sou · H8B374 · 2020-12-15 00:00:00 — dels vilka åklagare som är behöriga att erkänna och följa upp ett ut- ländskt beslut om övervakningsåtgärder. Riksåklagaren har medde- lat föreskrifter om det i 1 kap. 6 b § ÅFS 2007:12. Utredningen gör samma bedömning här som beträffande övriga lagar som genomför EU-rättsakter, nämligen att Eppos åklagare, i egenskap av särskilda åklagare, kommer att vara behöriga att besluta i frågor som avses i lagen om uppföljning av beslut om övervakningsåtgärder på ett så- dant sätt som Eppo-förordningen förutsätter. På motsvarande sätt som beträffande övriga bestämmelser i förordning, där riksåklagaren ges rätt att begränsa behörigheten för vissa åklagare, bör det i för- ordningen om erkännande och uppföljning av beslut om övervak- ningsåtgärder inom Europeiska unionen framgå att bemyndigandet för riksåklagaren endast avser åklagare inom åklagarväsendet. När det är nödvändigt att anhålla och överlämna en person som inte befinner sig i den medlemsstat där den handläggande europeiska de- legerade åklagaren finns, ska han eller hon enligt artikel 33.2 utfärda, eller begära att den behöriga myndigheten i den medlemsstaten ut- färdar, en europeisk arresteringsorder i enlighet med rambeslutet om den europeiska arresteringsordern. 12.5.2Eppo-åklagare får utfärda en arresteringsorder Utredningens förslag: En svensk europeisk delegerad åklagare får utfärda såväl en europeisk som en nordisk arresteringsorder. Det får också en svensk europeisk åklagare som har tagit över ett ärende enligt artikel 28.4. Bestämmelser om det tas in i förord- ningen om överlämnande till enligt en europeisk arreste- ringsorder och förordningen om överlämnande till enligt en nordisk arresteringsorder. Skälen för utredningens förslag: Enligt 2 § förordningen om över- lämnande till enligt en europeisk arresteringsorder avses med en svensk arresteringsorder en sådan arresteringsorder som anges i 1 kap. 3 § lagen om en europeisk arresteringsorder och som utfärdas av en svensk åklagare. Riksåklagaren bestämmer med stöd av 2 § för- ordningen vilka svenska åklagare som får utfärda en europeisk arre- steringsorder. I 1 kap. 3 § ÅFS 2007:12 framgår att allmän åklagare har rätt att göra det. Enligt utredningens förslag ska de delegerade åklagarna vara särskilda åklagare. Som sådana ska de ha samma befo- genheter som en allmän åklagare i fråga om ärenden som handläggs vid Eppo. Det torde i praktiken innebära att de redan genom utred- ningens förslag, i förening med förordningens bestämmelser och myndighetsföreskriften, har rätt att utfärda en europeisk arreste- ringsorder. Att luta sig mot den ordningen kan emellertid vara problematiskt. Om myndighetsföreskriften skulle ändras, exempelvis så att endast vissa allmänna åklagare får utfärda en europeisk arresteringsorder, så skulle därmed Eppo-åklagarnas befogenheter också ändras. I så fall skulle de svenska europeiska delegerade åklagarna kunna bli hänvi- sade till att begära att behörig svensk åklagare utfärdar en europeisk arresteringsorder. Trots att det inte är något krav i artikel 33.2 att de europeiska delegerade åklagarna själva ska kunna utfärda en europe- isk arresteringsorder, framstår det varken som ändamålsenligt eller lämpligt att de ska behöva begära att en annan svensk åklagare gör det för deras räkning. Dessutom skulle en ordning som innebär att Eppo-åklagarnas rätt att utfärda en europeisk arresteringsorder är beroende av vad som anges i myndighetsföreskrifter kunna medföra att de inte anses oberoende i förhållande till svenska myndigheter på det sätt som Eppo-förordningen förutsätter. Det framstår samman- fattningsvis som mindre lyckat att rätten för de europeiska delege- rade åklagarna att utfärda en svensk arresteringsorder vilar på Åkla- garmyndighetens föreskrifter. Det bör därför i förordningen om överlämnande till enligt en europeisk arresteringsorder föreskrivas att de svenska europeiska delegerade åklagarna har rätt att utfärda en svensk arresteringsorder. En sådan lösning uppfyller kravet i artikel 13.1 i Eppo-förordningen att de delegerade åklagarna ska ha samma befogenheter som natio- nella åklagare. Dessutom kan det noteras att de europeiska delege- rade åklagarna, när de fullgör uppgifter inom åklagarväsendet, kom- mer att ha rätt att utfärda europeiska arresteringsorder. Det framstår då som rimligt att de ska kunna göra det även i sin egenskap av euro- peiska delegerade åklagare. När det gäller frågan om också den svenska europeiska åklagaren ska ha behörighet att utfärda en europeisk arresteringsorder i de fall där han eller hon har tagit över en utredning med stöd av artikel 28.4 anser utredningen att Eppo-förordningen inte lämnar utrymme för något annat. Den svenska europeiska åklagaren bör därför ha mot- svarande behörighet. Det resonemang som förts om utfärdande av en europeisk arresteringsorder gör sig gällande även för utfärdande av en nordisk arresteringsorder, med den skillnaden att artikel 33.2 inte nämner den åtgärden. Enligt 2 § förordningen om överlämnande till enligt en nordisk arresteringsorder är det åklagare som utfärdar en nordisk arresteringsorder och riksåklagaren som bestämmer vilka åklagare som är behöriga att utfärda en sådan order. Samma paragraf i föreskrifter som reglerar utfärdande av en europeisk arresteringsorder, 1 kap. 3 § ÅFS 2007:12, föreskriver att det är allmänna åklagare som har den behörigheten. Även om arti- kel 33.2, av naturliga skäl, inte nämner samarbete angående en nor- disk arresteringsorder anser utredningen att motsvarande ändring, av samma skäl som för en europeisk arresteringsorder, bör göras i den nämnda förordningen. 12.6Eppos förhållanden med tredjeländer m.m. I artikel 104.1–104.3 finns det regler om internationella avtal med tredjeländer. Om det inte finns ett internationellt avtal, som EU har ingått eller anslutit sig till på områden som omfattas av Eppos behö- righet, med ett tredjeland ska medlemsstaterna enligt artikel 104.4 erkänna och, i tillämpliga fall, anmäla Eppo som en behörig myndig- het vid tillämpning av multilaterala internationella avtal som de har ingått om rättslig hjälp i brottmål. Bestämmelsen gäller endast om det är tillåtet inom ramen för avtalet och under förutsättning att tredjelandet ger sitt godkännande. Som exempel på hur ett erkän- nande enligt artikeln kan gå till anges, förutsatt att det är nödvändigt och möjligt, att avtalen ändras. Medlemsstaterna får enligt samma artikel också anmäla Eppo som en behörig myndighet vid tillämp- ning av andra internationella avtal om rättslig hjälp i brottmål som de har ingått, t.ex. genom en ändring av avtalen. I artikel 104.5 finns det regler som gäller för handläggande euro- peiska delegerade åklagare om det varken finns ett internationellt av- tal med ett tredjeland som EU har ingått eller anslutit sig till på om- råden som omfattas av Eppos behörighet eller ett sådant erkännande som avses i artikel 104.4. I sådana fall får den handläggande europe- iska delegerade åklagaren utnyttja de befogenheter som nationella åklagare i hans eller hennes medlemsstat har att begära rättslig hjälp i brottmål från myndigheter i tredjeländer, på grundval av interna- avtal som ingåtts av den medlemsstaten eller tillämplig nationell lagstiftning. När det krävs får det göras genom de behöriga nationella myndigheterna. Den europeiska delegerade åklagaren ska vid tillämpning av arti- kel 104.5 informera myndigheterna i det tredjelandet om att Eppo kommer att använda den bevisning som har samlats in. Han eller hon ska också i förekommande fall försöka inhämta samtycke till det från det tredjelandets myndigheter. Under alla omständigheter ska tred- jelandet enligt artikeln informeras om att den slutliga mottagaren av svaret på begäran är Eppo. Enligt artikeln får Eppo också, när myn- digheten inte kan utöva sin verksamhet på grundval av ett tillämpligt internationellt avtal, begära rättslig hjälp i brottmål från myndighe- ter i tredjeland i ett visst ärende. Eppo ska då uppfylla de eventuella villkor som de myndigheterna fastställer i fråga om användningen av de uppgifter som de har tillhandahållit. Enligt artikel 104.6 får Eppo på begäran, för utredningsändamål eller för användning som bevisning i brottsutredningar, tillhanda- hålla behöriga myndigheter i tredjeländer eller internationella orga- nisationer uppgifter eller bevismaterial som innehas av Eppo. Det gäller med förbehåll för övriga bestämmelser i förordningen. Efter samråd med den permanenta avdelningen ska den handläggande europeiska delegerade åklagaren besluta om alla sådana eventuella överföringar av uppgifter eller bevismaterial enligt den nationella lagstiftningen i sin medlemsstat och Eppo-förordningen. Artikel 104.7 föreskriver att om det är nödvändigt att begära ut- lämning av en person får den handläggande europeiska delegerade åklagaren begära att den behöriga myndigheten i hans eller hennes medlemsstat utfärdar en begäran om utlämning i enlighet med till- lämpliga fördrag och/eller tillämplig nationell lagstiftning. Artikel 105.1 och 105.2 innehåller bestämmelser om avtal med med- lemsstater i EU som inte är en del av det fördjupade samarbetet om Eppo. Om det inte finns något rättsligt instrument om straffrättsligt samarbete och överlämnande mellan Eppo och de behöriga myndig- heterna i de medlemsstater i EU som inte deltar i det fördjupade samarbetet om inrättande av Eppo, ska enligt artikel 105.3 medlems- staterna anmäla Eppo som en behörig myndighet vid tillämpning av de tillämpliga unionsakterna om straffrättsligt samarbete i ärenden som omfattas av Eppos behörighet. 12.6.2Fortsatta överväganden om internationella överenskommelser Utredningens bedömning: Regeringen bör i det fortsatta bered- ningsarbetet kartlägga i vilka internationella överenskommelser det är möjligt att göra sådana tillägg som artikel 104.4 i Eppo-för- ordningen föreskriver och gå igenom de tillämpliga unionsak- terna om straffrättsligt samarbete för att inför ett deltagande i Eppo-samarbetet kunna uppfylla föreskrifterna i artikel 104 och 105. Det krävs inga lagstiftningsåtgärder. Skälen för utredningens bedömning Artikel 104.1–104.3 är Eppo-interna bestämmelser och behandlas därför inte vidare här. När det gäller artikel 104.4 ställer bestämmel- sen i sitt första stycke formellt höga krav på medlemsstaterna. Kra- ven är dock inte oproblematiska. En förutsättning för att ska kunna erkänna Eppo och ange den myndigheten som en behörig myndighet i sådana instrument eller avtal som artikel 104.4 hänvisar till är att övriga avtalsparter dels godtar att instrumenten eller avtalen omförhandlas, dels accepterar sådana ändringar, tillägg eller deklara- tioner. Även om så skulle vara fallet är det något som kan ta åtskillig tid att genomföra. Dessutom är det oklart vilka instrument eller avtal som är relevanta. Enligt 10 kap. 1 § regeringsformen ingås överenskommelser med andra stater eller med mellanfolkliga organisationer av regeringen. I vissa fall krävs, enligt 10 kap. 3 § regeringsformen, god- kännande. Det gäller bl.a. när det är fråga om en för riket bindande internationell överenskommelse som förutsätter att en lag ändras eller upphävs eller att en ny lag stiftas, eller i övrigt gäller ett ämne som ska besluta om. Även när överenskommelsen är av större vikt krävs godkännande. Det är regeringen som av- gör, under konstitutionellt ansvar, om en överenskommelse måste godkännas av . Bestämmelserna tillämpas även på avtal om ändring av en överenskommelse. I förberedelsearbetet inför Eppos driftsättning har diskussionen mellan de medlemsstater som deltar i Eppo kring artikel 104.4 hit- tills behandlat . De medlemsstater som redan deltar i det fördjupade samarbetet enades om ett utkast till en deklaration till konventionen som bl.a. innebär att de ska anmäla Eppo som behörig myndighet enligt konventionen. Om ansluter sig till Eppo-samarbetet torde det krävas att accepterar den överenskommelse som övriga medlemsstater har ingått. Utredningen konstaterar utifrån den nämnda diskussionen mellan de medlemsstater som deltar i Eppo att MLA-kon- vention är central. Det är naturligt eftersom den konventionen torde vara den mest omfattande på området för internationell rättslig hjälp utanför EU-samarbetet. Det gäller såväl konventionens materiella innehåll som antalet stater som har anslutit sig till den. Som framgått i avsnitt 12.2.1 finns det emellertid en rad andra internationella över- enskommelser på området som är bundet av. Föreskrifterna i artikel 104.4 att erkänna Eppo och ange myndigheten som behörig myndighet sträcker sig alltså längre. Enligt uppgift har det i kretsen av de medlemsstater som deltar i Eppo påbörjats ett motsva- rande arbete som det som genomförts beträffande MLA- konvention beträffande fler internationella överenskommelser. Utredningens uppfattning är att regeringen i den fortsatta bered- ningen bör gå igenom befintliga överenskommelser för att se om det är möjligt att göra sådana tillägg som artikel 104.4 föreskriver. Såvitt utredningen kan bedöma kommer det inte att krävas god- kännande för den typ av ändringar som förutsätts. Skälet till det är att genom Eppo-förordningen och den kompletterande reglering som utredningen föreslår kommer den lagstiftning att finnas som krävs för att ska kunna ansluta sig till det fördjupade samar- betet. Det krävs därför inte några lagändringar om de internationella överenskommelserna ändras. Ändringarna kan inte heller anses vara av större vikt, och av det skälet kräva godkännande. I artikel 104.5–104.7 finns det vissa handlingsregler för Eppo. Ut- redningens förslag i avsnitt 12.4.2 och 12.5.2 möjliggör den använd- ning av internationella överenskommelser som artikel 104.5 före- skriver. I den mån det inte har reglerats att Eppo självständigt ska ha rätt att använda internationella överenskommelser utgör ar- tikeln i sig en direkt möjlighet för Eppos åklagare att begära hjälp från svenska behöriga myndigheter. Det behövs därför inte någon kompletterande lagstiftning eller andra åtgärder. När det gäller artikel 104.6 är det i praktiken en Eppo-intern be- stämmelse. Av den framgår emellertid att den europeiska delegerade åklagare som ska besluta om överföring av uppgifter eller bevisma- terial enligt artikeln ska göra det i enlighet med den nationella lag- stiftningen i sin medlemsstat och förordningen. Det innebär att Eppo-åklagarna kommer att vara bundna av samma regelverk som svenska åklagare i den typen av frågor. Artikeln kräver därför inga ytterligare överväganden. Avslutningsvis gäller enligt artikel 104.7 att Eppos åklagare ska kunna begära att den behöriga myndigheten i hans eller hennes med- lemsstat utfärdar en begäran om utlämning av en person. Artikeln utgör en direkt rättslig grund för en sådan begäran till svenska myn- digheter. Den myndighet som får en sådan begäran ska följa det re- gelverk som gäller i en motsvarande nationell situation. Artikeln krä- ver inga ytterligare överväganden eller åtgärder. Artikel 105.1 och 105.2 är Eppo-interna och kräver därför inga över- väganden. Det kan dock nämnas att bestämmelserna kan få viss be- tydelse för så länge som står utanför Eppo-samar- betet på så vis att Eppo under de förutsättningar som anges där t.ex. kan utse kontaktpunkter här. När det gäller artikel 105.3 ställs krav på medlemsstaterna att i vissa fall anmäla Eppo som en behörig myndighet vid tillämpning av de tillämpliga unionsakterna om straffrättsligt samarbete i ärenden som omfattas av myndighetens behörighet. Det föreskrivs inte nå- got undantag från det kravet. Mot den bakgrunden bör regeringen i det fortsatta beredningsarbetet göra en genomgång av de tillämpliga unionsakterna på området, däribland de som nämnts i avsnitt 12.2.1, och inför ett tillträde till Eppo-samarbetet göra en sådan anmälan som artikeln kräver. Några ytterligare åtgärder bedöms inte vara nödvändiga. Beslut som fattas av Eppo ska som huvudregel prövas av nationella domstolar i enlighet med nationell rätt i den medlemsstat där ett ärende handläggs av en europeisk delegerad åklagare. Åtal som väcks av Eppo ska prövas vid nationella domstolar. Så fort ett beslut har fattats om i vilken medlemsstat som talan ska väckas, ska det utifrån nationell lagstiftning fastställas vilken domstol i den medlemsstaten som är behörig. ska ha överprövningsrätt när det gäl- ler vissa beslut. Förordningen innehåller också bestämmelser som hänvisar till nationella regler om förenklat åtalsförfarande. Utredaren ska mot bakgrund av det anförda analysera behovet av kompletterande bestämmelser i svensk rätt, lämna nödvändiga för- fattningsförslag och lämna förslag till andra åtgärder som bedöms vara nödvändiga. Vidare ska utredaren analysera om de förenklade åtalsförfaranden förordningen hänvisar till kan hänföras till befint- liga möjligheter i , såsom utfärdande av strafföreläggande, och i förekommande fall redovisa hur. I uppdraget ingår dock inte att överväga eller lämna förslag till införandet av någon ny möjlighet till förenklad lagföring. 13.2Hänskjutande till nationell myndighet När en utredning som har genomförts av Eppo visar att de sakför- hållanden som är föremål för utredning inte utgör ett brott som myndigheten har behörighet för enligt artikel 22 och 23, ska den be- höriga permanenta avdelningen enligt artikel 34.1 utan onödigt dröjsmål besluta att hänskjuta ärendet till de behöriga nationella I artikel 34.2 föreskrivs att när en utredning som ge- nomförs av Eppo visar att villkoren för att Eppo ska utöva behörig- het enligt artikel 25.2 och 25.3 är uppfyllda, ska den be- höriga permanenta avdelningen besluta att utan onödigt dröjsmål hänskjuta ärendet till de behöriga nationella myndigheterna. Det ska också vara möjligt för Eppo att under vissa andra förut- sättningar, som kollegiet bestämmer, hänskjuta ärenden till natio- nella myndigheter. Det gäller om ett brott har orsakat eller sannolikt kommer att orsaka unionens finansiella intressen skador för . Detsamma gäller i fråga om brott som avses i arti- kel 3.2 a och b i Sefi-direktivet, om de skador som unionens ekono- miska intressen har orsakats eller sannolikt kommer att orsakas inte är större än de skador som något annat brottsoffer orsakats eller san- nolikt kommer att orsakas. Det följer av artikel 34.3 som, liksom ar- tikel 34.4, också innehåller föreskrifter om att Eppo ska upprätta och tillämpa riktlinjer för hänskjutande till nationella myndigheter i så- dana situationer. Enligt artikel 34.5 ska Eppo fortsätta vara behörig att lagföra eller skriva av ärendet, om de behöriga nationella myndigheterna inte inom godtar att ta över ett ärende som hänskjutits enligt artikel 34.2 eller 34.3. När Eppo överväger att skriva av ett ärende enligt artikel 39.3 ska den permanenta avdelningen utan dröjsmål hänskjuta ärendet till den nationella myndigheten, om den kräver det. Det framgår av artikel 34.6. Om den nationella myndigheten efter ett hänskjutande dit beslu- tar att inleda en utredning, ska Eppo enligt artikel 34.7 överföra ären- deakten till den nationella myndigheten och avhålla sig från att vidta några ytterligare utrednings- eller lagföringsåtgärder och avsluta ärendet. Enligt artikel 34.8 ska Eppo, om en ärendeakt har överförts till nationella myndigheter, informera berörda unionsinstitutioner, unionsorgan och unionsbyråer och, när det är lämpligt enligt natio- nell lagstiftning, misstänkta, tilltalade och brottsoffer om överfö- ringen. 13.2.2Artikeln om hänskjutande kräver inga åtgärder Utredningens bedömning: Bestämmelserna om när och hur Eppo ska hänskjuta ärenden till nationella myndigheter kräver inga lagstiftningsåtgärder eller andra åtgärder. Skälen för utredningens bedömning Eppo ska hänskjuta vissa ärenden till nationella myndigheter Det kan förefalla mindre korrekt att behandla frågor om när och hur Eppo ska lämna över ärenden till nationella myndigheter i ett kapitel om lagföring. I Eppo-förordningen tas emellertid artikel 34 upp un- der rubriken ”Bestämmelser om lagföring”. Det är i någon mån lo- giskt eftersom artikeln behandlar vad som ska gälla efter en avslutad utredning. Dessutom kan det förväntas att de nationella åklagar- myndigheterna normalt tar över ansvaret för lagföringen när ett ärende har hänskjutits dit. Utredningen har därför valt att behandla frågor om hänskjutande enligt artikel 34 i detta kapitel. Merparten av bestämmelserna om hänskjutande i artikel 34 krä- ver i sig inga närmare överväganden, eftersom de endast innehåller anvisningar om vad Eppo ska göra i några olika situationer. Övertar en svensk myndighet lagföringen tillämpas nationella regler. Det be- höver dock övervägas vad som bör gälla i skedet innan en svensk myndighet beslutar att överta ärendet. De frågor som behandlas här har samband med den rapportering mellan Eppo och svenska myndigheter som utredningen har disku- terat tidigare och som föranlett förslaget att en central funktion ska vara kontaktpunkt gentemot Eppo, se avsnitt 8.3.2. Även när Eppo hänskjuter ärenden till svenska myndigheter enligt arti- kel 34 bör Eppo vända sig till den centrala funktionen. Det kräver ingen ytterligare reglering. När ärendet har lämnats till den centrala funktionen med stöd av artikel 34.1 bör ärendet så gott som alltid kunna vidarebefordras till en behörig svensk åklagare utan närmare överväganden. har då att ta ställning till om omständigheterna gör att det finns an- ledning att anta att ett brott som hör under allmänt åtal har förövats och, vid behov, inleda förundersökning eller, om det inte behövs nå- gon ytterligare utredning, avsluta ärendet. När det däremot gäller ärenden som hänskjuts till svenska myn- digheter i enlighet med artikel 34.2, eller enligt riktlinjer som utfär- dats med stöd av artikel 34.3, bör den centrala funktionen inta en mer aktiv roll. I de fallen torde det oftast finnas anledning att anta att ett brott som hör under allmänt åtal har förövats. Därmed kom- mer det också typiskt sett att finnas skäl för en svensk förundersök- ning. Eftersom det finns en tidsram i artikel 34.5 för svenska myn- digheter att förhålla sig till för att kunna ta över ärendet, bör den centrala funktionen göra en första bedömning. Den bör enligt ut- redningens mening utgå från regler om förunder- sökningsplikten och möjligheten till förundersökningsbegränsning. Om avstår från att utöva sin behörighet, eller inte svarar Eppo inom föreskriven tid, så står det Eppo fritt att välja mellan lag- föring och avskrivning. Därför bör den centrala funktionen skynd- samt återkoppla till Eppo om godtar att ta över ärendet. Skulle det senare visa sig att förundersökningen bör läggas ned kan den svenska åklagare som övertagit ärendet naturligtvis göra det. Det krävs inga lagstiftningsåtgärder för att det ska vara möjligt. Däremot kan det krävas riktlinjer eller instruktioner från riksåklagaren för den centrala funktionen för att åstadkomma en ändamålsenlig hantering av hänskjutna ärenden. De kan exempelvis avse tidsfrister och sam- råd med den åklagare som kommer att ta över ärendet om godtar övertagandet. Hanteringen i samband med hänskjutande enligt artikel 34.6 kommer att diskuteras i avsnitt 13.4.2. När har förklarat sig inleda en utredning efter det att ett ärende har hänskjutits, ska Eppos ärendeakt överföras hit enligt vad som föreskrivs i artikel 34.7. Ak- ten bör lämpligen överlämnas via den centrala funktionen, som se- dan får vidarebefordra den till rätt åklagare. Artikel 34.8 rör i praktiken Eppos interna förhållanden. Utredning- en noterar dock att Eppo som en brottsutredning på- går vid myndigheten är skyldig att tillämpa nationell rätt i fråga om bl.a. partsinsyn, se artikel 41.3. Det innebär att det sällan torde upp- stå problem i frågor som gäller vilken information som ska lämnas till de personer som anges i artikel 34.8. Den skyldighet att underrätta misstänkta och målsägande som åklagare har enligt svensk rätt är knuten till att vissa typer av beslut fattas. Skyldigheten regleras i 14 § förundersökningskungörelsen.