sou · H8B362 · 2020-11-12 00:00:00 — A-sjukdomar är sådana sjukdomar som normalt inte förekommer inom unionen och för vilka omedelbara utrotningsåtgärder ska vid- tas så snart de påvisas. I EU:s djurhälsoförordning föreskrivs därför de strängaste bekämpningsåtgärderna i fråga om a-sjukdomar. Samma åtgärder kan dock vidtas även för sjukdomar i andra kate- gorier, vare sig förordningen kräver det eller inte. I artikel 61 finns de åtgärder som ska vidtas vid utbrott av en a-sjukdom hos hållna djur. Den behöriga myndigheten ska då vidta en eller flera av följ- ande åtgärder, med förbehåll för nationella krav för tillträde till pri- vata hem: a)Införandet av restriktioner vad gäller förflyttning av personer, djur, produkter, fordon eller eventuella andra material eller ämnen som kan vara smittbärande och bidra till spridning av den för- tecknade sjukdomen. b)Avlivning och bortskaffande eller slakt av djur som kan vara smitt- bärande eller bidra till spridning av den förtecknade sjukdomen. c)Destruering, bearbetning, omvandling eller behandling av pro- dukter, foder eller andra ämnen eller behandling av utrustning, transportmedel, växter eller växtprodukter eller vatten som kan vara förorenat, när så är lämpligt för att säkerställa att varje smitt- ämne eller vektor för ett smittämne förstörs. Beredskap, bekämpning och sjukdomsfri status d)Vaccinering eller behandling med andra veterinärmedicinska läke- medel av hållna djur i enlighet med artiklarna 46.1 och 69 samt eventuella delegerade akter som antagits enligt artikel 47. e)Isolering, karantän eller behandling av djur och produkter som troligen är smittbärande och bidrar till spridning av den förteck- nade sjukdomen. f)Rengöring, desinfektion, bekämpning av insekter och gnagare eller andra nödvändiga biosäkerhetsåtgärder som ska tillämpas på drabbade anläggningar, livsmedels- eller foderföretag, anlägg- ningar för animaliska biprodukter eller andra platser för att mini- mera risken för spridning av den förtecknade sjukdomen. g)Provtagning för att uppnå det antal lämpliga prover som behövs för att slutföra den epidemiologiska undersökningen enligt arti- kel 57.1. h)Laboratorieundersökning av prover. i)Eventuella andra lämpliga åtgärder. Bemyndigandena bör utgå från gällande rätt En viktig utgångspunkt för utredningen är att det nuvarande smitt- skyddet, och därigenom goda djurhälsoläge, ska behållas så långt det är möjligt enligt den nya EU-regleringen. När det gäller de sjukdomar som bekämpas, antingen för att det är obligatoriskt enligt EU-bestämmelserna (a- och b-sjukdomar eller sjukdomar som ska bekämpas enligt annan EU-lagstiftning), för att det bedrivs ett val- bart utrotningsprogram (c-sjukdomar) eller för att regeringen i något annat fall bestämt att sjukdomen ska bekämpas (övriga c-sjukdomar, sjukdomar som enbart är d- och e-sjukdomar samt icke förtecknade sjukdomar), bör det därför vara möjligt att vidta åtminstone de åtgärder som kan förekomma för att förebygga och bekämpa sjukdomen. Därutöver kan det tillkomma åtgärder som följer av EU:s djurhälsoförordning och de delegerade akter som meddelats med stöd av den. Mot denna bakgrund är det är vår utgångspunkt att de bemyn- diganden om förebyggande och bekämpning som finns i epi- zootilagen, zoonoslagen och provtagningslagen i sak ska finnas kvar Beredskap, bekämpning och sjukdomsfri status och föras över till den nya djurhälsolagen, om inte bestämmelserna i djurhälsoförordning föranleder något annat. Även de åtgärder som vidtas i samband med spärrförklaring eller smittförklaring enligt epizootilagen bör omfattas av bemyndiganden. Vår bedöm- ning är att EU-förordningen inte innebär något hinder mot natio- nella bekämpningsåtgärder av det slag som omfattas av nuvarande bemyndiganden i epizootilagen, zoonoslagen och provtagningslagen. De bestämmelser som vi redogjort för i avsnitt 9.2 och som sätter ramar för nationella förflyttningsrestriktioner måste dock beaktas. Motsvarande bemyndiganden som i de angivna lagarna bör alltså tas in i den nya djurhälsolag som vi föreslår, med de tillägg och justeringar som kan krävas eller vara lämpliga till följd av bestämmelserna i djurhälsoförordning. De bemyndiganden som finns i bisjukdomslagen är i huvudsak artspecifika och bör därför inte föras över i sin nuvarande form, men de åtgärder som är möjliga enligt bemyndigandena bör rymmas inom bemyndigandena i den nya djurhälsolagen. Bemyndigandena bör i likhet med bemyndigandena i de nuvar- ande djurhälsolagarna även omfatta en rätt att fatta beslut i det enskilda fallet. När det handlar om tillämpning av en direkt tillämp- lig EU-bestämmelse blir det egentligen fråga om en dubbelreglering att ange att beslut får fattas i det enskilda fallet, men vi anser för tydlighets skull att bestämmelserna ändå bör utformas på det sättet. Alla åtgärdssjukdomar bör omfattas Vår bedömning är att bemyndigandena om sjukdomsspecifika åt- gärder för att förebygga och bekämpa sjukdom bör omfatta alla åtgärdssjukdomar. Skälen för bedömningen är följande. Att en sjukdom förtecknats som exempelvis en d-sjukdom inne- bär inte med nödvändighet att de nationella bekämpningsåtgärder som kan behövas är andra eller mindre ingripande än vad som är fallet vid exempelvis en b-sjukdom. Bland d-sjukdomarna finns bland annat mjältbrand, som omfattas av epizootilagen och som kan orsaka allvarlig sjukdom hos människor. Andra exempel är paratuberkulos och porcine respitory syndrome (PRRS) som är epi- zootiska sjukdomar men som har förtecknats som enbart e- respek- tive d+e-sjukdom. Det är sjukdomar som bedöms kunna medföra Beredskap, bekämpning och sjukdomsfri status stora skador för näringen och det är därför angeläget att sjukdom- arna och effektivt kan bekämpas om det sker ett utbrott. Ytterligare ett exempel är salmonella, som omfattas av zoonos- lagens omfattande bemyndiganden om bekämpning. Sjukdoms- förteckningen enligt EU:s djurhälsoförordning omfattar dock endast Salmonella Pullorum, S. Galinarum och S. Arizonae, dvs. varianter av salmonella som framför allt orsakar sjukdom hos vissa fåglar. Dessa har kategoriserats som d+e-sjukdomar. Inte heller de krav på bekämpning av salmonella som följer av förordning (EG) nr 2160/2003 gäller alla former av salmonella hos alla djurslag. Det är dock av folk- hälsoskäl mycket angeläget att även i fortsättningen effektivt kan förebygga och bekämpa alla former av salmonella. Bisjukdomen amerikansk yngelröta omfattas av de relativt långt- gående bekämpningsbemyndigandena i bisjukdomslagen men är endast förtecknad som en d+e-sjukdom. Även den sjukdomen bör kunna förebyggas och bekämpas med effektiva medel. Med hänsyn till det anförda gör vi bedömningen att den omstän- digheten hur en sjukdom förtecknats, eller valet att inte förteckna den, inte bör läggas till grund för någon åtskillnad i fråga om bemyndiganden. Regeringen och den myndighet som regeringen delegerat uppgiften till (dvs. ), bör således ha till- gång till alla de åtgärder som kan behövas och som bedöms nöd- vändiga för den aktuella åtgärdssjukdomen. Detta innebär att det slags åtgärder som föreskrivs enligt epizootilagen eller zoonos- lagen även kan bli aktuella i fråga om sjukdomar som bekämpas med stöd av de mindre långtgående bemyndigandena i provtagnings- lagen. Det är dock viktigt att framhålla att åtgärder alltid ska föregås av en noggrann bedömning av om åtgärden är lämplig och att dess kostnader och andra konsekvenser står i proportion till nyttan med åtgärden. Vidare måste den föreskrivande eller beslutande myndig- heten självfallet beakta de begränsningar som kan följa av . Den omständigheten att det formellt finns lagstöd för att vidta alla de åtgärder som omfattas av bemyndiganden för åtgärdssjukdomar betyder alltså inte att det är lämpligt eller proportionerligt att vidta alla dessa åtgärder i alla situationer eller för alla sjukdomar. Att en viss sjukdom tagits upp på den nationella sjukdomslistan betyder inte heller att alla de åtgärder som formellt är möjliga behöver vidtas, utan endast att har tillgång till dessa åtgärder, om Beredskap, bekämpning och sjukdomsfri status det är motiverat att vidta dem, och det inte föreligger något EU- rättsligt hinder mot detta. 9.7.2Beslut om förebyggande och bekämpning ska kunna överlämnas till Förslag: meddelar föreskrifter och fattar beslut i fråga om sjukdomsspecifika åtgärder för förebyggande och bekämpning avseende åtgärdssjukdomar. I förekommande fall är även behörig myndighet för sådana uppgifter när de följer av EU-bestämmelser. ska dock ha möjlighet att till överlämna beslut i det enskilda fallet i fråga om –preliminära åtgärder vid misstanke om en åtgärdssjukdom, –sjukdomsspecifika förebyggande åtgärder mot en åtgärdssjuk- dom, och –bekämpningsåtgärder vid en åtgärdssjukdom. Enligt de nuvarande djurhälsolagarna bär ansvaret för förebyggande åtgärder och bekämpning. Undantaget är bisjuk- domslagen där det som utgångspunkt är bitillsynsmän som fattar beslut om sådana åtgärder. Enligt våra förslag i avsnitt 6.2.4 ska bin och deras sjukdomar i den nya bisjukdomslagen hanteras på samma sätt som andra djurslag och djursjukdomar. Våra förslag i detta kapitel bygger på att ska ha huvudansvaret för före- byggande och bekämpning, oavsett om det rör sig om rent nationell reglering eller om det är fråga om åtgärder som krävs enligt EU:s djurhälsoförordning eller någon annan EU-förordning på djurhälso- området. Av detta följer att ska vara behörig myn- dighet när det gäller sådana förebyggande åtgärder och bekämp- ningsåtgärder som diskuteras i detta kapitel. Som vi kommit fram till i avsnitt 6.2.3 bör det dock även i fortsättningen finnas en möjlighet för att i vissa fall lämna över uppgifter till läns- styrelserna. Beredskap, bekämpning och sjukdomsfri status finns det skillnader mellan djurhälsolagarna i fråga om möjligheten till överlämnande. Att överföra en sådan ordning till en djurhälsolag där alla djursjukdomar regleras skulle leda till en kom- plicerad och svåröverskådlig reglering. Vi föreslår därför att möjlig- heten i stället görs enhetlig. Vår bedömning är att bör kunna överlämna alla beslut i enskilda fall om preliminära åtgärder vid misstanke om en åtgärdssjukdom till . Detta överens- stämmer med vad som gäller enligt 4 a och 5 §§ epizootilagen. Vidare bör beslut i det enskilda fallet avseende sjukdomsspecifika före- byggande åtgärder och bekämpningsåtgärder avseende en åtgärds- sjukdom kunna överlämnas. Detta överensstämmer med vad som gäller enligt 5 § zoonoslagen. Om åtgärden som överlämnas följer av någon EU-bestämmelse, bör den länsstyrelse som fått uppgiften överlämnad även vara behörig myndighet att utföra uppgiften. 9.7.3Restriktioner vad gäller förflyttning Förslag: För att förebygga eller bekämpa åtgärdssjukdomar får regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer med- dela föreskrifter eller i det enskilda fallet besluta om restriktioner vad gäller förflyttning av personer, djur, produkter, fordon eller eventuella andra material eller ämnen som kan vara smittbärande och bidra till spridning av åtgärdssjukdomen. Enligt artikel 61.1 a) i EU:s djurhälsoförordning ska den behöriga myndigheten vid utbrott av en a-sjukdom hos hållna djur besluta om bl.a. restriktioner vad gäller förflyttning av personer, djur, pro- dukter, fordon eller eventuella andra material eller ämnen som kan vara smittbärande och bidra till spridning av den förtecknade sjuk- domen. I de fall bestämmelsen är tillämplig ska den behöriga myn- digheten grunda sina beslut direkt på den, men det kan också finnas situationer där det behöver meddelas föreskrifter med motsvarande innebörd. För sådana fall krävs det ett bemyndigande i den nationella djurhälsolagen. Därutöver kan motsvarande åtgärder behövas vid Beredskap, bekämpning och sjukdomsfri status förebyggande eller bekämpning av andra sjukdomar än de som ska bekämpas enligt EU:s djurhälsoförordning. Den nya djurhälsolagen bör därför innehålla ett bemyndigande som ger möjligheter att föreskriva eller i det enskilda fallet besluta om olika slags restrik- tioner avseende förflyttningar. Enligt gällande rätt kan sådana beslut eller föreskrifter meddelas enligt olika bestämmelser, men vi för- ordar för tydlighets skull att alla sådana åtgärder samlas i en bestäm- melse. Bemyndigandet bör omfatta förflyttning av djur, produkter, fordon eller eventuella andra material eller ämnen. Vad som avses med produkter framgår av artikel 6.26. Det är också nödvändigt att restriktionerna kan omfatta människor, vilket bör anges uttryck- ligen. Det bör alltså i den nya djurhälsolagen tas in ett bemyndigande som motsvarar bestämmelsen i artikel 61.1 a). Den bestämmelse som föreslås inrymmer enligt vår bedömning såväl bemyndigandet i 8§ 8 epizootilagen som delar av 8 § 9 samma lag. 5§ 8 zoonoslagen och bedöms också inrymma det som föreskrivs i 3§ första stycket 4 bisjukdomslagen samt bemyndigandet i 6 § andra stycket provtagningslagen som gör det möjligt för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter eller i ett enskilt fall besluta att djur får flyttas från ett område till ett annat inom landet endast om djuren är fria från en viss sjukdom. Restriktioner avseende förflyttningar och transporter kan enligt gäll- ande rätt vidtas med stöd av bestämmelserna i 4, 4 a och 5 §§ epi- zootilagen och bemyndigandena i 8 § 8 och 9 epizootilagen och 5 § 9.7.4Slakt och avlivning av djur samt oskadliggörande av sådant som kan sprida smitta Förslag: För att förebygga eller bekämpa åtgärdssjukdomar får regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer med- dela föreskrifter eller i det enskilda fallet besluta om slakt eller annan avlivning av djur och om destruering, bearbetning, om- vandling eller behandling av döda djur, produkter, andra varor, avfall och annat material som kan sprida smitta. Beredskap, bekämpning och sjukdomsfri status En viktig åtgärd för att förhindra spridning av smittsamma djur- sjukdomar är möjligheten att slakta eller avliva djur som misstänks vara smittade. För att hindra att friska djur bidrar till att smitta sprids kan det även vara nödvändigt att slakta eller avliva exempelvis i besättningar runt en smittad gård (prop. 1998/99:88 s. 46). Sådana åtgärder kan vara ett krav enligt bl.a. artikel 61.1 b i EU:s djurhälso- förordning. Det bör därför finnas en möjlighet att föreskriva eller besluta om slakt eller annan avlivning av djur som är eller misstänks vara smittade eller kan sprida smitta, och även om slakt eller annan avlivning av andra djur. Detta motsvarar bemyndigandena i 8 § 1 och 2 epizootilagen. Liknande bemyndiganden finns även i 5 § första stycket 1 zoonoslagen och 7 § provtagningslagen. Bemyndigandet motsvarar även bestämmelsen i 3 § bisjukdomslagen första stycket 3 om förintande av ett bisamhälle. Vi bedömer att det inte är nöd- vändigt att i bemyndigandet skriva ut att det kan handla om såväl smittade som friska djur, utan att det är tillräckligt att ange att det är tillåtet att slakta eller avliva djur i syfte att förebygga eller bekämpa en åtgärdssjukdom. Oskadliggörande av sådant som kan sprida smitta Epizootilagen och zoonoslagen innehåller bemyndiganden om oskadliggörande av döda djur och produkter av djur samt avfall och annat material som kan sprida smitta. Med ”annat material” avses t.ex. djurfoder och strö som kan tänkas vara smittbärande (prop. 1998/99 s. 21). Ett i allt väsentligt motsvarande bemyndigande behövs även i den nya djurhälsolagen. Det finns dock anledning till vissa överväg- anden angående formuleringen av bemyndigandet. Bemyndigandet motsvaras närmast av bestämmelsen i artikel 61.1 c. Där används inte uttrycket ”oskadliggörande” utan i stället uttrycken ”destruering, bearbetning, omvandling eller behandling”. I princip torde dessa begrepp motsvara det som avses med ”oskadliggörande”, men för tydlighetens- och enhetlighetens skull bör terminologin i artikel 61.1 c användas. Vidare bör uttrycket ”produkter av djur” ersättas med uttrycket ”produkter”, som används i den nämnda Beredskap, bekämpning och sjukdomsfri status Detta uttryck omfattar såväl avelsmaterial som produkter av animaliskt ursprung, animaliska biprodukter och framställda pro- dukter (artikel 6.32). Strängt taget borde det även kunna omfatta döda djur, men för att det inte ska råda någon tvekan om att även självdöda djur omfattas bör detta sägas ut i bestämmelsen. Det kan även finnas behov att oskadliggöra andra varor, avfall och annat material som kan sprida smitta. Vi bedömer att detta mot- svarar det som omfattas av åtgärderna enligt artikel 61.1 c. Förslag: För att förebygga eller bekämpa åtgärdssjukdomar får regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer med- dela föreskrifter eller i det enskilda fallet besluta om smittrening. Enligt 8 § 4 epizootilagen respektive 5 § första stycket 3 zoonos- lagen kan regeringen eller den myndighet som regeringen bestäm- mer meddela föreskrifter eller i det enskilda fallet besluta om smitt- rening. Med smittrening avses åtgärder för att sanera utrymmen, redskap, områden, personer m.m. som kan ha kommit i kontakt med ett smittämne. Det behöver även i fortsättningen finnas möjligheter till föreskrifter och beslut om detta slags åtgärder. Krav på sådana åtgärder kan ibland följa direkt av EU:s djurhälsoförordning (se bl.a. artikel 61.1 f), men det kan också finnas behov i andra fall och av att det kan meddelas föreskrifter och inte bara beslut. Ett motsvarande bemyndigande bör därför tas in i den nya lagen. 9.7.6Användning av veterinärmedicinska läkemedel Förslag: För att förebygga eller bekämpa åtgärdssjukdomar får regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer med- dela föreskrifter eller i det enskilda fallet besluta om, uppställa villkor för eller förbjuda vaccination av djur eller behandling av djur med andra veterinärmedicinska läkemedel. Beredskap, bekämpning och sjukdomsfri status Veterinärmedicinska läkemedel spelar en viktig roll vid förebygg- ande och bekämpning av överförbara djursjukdomar. Skälssatserna till EU:s djurhälsoförordning betonar särskilt vikten av vacciner som ett verktyg för att förebygga, bekämpa och utrota djursjukdomar (skäl 81). har det ansetts att användningen i vissa fall kan behöva regleras, eftersom användning av vissa veterinärmedicinska läkemedel kan göra det svårare att effektivt bekämpa sjukdomen. Till exempel kan vissa läkemedel dölja sjukdomstecken, göra det omöj- ligt att påvisa ett smittämne eller göra det svårt att ställa en snabb differentialdiagnos och därför äventyra ett korrekt påvisande av sjukdom. Det kan därför vara nödvändigt att förbjuda eller begränsa användningen av vissa läkemedel (skäl 82). Mot bakgrund av ovanstående finns det i förordningen vissa bestämmelser om användning av veterinärmedicinska läkemedel. En- ligt artikel 46.1 får medlemsstaterna vidta åtgärder avseende använd- ning av veterinärmedicinska läkemedel för förtecknade sjukdomar för att se till att förebyggandet och bekämpningen av dessa sjuk- domar sker så effektivt som möjligt. Förutsättningen är att sådana åtgärder är lämpliga eller nödvändiga. Åtgärderna kan innebära såväl förbud mot eller begränsningar av användning av läkemedel som obligatorisk användning av läkemedel. I bestämmelsens andra punkt anges vissa kriterier som medlemsstaten ska beakta när den fast- ställer om och hur de ska använda veterinärmedicinska läkemedel vid förebyggande och bekämpning av en specifik förtecknad sjukdom. Kommissionen får anta delegerade akter med avseende på vad som skulle kunna utgöra lämpliga åtgärder som avses i artikel 46. I andra situationer kan det finnas anledning att kräva att med- lemsstaterna ser till att djur vaccineras eller genomgår en specifik behandling i syfte att förebygga eller bekämpa en viss sjukdom. Bestämmelser om detta finns bl.a. i artikel 61. Beredskap, bekämpning och sjukdomsfri status I 8 § epizootilagen finns ett uttryckligt bemyndigande för reger- ingen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter eller i det enskilda fallet besluta om vaccination eller annan förebyggande behandling av djur. Vissa sådana föreskrifter har meddelats. Motsvarande bemyndigande finns i 5 § 4 zoonoslagen, där dock det mer ålderdomliga ordet ”skyddsympning” används. Något bemyndigande om vaccination eller läkemedelsbehandling finns inte i provtagningslagen. Det finns även föreskrifter om användning av läkemedel som meddelats med stöd av med stöd av 2 kap. 2 § förordningen (2009:1386) om verksamhet inom djurens hälso- och sjukvård, 7 och 9 §§ prov- tagningsförordningen samt 4 kap. 3 § djurskyddsförordningen (2019:66), nämligen Statens jordbruksverks föreskrifter om läke- medel och läkemedelsanvändning (SJVFS 2019:32). Föreskrifterna har i huvudsak ett annat syfte än det som avses i EU:s djurhälsoförordning. Det bör kunna meddelas föreskrifter om vaccinering och annan läkemedelsanvändning Av de skäl som lyfts fram i förordningens skälssatser är det enligt vår mening viktigt att det vid behov och med beaktande av de kri- terier som räknas upp i artikel 46.2 kan meddelas föreskrifter om läkemedelsanvändning för bekämpning av specifika sjukdomar. Be- stämmelser om vaccinering och nödvaccinering kan även behövas som en del av utrotningsprogram enligt artikel 32 och beredskaps- planer enligt artikel 43. Som angetts i avsnittet om gällande rätt kan det även finnas anledning att ställa krav på läkemedelsbehandling som ett led i att förebygga och bekämpa en viss sjukdom, och detta kan även vara ett krav enligt EU:s djurhälsoförordning. Med hänsyn till det anförda bör det i den nya djurhälsolagen och dess förordning bör tas in ett uttryckligt bemyndigande för reger- ingen eller att meddela föreskrifter eller i det en- skilda fallet fatta beslut om vaccination och användning av andra veterinärmedicinska läkemedel i syfte att förebygga eller bekämpa åtgärdssjukdomar. Det föreslagna bemyndigandet är något vidare än epizootilagens och zoonoslagens på det sättet att det inte är be- gränsat till förebyggande behandling. Bemyndigandet bör även om- Beredskap, bekämpning och sjukdomsfri status fatta en möjlighet att föreskriva om villkor för eller förbjuda vaccinering eller användning av andra veterinärmedicinska läkemedel. Det kan, liksom i avsnitt 7.3, framhållas att användningen av veterinärmedicinska läkemedel också regleras i och rådets förordning (EU) 2019/6 av om veterinärmedicinska läkemedel och om upphävande av direk- tiv 2001/82/EG. Förordningen ska tillämpas från och med den 28januari 2022 och ersätter då och rådets direk- tiv 2001/82/EG av om upprättande av gemen- skapsregler för veterinärmedicinska läkemedel. I artikel 110.1 anges bl.a. att de behöriga myndigheterna, i enlighet med tillämplig natio- nell rätt, får förbjuda bl.a. användning av immunologiska veterinär- medicinska läkemedel på sitt territorium eller delar av det om minst ett av följande villkor uppfylls: –Administreringen av läkemedlet till djur kan störa genomför- andet av ett nationellt program för diagnos, bekämpning och utrotning av en djursjukdom. –Administreringen av läkemedlet till djur kan göra det svårt att styrka frånvaron av sjukdom hos levande djur eller orsaka kon- taminering av livsmedel eller andra produkter som erhålls från behandlade djur. –De stammar av smittämnen som läkemedlet avser att framkalla immunitet mot finns i stort sett inte sett till geografisk spridning inom det berörda territoriet. Det anges också i artiklarna 110.2 och 110.3 och 116 att en behörig myndighet under vissa omständigheter vid utbrott av sjukdomar eller av djur- eller folkhälsoskäl får tillåta användning av veterinär- medicinska läkemedel som inte är godkända i unionen eller i den berörda medlemsstaten, vilket annars är en förutsättning för använd- ning enligt artikel 106.1. Regeringen har utsett en särskild utredare som ska göra en översyn av nuvarande lagstiftning om läkemedel för djur. Syftet med översynen är att anpassa lagstift- ningen bl.a. till förordning (EU) 2019/6. Uppdraget ska redovisas .