sou · H8B331 · 2020-06-02 00:00:00 — EU-återbetalningsdirektivet är tillämpligt på en beskatt- ningsbar person, i den mening som avses i artikel 9.1 i mervärdes- skattedirektivet, som inte är etablerad i den återbetalande medlems- staten men som är etablerad i en annan medlemsstats territorium. Med återbetalande medlemsstat avses den medlemsstat i vilken mer- värdesskatten har debiterats den beskattningsbara personen för varor som har levererats eller tjänster som har tillhandahållits till denne av en annan beskattningsbar person i denna medlemsstat. För återbetal- ning krävs dessutom att den beskattningsbara personen under åter- betalningsperioden uppfyller följande villkor: a)Inom den återbetalande medlemsstaten varken haft sätet för sin ekonomiska verksamhet eller ett fast etableringsställe från vilket affärstransaktioner genomförts, eller i avsaknad av ett sådant säte eller fast etableringsställe, inte heller varit bosatt eller stadigvarande vistats där. b)Inte levererat några varor eller tillhandahållit några tjänster som anses ha levererats eller tillhandahållits i den återbetalande med- lemsstaten med vissa undantag. För att vara berättigad till återbetalning i den återbetalande med- lemsstaten måste en beskattningsbar person som inte är etablerad i den återbetalande medlemsstaten utföra transaktioner som medför rätt till avdrag i etableringsmedlemsstaten (artikel 6 första stycket). 5EU-återbetalningsdirektivet upphävde och ersatte rådets åttonde direktiv /1072/EEG av om harmonisering av medlemsstaternas lagstiftning rörande omsätt- ningsskatter – Regler för återbetalning av mervärdesskatt till skattskyldiga som inte är etable- rade inom landets territorium. Avdrag för och återbetalning av ingående skatt Trettonde direktivet, som består av sju artiklar, har inte genomgått någon omarbetning tillkomst 1986. Grundförutsättningarna för återbetalning enligt trettonde direk- tivet är desamma som enligt EU-återbetalningsdirektivet. Det trettonde direktivet avser dock återbetalning till beskattningsbara personer som inte är etablerade i något EU-land. Härmed avses en beskatt- ningsbar person enligt artikel 9.1 i mervärdesskattedirektivet, och som varken har haft sätet för sin eko- nomiska verksamhet eller ett fast driftsställe6 varifrån verksamheten har bedrivits inom EU, eller i avsaknad härav sin bosättning eller stadigvarande hemvist där. Det krävs vidare att den beskattningsbara personen inte har tillhandahållit några varor eller tjänster som inom den medlemsstat där mervärdesskatt har betalats, dvs. den återbetalande medlemsstaten. Undantag görs för samma sorts tjänster som enligt EU-återbetal- ningsdirektivet. EU-länderna har rätt att göra återbetalningen beroende av att motsvarande rätt till återbetalning beviljas av tredje land (artikel 2.2) samt möjlighet att kräva att en skatterepresentant utses (artikel 2.3). Trettonde direktivet ger i stor utsträckning EU-länderna rätt att själva bestämma reglerna för hur återbetalning ska ske, inklusive tidsfristerna för detta. EU-länderna får dessutom ålägga de sökande de skyldigheter som är nödvändiga för att kunna avgöra om en an- sökan är berättigad och förebygga bedrägeri, särskild skyldighet för den sökande att visa att denne är en beskattningsbar person. Åter- betalning får inte ske på villkor som är gynnsammare än de som gäller beskattningsbara personer i EU (artikel 3). 6Fast driftsställe är en äldre term, ersatt med ”fast etableringsställe” i mervärdesskattedirek- tivet och i EU-återbetalningsdirektivet. Avdrag för och återbetalning av ingående skatt 11.7.2Tillämpningsområdet för återbetalning anpassas till trettonde direktivet Utredningens förslag: En beskattningsbar person som inte är etablerad i något EU-land ska vara berättigad att ansöka om åter- betalning av ingående skatt under förutsättning att den beskatt- ningsbara personen inte har genomfört affärstransaktioner från en fast etablering i . Skälen för utredningens förslag: Rätten till återbetalning enligt 10 kap. 1 § ML är kopplad till begreppet utländsk beskattningsbar person. I avsnitt 4 föreslår vi att begreppet utländsk beskattningsbar person ska slopas. Det innebär att återbetalningsrätten behöver kopp- las till något annat. Enligt utesluter förekomsten av en fast etablering i att återbetalning av ingående skatt kan ske enligt förfarandet för återbetalning till beskattningsbara personer utanför EU. Åter- betalning sker då i stället via registrering för mervärdesskatt och återbetalning i mervärdesskattedeklaration enligt SFL. De krav som uppställs för att återbetalningsbestämmelserna i trettonde direktivet ska bli tillämpliga har en något annorlunda ut- formning. Enligt artikel 1.1 i trettonde direktivet krävs det dessutom att den fasta etableringen har bedrivit verksamhet i för att rätten till återbetalning ska vara utesluten. Det är alltså fråga om två kumulativa villkor, dels ska det finnas en fast etablering, dels ska affärstransaktioner ha genomförts därifrån. Tillämpningsområdet för återbetalning till beskattningsbara personer som inte är etable- rade i något EU-land är därmed snävare enligt ML än enligt trettonde direktivet. Mot bakgrund av det nu sagda föreslår vi att bestämmelsen i NML som anger de grundläggande villkoren (”vem som kan få åter- betalning”) för återbetalning till beskattningsbara personer som inte är etablerade i något EU-land ska anpassas till trettonde direktivet. Det innebär att rätten till återbetalning bara är utesluten om båda villkoren är uppfyllda, dvs. det finns ett fast etableringsställe inom landet och affärstransaktioner har genomförts därifrån. Förslaget gäller däremot inte beskattningsbara personer etable- rade i andra EU-länder. Tillämpningsområdet för återbetalning till dessa personer anpassades till EU-återbetalningsdirektivet Avdrag för och återbetalning av ingående skatt genom en ändring i 19 kap. 1 § ML (SFS 2015:888, prop. 2015/16:19). Bestämmelsen med de grundläggande förutsättningarna som måste vara uppfyllda för att en beskattningsbar person i ett annat EU-land ska ha rätt till återbetalning finns i 14 kap. 3 § NML. Vi bedömer att förslaget inte innebär någon ändring i sak. I eko- nomiskt hänseende blir resultatet detsamma för den beskattnings- bara personen, det är hanteringen som skiljer sig. Enligt uppgifter till utredningen har i praktiken redan godtagit ansök- ningar om återbetalning via det pappersbaserade förfarandet från beskattningsbara personer som inte är etablerade i något EU-land och med fast etablering i som inte har några affärstransak- tioner från denna etablering. Vi bedömer att förslagets effekter i övrigt, t.ex. vad gäller administrativ börda, är så försumbar att för- slaget inte behandlas i konsekvensanalysen (avsnitt 17). En bestämmelse om vem som kan ansöka om återbetalning av ingående skatt finns i 14 kap. 32 § NML. 11.8Bestämmelser som flyttas från lag till förordning Utredningens förslag: Bestämmelser om vilka identifikations- uppgifter som ska användas som ska lämnas i en ansökan om åter- betalning av ingående skatt ska i fortsättningen ges i förordning. Skälen för utredningens förslag: Enligt EU-återbetalningsdirektivet anses en ansökan ingiven endast om sökanden lämnat samtliga upp- gifter som krävs enligt artiklarna 8, 9 och 11 i samma direktiv (arti- kel 15.1 första stycket). I artiklarna uppställs mycket detaljerade krav på den information som en återbetalningsansökan ska innehålla, inklusive med vilka koder de förvärvade varornas och tjänsternas art ska beskrivas. Vid genomförandet av EU-återbetalningsdirektivet (prop. 2009/10:15, s. 159 ff. och 220 f.) behandlades frågan om i vilken utsträckning bestämmelserna kunde hanteras genom verkställighets- föreskrifter (dåvarande 8 kap. 13 §, regeringsformen, förkortad RF, nuvarande 8 kap. 7 § RF) för att lagtexten inte skulle tyngas i onödan. Flertalet av de uppgifter som ska anges i en ansökan om återbetal- ning enligt artikel 8 och samtliga uppgifter som ska anges i artikel 9.1 iEU-återbetalningsdirektivet ansågs vara olika slag av detaljerade identifikationsuppgifter. Bedömningen gjordes att det var tillräck- Avdrag för och återbetalning av ingående skatt ligt att i ML ange att det finns en uppgiftsskyldighet avseende sådana uppgifter medan de närmare detaljerna angavs i verkställighetsföre- skrifter. Vidare gjordes bedömningen att även om något uttryckligt bemyndigande inte är nödvändigt för att regeringen ska kunna med- dela verkställighetsföreskrifter, så var det värdefullt med en upplys- ning om förekomsten av sådana föreskrifter. Detta på grund av att det var fråga om att genomföra ett EU-direktiv på olika normnivåer. Vi bedömer att det är tillräckligt att i lag ange att det finns en skyldighet att lämna identifikationsuppgifter och att det är värdefullt att upplysa om att det finns verkställighetsföreskrifter. Det senare är värdefullt inte minst eftersom de beskattningsbara personer som ansöker om återbetalning enligt dessa regler inte är etablerade i och därför kanske inte är så bekanta med svensk lagstift- ningsteknik. Vi bedömer vi att det finns utrymme för att reglera samtliga identifikationsuppgifter genom verkställighetsföreskrifter och att det därför i NML räcker med att ange att en ansökan ska innehålla nödvändiga identifikationsuppgifter. All övrig information som en ansökan om återbetalning ska innehålla anser vi har sådan karaktär av detaljreglering att den lämpligen regleras i verkställighets- föreskrifter. Sammanfattningsvis innebär det att bestämmelserna i 19 kap. 2 § första stycket 2–5 och andra stycket samt 4 § och 5 § ML överförs till den föreslagna nya mervärdesskatteförordningen. En bestämmelse som anger ansökans innehåll och upplyser om verkställighetsföreskrifter finns i 14 kap. 13 § NML. 11.9En ny bestämmelse som anger vilka transaktioner som en ansökan om återbetalning ska avse Utredningens förslag: En ny bestämmelse ska införas som anger vilka transaktioner som en ansökan om återbetalning ska avse när ansökan kommer från en beskattningsbar person som inte är etablerad i något EU-land. Avdrag för och återbetalning av ingående skatt Skälen för utredningens förslag: För beskattningsbara personer som är etablerade i ett annat EU-land finns en bestämmelse som anger vilka transaktioner en ansökan om återbetalning ska avse (19 kap. 3 § ML, 14 kap. 11 § NML). Bestämmelsen motsvarar artikel 14 i EU-återbetalningsdirektivet. Trettonde direktivet däremot överlåter åt medlemsstaterna att bestämma reglerna för hur återbetalning ska ske till beskattningsbara personer som inte är etablerade i något EU-land (artikel 3.1). ML innehåller inte någon regel som mer i detalj anger vilka transaktioner en ansökan om återbetalning från en sådan beskattningsbar person ska eller får avse. Vi föreslår att det införs en bestämmelse i NML om vilka transak- tioner som en ansökan om återbetalning ska avse när ansökan görs av en beskattningsbar person etablerade utanför EU. Bestämmelsen bör ha motsvarande lydelse som den bestämmelse som gäller ansök- ningar från beskattningsbara personer etablerade i annat EU-land. Förslaget medför inga konsekvenser, förutom en liten admini- strativ vinst för de beskattningsbara personer som bestämmelsen avser. Fördelen blir att en beskattningsbar person som redan har ansökt om återbetalning av ingående skatt för perioden januari–mars och upptäcker att denne har missat att ansöka om återbetalning för en faktura som hör till , kan i en ansökan avseende en senare period, t.ex. april–juni, även ta med den senare upptäckta fakturan. Enligt nuvarande regler ska den sökande genom en begäran om omprövning (20 kap. 3 § ML) söka återbetalning av ytterligare ingående skatt som hör till en period där ett beslut har fattats. Konsekvenserna av förslaget bedömer vi bli ytterst försumbara, varför det inte tas upp i konsekvensanalysen (avsnitt 17). En bestämmelse om vilka transaktioner en ansökan om återbetal- ning får avse när ansökan görs av en beskattningsbar person som inte är etablerad i något EU-land finns i 14 kap. 38 § NML. Avdrag för och återbetalning av ingående skatt 11.10Nya bestämmelser om beräkning av tidsfristen för när en ansökan om återbetalning ska ha kommit in Utredningens förslag: Tidsfristen för när en ansökan om åter- betalning senast ska ha kommit in, ska inte få beräknas med stöd av 2 § lagen (1930:173) om beräkning av lagstadgad tid (den s.k. söndagsregeln). Skälen för utredningens förslag: En ansökan om återbetalning från en beskattningsbar person etablerad i ett annat EU-land ska lämnas in i etableringslandet kalenderåret efter återbetalningsperioden (artikel 15.1 i EU-återbetalningsdirektivet). En motsvarande bestämmelse finns 19 kap. 8 § första stycket ML. Bestämmelsen i ML saknar en specialreglering om beräkning av lag- stadgad tid. Av förarbetena (prop. 2009/10:15 s. 165 f. och 191) framgår att frågan om en ansökan från en beskattningsbar person etablerad i ett annat EU-land kommit in i rätt tid avgörs av den be- höriga myndigheten i det EU-land där återbetalning söks, varför det landets regler avgör. I de fall beslutar att en ansökan från en beskattningsbar person etablerad i ett annat EU-land har kommit in , har denne möjlighet att överklaga beslutet i svensk förvaltningsdomstol. Mot bakgrund av förarbetsuttalandena och avsaknaden av en special- reglering för situationer när infaller på har Kammarrätten i i domar i mål nr 4286- 18 och 4332-18, funnit att 2 § lagen om beräkning av lagstadgad tid är tillämplig (”söndagsregeln”). Söndagsregeln innebär att om den tid, då enligt lag eller särskild författning en åtgärd senast ska vidtas, infaller , annan allmän helgdag, lördag, midsommar- afton, eller nyårsafton, får åtgärden vidtas nästa vardag. Vi bedömer att tanken med en gemensam tidsfrist för när en ansökan om återbetalning senast ska ha kommit in är att tidsfristen ska gå ut i alla EU-länder. Lagen om beräkning av lag- stadgad tid bör därför inte tillämpas vid prövningen om en ansökan kommit in i rätt tid. Vi föreslår därför att det i NML tas en bestäm- melse med det innehållet. Avdrag för och återbetalning av ingående skatt En motsvarande regel ska införas beträffande ansökningar från beskattningsbara personer som är etablerade i och som riktar ansökningar om återbetalning till ett annat EU-land. Artikel 15.1 första stycket första meningen har, såvitt gäller ansökningar från beskattningsbara personer etablerade i , införts i 19 kap. 32 § första stycket ML. Även den bestämmelsen saknar en specialreglering om beräkning av lagstadgad tid. kan vägra att vidare- befordra en ansökan om återbetalning riktad till ett annat EU-land endast om förutsättningarna i artikel 18 i EU-återbetalningsdirek- tivet är uppfyllda. Som exempel kan nämnas att sökanden inte är en beskattningsbar person. Det inne- bär att vidarebefordrar ansökningar oavsett om de skulle kunna vara för sent inkomna. En sådan ansökan kan dock komma att avvisas av den behöriga myndigheten i återbetalningslandet. Eftersom syftet är att den tidsfrist som stipuleras i artikel 15.1 första meningen ska vara densamma i alla EU-länder anser vi att det finns anledning att klargöra det i den bestämmelse som gäller ansökningar från beskattningsbara personer etablerade i som riktar ansö- kan om återbetalning till ett annat EU-land. Även trettonde direktivet syftar till att harmonisera rätten till återbetalning för beskattningsbara personer etablerade utanför EU (C- 582/08 kommissionen mot Förenade och ). I syfte att förhindra att ansökningar från beskattningsbara perso- ner som inte är etablerade i något EU-land behandlas enligt villkor som är mer förmånliga än de som gäller för beskattningsbara perso- ner etablerade inom EU, bör tidsfristen för när en ansökan ska ha kommit in beräknas på samma sätt. Konsekvenserna av förslaget bedömer vi bli ytterst försumbara, varför det inte tas upp i konsekvensanalysen (avsnitt 17). Bestämmelser om att tidsfristen för när en ansökan om återbetal- ning senast ska ha inkommit inte får beräknas med stöd av 2 § lagen (1930:173) om beräkning av lagstadgad tid finns i 14 kap. 15, 43 och 56 §§ NML. Enligt utredningens direktiv (dir. 2016:58) är en del av vårt uppdrag att förbättra mervärdesskattelagstiftningen genom att den får en tyd- ligare struktur och blir mer överskådlig samt språkligt moderniserad. En särskild målsättning är att den föreslagna lagstiftningen i högre grad ska stå i överensstämmelse med rådets direktiv /112/EG av om ett gemensamt system för mervärdesskatt (mervärdesskattedirektivet) särskilt med avseende på terminologi och struktur. Lagstiftningens utformning och struktur ska även vara lång- siktigt hållbar. I detta avsnitt behandlas ett förslag avseende faktureringskrav vid betalningar i förskott eller a conto. 12.2Slopat faktureringskrav vid betalningar i förskott eller a conto för undantagna leveranser av varor till annat EU-land Utredningens förslag: Faktureringskravet vid betalning i förskott eller a conto för undantagna leveranser av varor till annat EU- land ska slopas. Skälen för utredningens förslag: I artikel 220 i mervärdesskatte- direktivet regleras när en beskattningsbar person ska utfärda en fak- tura. I fjärde punkten i artikel 220.1 anges att faktura ska utfärdas för förskottsbetalningar som gjorts innan de leveranser som avses i första och andra punkten (vanliga leveranser av varor och distansförsäljning av varor). Denna bestämmelse om förskottsfakturor omfattar dock inte leveranser av varor till annat EU-land som utförs i enlighet med villkoren i artikel 138 (genom vilken leveranser av varor till andra EU-länder undantas från mervärdesskatt). Vid denna typ av leveranser finns därmed bara en skyldighet att utställa en faktura för själva leve- ransen. I mervärdesskattelagen (1994:200), förkortad ML, regleras faktu- reringsskyldigheten i 11 kap. 1–3 §§. I ML finns det dock inte, så som i direktivet, något undantag från faktureringsskyldighet vid för- skottsbetalningar för leveranser av varor till andra EU-länder som är undantagna från mervärdesskatt enligt 3 kap. 30 a § ML. Detta undan- tag från faktureringsskyldigheten vid förskott bör införas i den nya mervärdesskattelagen, förkortad NML, och ett sådant undantag tas därför in i 17 kap. 11 § NML. Ett slopande av ovan nämnda faktureringsskyldighet bedöms leda till försumbara konsekvenser. Eftersom fakturor avseende undantagna leveranser av varor till andra EU-länder inte påverkar redovisningen av mervärdesskatt, leder förslaget inte till några offentligfinansiella konsekvenser eller kostnader för företagen. Företagens administra- tiva börda minskar dock marginellt i de fall en delbetalning för en undantagen varuleverans till ett annat EU-land görs i förskott. Före- taget behöver då inte längre ställa ut två fakturor (en faktura för del- betalningen och en faktura för resterande belopp vid leveransen), utan bara en avseende leveransen. När det gäller redovisning i skattedeklarationen av undantagna leveranser av varor till EU-länder, ska leveransen redovisas i den redo- visningsperiod under vilken fakturan har utfärdats eller för den redo- visningsperiod som omfattar den femtonde dagen i den månad som följer på den månad då leveransen skett om faktura inte ställts ut (13 kap. 8 b § andra stycket ML). Slopandet av fakturerings- skyldigheten vid förskott för denna typ av undantagna EU-leveranser innebär därmed att undantagna EU-leveranser ska redovisas på samma sätt oavsett om det sker en förskottsbetalning eller inte. anser dock att företagen ska bortse från fakturor avse- ende förskottsbetalningar för denna typ av leveranser och redovisa leveransen först när den har skett, eftersom syftet med 13 kap. 8 b § andra stycket ML är att leveransen ska redovisas som motsvarande förvärv.1 1Skatteverkets ställningstagande , dnr 131 883688-09/111: Redovisningsskyldighetens inträde vid gemenskapsintern handel med varor. Då förslaget inte bedöms innebära några ytterligare konsekvenser tas detta förslag inte upp i konsekvensanalysen i avsnitt 17. Bestämmelsen om faktureringsskyldighet vid betalningar i förskott eller a conto finns i 17 kap. 11 § NML. 13Särskild ordning för beskattningsbara personer med liten årsomsättning Enligt utredningens direktiv (dir. 2016:58) är det en del av uppdraget att förbättra mervärdesskattelagstiftningen genom att den får en tyd- ligare struktur och blir mer överskådlig samt språkligt moderniserad. En särskild målsättning är att den föreslagna lagstiftningen i högre grad ska stå i överensstämmelse med rådets direktiv /112/EG av om ett gemensamt system för mervärdesskatt (mervärdesskattedirektivet) särskilt med avseende på terminologi och struktur. Lagstiftningens utformning och struktur ska också vara långsiktigt hållbar. I uppdraget ingår även att följa utvecklingen av det arbete som pågår inom EU rörande mervärdesskattefrågor och ta ställning till hur det påverkar de förslag som lämnas. I detta avsnitt behandlas våra förslag gällande den särskilda ord- ningen för beskattningsbara personer med liten årsomsättning i 18 kap. i den nya mervärdesskattelagen, förkortad NML. 13.2Särskild ordning för beskattningsbara personer med liten årsomsättning Den särskilda ordningen för små företag finns i kapitel 2 i avdel- ning XII i mervärdesskattedirektivet. Artiklarna 282–291 i mervärdes- skattedirektivet innehåller bestämmelser om skattebefrielse och skatte- Särskild ordning för beskattningsbara personer med liten årsomsättning Den skattebefrielse och de skattelättnader som fastställs tillämpas på leveranser av varor och tillhandahållanden av tjänster som görs av små företag (artikel 282). Ordningen med befrielse ska dock inte tillämpas på leveranser av nya transportmedel eller på till- handahållanden som görs av beskattningsbara personer som inte är etablerade i det EU-land där skatten ska betalas. Medlemsstaterna får även undanta andra transaktioner från tillämpningen av skatte- befrielsen (artikel 283). har rätt att införa skattebefrielse för beskattningsbara personer vars årsomsättning högst är lika med motvärdet i nationell valuta av 10 000 ECU (artikel 287). En beskattningsbar person som uppfyller villkoren för att skattebefrias får välja att i stället tillämpa de allmänna mervärdesskattereglerna (artikel 290). Mervärdesskatt ska enligt 1 kap. 1 § första stycket 1 mervärdesskatte- lagen (1994:200), förkortad ML, betalas till staten vid sådan omsätt- ning inom landet av varor eller tjänster som är skattepliktig och görs av en beskattningsbar person i denna egenskap, i den utsträckning den beskattningsbara personen inte är befriad från skatt på omsätt- ningen. Bestämmelser om skattebefrielse för beskattningsbara per- soner med liten omsättning finns i 9 d kap. Befrielsen gäller för beskattningsbara personer som har en omsättning som beräknas bli högst under beskattningsåret. Omsättningen får inte heller ha varit mer än något av de två närmast före- gående beskattningsåren (9 d kap. 1 § ML). 13.2.2”Skattebefrielse” ersätts med ”undantag från skatteplikt” Utredningens förslag: Begreppet skattebefrielse ska ersättas med undantag från skatteplikt i den särskilda ordningen för beskatt- ningsbara personer med liten årsomsättning i 18 kap. NML. Särskild ordning för beskattningsbara personer med liten årsomsättning Skälen för utredningens förslag: om mervärdesskatte- frihet för företag med liten omsättning (omsättningsgräns) finns i 9 d kap. När reglerna infördes i ML utformades dessa så att en beskattningsbar person som uppfyller villkoren är ”befriad från skatt på omsättning av varor och tjänster” (se 9 d kap. 1 § ML). I 9 d kap. används till stor del uttrycket ”skattebefrielse” om den mervärdes- skattefrihet som regleras i kapitlet. Reglerna i ML baseras på den särskilda ordningen för små företag i kapitel 2 i avdelning XII i mer- värdesskattedirektivet. I den svenska språkversionen av mervärdes- skattedirektivet framgår av artikel 287 att får ”tillämpa skatte- befrielse från skatteplikt…”.