i förhållande till straffbestämmelserna i fiskelagen ovan. Till böter eller fängelse i högst döms den som uppsåtligen eller av grov oaktsamhet bryter mot EU:s förordningar om den gemensamma fiskeripolitiken eller föreskrifter meddelade med stöd av denna lag i fråga om kvalitetsnormer och andra bestämmelser för handeln med fiskeri- och vattenbruksprodukter. Till ansvar enligt första stycket ska det inte dömas om gärningen kan leda till sanktionsavgift enligt föreskrifter som meddelats med stöd av 10 a §. Kartläggning av lagstiftningstekniker för straffbestämmelser Kopplingen mellan fiskelagen och lagen om EU:s förordningar om den gemensamma fiskeripolitiken 1995/96:8 fördes straffbestämmelserna som rör fisket i lagen (1994:1709) om EG:s förordningar om den gemensamma fiskeripolitiken över till fiskelagen (1993:787). Lagarna länkas sam- man genom att 40 § fiskelagen fick ett andra stycke som förde in bestämmelser om straff också för överträdelser av EU:s fiskeföre- skrifter. Det straffbara området vidgades till att omfatta även överträdelser av föreskrifter om anmälningsskyldighet, bear- betning av fisken ombord och om förvaring av fisk i sump samt om förvaring av fiskeredskap ombord. Även 11 § lagen om EU:s förordningar om den gemensamma fiskeripolitiken kriminaliserar sådana gärningar som bryter mot EU:s förordningar om den gemensamma fiskeripolitiken. Sådana gärningar som är straffbara även enligt 40 § fiskelagen hanteras emellertid i första hand enligt den lagen, vilket framgår av 12 § andra stycket lagen om EU:s förordningar om den gemensamma fiskeri- politiken. Lagen om EU:s förordningar om den gemensamma fiskeripolitiken gäller således parallellt med fiskelagen. De gärningar som specificeras i 40 § fiskelagen och som utgör brott mot EU:s förordningar om den gemensamma fiskeripolitiken straffas således enligt fiskelagen, medan övriga gärningar kan straffas genom 11 § lagen om EU:s förordningar om den gemensamma fiskeripolitiken, dvs. sådana gärningar som enligt 11 § bryter mot EU:s förordningar om den gemensamma fiskeripolitiken eller föreskrifter meddelade med stöd av denna lag i fråga om kvalitetsnormer och andra bestäm- melser för handeln med fiskeri- och vattenbruksprodukter.