sou · H8B37 · 2020-02-11 00:00:00 — Att det är fråga om djurplågeribrott som åsamkat djur betydande lidande – eller att det varit fråga om ett betydande antal djur som utsatts för lidande – får enligt vår bedöm- ning därför ett mycket begränsat genomslag i straffmätningen och påföljdsbestämningen. Proportionaliteten i straffmätningen – som ett uttryck för gärningens allvar i det enskilda fallet – saknas enligt vår bedömning alltså i stor utsträckning gällande djurplågeribrottet, vilket talar en för en förhöjd straffnivå för allvarligare fall av djur- plågeribrott. Finns det en minskad acceptans för att djur åsamkas lidande? Ett av de främsta skälen till straffrättsreform var att sam- hällsutvecklingen sedd över hade inneburit att de allvarliga våldsbrotten (dvs. sådana brott mot andra människor) måste ses som betydligt allvarligare än tidigare och som mer klandervärda än vissa andra brottstyper, dvs. att acceptansen i samhället för sådan brotts- lighet har minskat. Sådana allvarliga våldsbrott som åsyftades var t.ex. brott mot liv och grövre misshandelsbrott, men även andra brott med inslag av allvarligt våld eller hot om våld.13 Detta skäl var även tungt vägande inför den lagändring som innebar att effekten av reform förstärktes genom punktvisa insatser i form av höjda straff- nivåer för bl.a. grov misshandel, grovt rån och grov utpressning.14 Samma skäl som anfördes i samband med de nämnda lagändring- arna torde också åtminstone till viss del kunna göras gällande i fråga om brott mot djur. Det kan ju på goda grunder antas att också acceptansen för brott mot djur har minskat i takt med samhälls- utvecklingen, vilket också återspeglar sig i regeringens ovan nämnda ställningstagande om djur som varelser med ett egenvärde, ett ställ- ningstagande som ju delas av genom antagandet av pro- positionen, vid införandet av den nya djurskyddslagen. 2009/10:147 s. 9 ff. 2016/17:108 s. 26 f. Djurplågeribrottet – överväganden och förslag Vid den hearing med djurskyddsorganisationer som vi har anord- nat inom ramen för vårt utredningsarbete framfördes det från ett flertal håll att straffen för brott mot djur inte speglar allvaret i gär- ningarna och att allmänheten ser strängare på brott mot djur än vad som kommer till uttryck i straffsatserna för brotten. Här kan också läggas till att en undersökning bland EU:s med- lemsländer, en s.k. Eurobarometer som publicerades , bl.a. visade att fler än fyra av fem EU-medborgare vill se ett stärkt djurskydd för lantbruksdjur, att av medborgarna anser att djurskyddet för sällskapsdjur bör stärkas, att av EU-medborgarna anser att det är viktigt att införa standarder för djurskydd som erkänns över hela världen, och att anser att EU bör göra mer för att främja en ökad medvetenhet om djurskydd internationellt. Resul- taten av undersökningen indikerar således även de att det finns en minskad acceptans för att djur utsätts för lidande.15 Mot bakgrund av det sagda finns det skäl att ifrågasätta om dagens straffnivå för djurplågeribrottet återspeglar synen i samhället på djur som levande och kännande varelser med ett egenvärde, särskilt vad gäller de allvarligaste fallen av våldsanvändning och vanvård av djur. Detta talar också för en höjd straffnivå för de allvarligare fallen av djurplågeribrott. Det kan enligt vår mening starkt ifrågasättas om djurplågeribrottets skyddsintresse, att motverka djurs lidande, får tillräckligt genomslag vid straffmätning och påföljdsval , mot bakgrund av att allvar- liga fall av djurplågeri regelmässigt bedöms ha ett relativt lågt straff- värde. Det är också endast i undantagsfall som ett djurplågeribrott bedöms som ett artbrott varför påföljden regelmässigt bestäms till villkorlig dom i förening med dagsböter. En större differentiering vid straffmätningen vore därför önskvärd, där det på ett tydligare sätt markeras vid straffmätning – och måhända också vid påföljdsval – att djurplågeribrott som inneburit ett betydande lidande hos djuret, och kanske även av andra skäl, är allvarligare brott än de flesta andra och därför ska leda till en mer ingripande sanktion. 15Europeiska kommissionen, Special Eurobarometer 442, – , Attitudes of Europeans towards Animal Welfare, Report, EW-01-16-233-EN-N. Djurplågeribrottet – överväganden och förslag fallen av djurplågeri bör alltså mötas av en tydligare straffrättslig sanktion än , genom att straffvärdet för dessa brott uppgraderas. Oavsett om brottet begås uppsåtligen eller av grov oaktsamhet är det fråga om handlingar som kan orsaka allvarligt lidande hos djur. Praxis- genomgången utvisar att gränsdragningen vid grov oaktsamhet som förutsättning för straffansvar är sådan att det regelmässigt är fråga om ett medvetet risktagande hos gärningspersonen eller annars ett allvarligt åsidosättande av centrala djurskyddsbestämmelser, vilket ofta tangerar ett likgiltighetsuppsåt. Det är alltså fråga om en kvali- ficerad form av oaktsamhet, som förutsätter betydligt mer av risk- tagande än s.k. vanlig oaktsamhet. Andra brottstyper som aktualiserar straffansvar vid vanlig oaktsamhet har tvärtom ofta ett straffvärde som motsvarar dagsböter. Mot bakgrund av det sagda finns det sammantaget ett behov av att genom lagstiftningsåtgärder höja straffnivån för djurplågeribrottet. Detta behov gäller enligt vår mening både för uppsåtliga och grovt oaktsamma gärningar. 6.4Det bör införas ett grovt djurplågeribrott Förslag: Djurplågeribrottet ska indelas i två grader; brott av nor- malgraden och grovt brott. Det ska anges vilka omständigheter som särskilt ska beaktas vid bedömningen av om brottet är grovt. Bedömning: Straffskalan för djurplågeribrott av normalgraden bör inte ändras. Som framgått av avsnitt 5.2.3 är det genom angivande av straffskalor som lagstiftaren ger uttryck för olika brottstypers abstrakta straff- värde. Inom en sådan straffskala – i spannet mellan dess minimum och maximum – ska därmed i princip alla tänkbara gärningstyper som faller inom det aktuella tillämpningsområdet kunna inordnas. Det största antalet brott som begås är av ett – relativt sett inom sin brottstyp – mindre allvarligt slag. Straffskalans övre del är därför reserverad för gärningar som är mycket allvarliga och som också Djurplågeribrottet – överväganden och förslag inträffar mer sällan. För att åstadkomma en generellt förhöjd straff- nivå kan det därför vara mer ändamålsenligt att höja straffminimum för brottet. Det är visserligen också möjligt att uttrycka ett högre abstrakt straffvärde genom att höja straffmaximum. Sådana höjningar har dock erfarenhetsmässigt en liten effekt på straffmätningspraxis.16 En höjning av minimistraffet kan dock å andra sidan riskera att leda till att straffmätningen koncentreras till den nedersta delen av straff- skalan.17 Höjning av straffminimum? Straffskalan för djurplågeribrottet är böter till fängelse i högst . En höjning av straffminimum för djurplågeribrottet skulle således innebära att minimistraffet skulle hamna på fängelsenivå. Om ingen särskild nivå skulle anges, gäller då det allmänna minimum på 14 dagars fängelse. Som konstateras ovan är det vanligaste straffet för djur- plågeri dagsböter. Av vår praxisgenomgång avseende brott där dags- böter har dömts ut, framgår att dessa brott ofta rör djurplågeri av ett enstaka djur som pågått . När det har varit fråga om uppsåtliga misshandelsfall synes det inte ha uppkommit några bestående skador i de fall påföljden stannat vid dagsböter. En höjning av straffminimum till fängelse skulle mot den bakgrunden innebära en mycket stor förändring i fråga om straffvärde- bedömningen av brottet och därigenom en stor repressionsökning, eftersom det inte längre skulle vara möjligt att döma ut dagsböter för de fall av djurplågeri som anses ha ett straffvärde på dags- botsnivå. En höjning av straffminimum till fängelsenivå skulle alltså innebära att det inte skulle vara möjligt att döma till böter för djur- plågerifall som framstår som mindre allvarliga, till skillnad från vad som gäller för t.ex. misshandelsbrottet för vilket böter kan dömas ut för ringa misshandel. Även brott som begås av grov oaktsamhet skulle då alltid leda till fängelse eller annan påföljd på fängelsenivå. En sådan genomgripande ändring av straffmätningen framstår inte enligt vår bedömning som ändamålsenlig eller motiverad. 16SOU 2014:18 s. 143. 2016/17:108 s. 28. Djurplågeribrottet – överväganden och förslag Vidare kan en höjning av minimistraffet för djurplågeri, som nämnts ovan, leda till att straffmätningen koncentreras till den nedre delen av straffskalan, vilket således innebär att straffmätningen för de all- varligare fallen inte skulle förändras mer än marginellt och det skulle i realiteten kunna bli en mindre differentierad straffmätning än . Minimistraffet är ju utgångspunkten i straffmätningspraxis (se av- snitt 5.2.4). Vid en höjning av straffskalan för normalbrottet skulle det visser- ligen kunna övervägas att införa ett ringa djurplågeribrott, för att möjligheten att döma till böter vid mindre allvarliga brott fortsatt skulle finnas kvar. Detta är dock förenat med flera svårigheter. Att närmare avgränsa vilka gärningar som skulle falla in under en sådan bestämmelse är komplext och svårt att göra på ett meningsfullt sätt. En lösning skulle möjligen kunna vara att lindriga fall av djurplågeri som begås av grov oaktsamhet bedöms som ringa brott. Detta skulle dock innebära att uppsåtliga fall av djurplågeri alltid skulle leda till en fängelsepåföljd, även vad gäller uppsåtliga brott som endast or- sakat begränsat lidande. Detta skulle alltså innebära att lagstiftningen skulle vara mer repressiv i fråga om uppsåtliga brott mot djur än i fråga om våld som riktar sig mot människor. Det framstår enligt vår bedömning inte som motiverat. Det nu sagda talar således emot en höjning av straffminimum. Det kan också tilläggas att flera andra brott av normalgraden i brotts- balken har böter i straffskalan, i många fall från böter upp till ett eller fängelse.18 Konstruktionen av straffskalan för djurplågeribrottet avviker därför inte från någon systematik i . Det följer knappast heller av våra direktiv att en allmän höjning av straffvärdet för djurplågeribrottet är det som i första hand eftersträvas. I stället betonas i direktiven – som angetts ovan – vikten av att straffen för de allvarligaste fallen av brott mot djur är proportionerliga. Ett argument för att höja minimistraffet för djurplågeri till fäng- else skulle visserligen vara att straffnivån då skulle korre- spondera med den straffskala som gäller för brott mot djurskydds- lagen som begåtts med uppsåt och avsett en förpliktelse av väsentlig betydelse från djurskyddssynpunkt. För dessa brott är straffskalan fängelse i högst . I våra direktiv anges att straffskalorna i bestämmelserna, genom denna särskilda straffskala för vissa uppsåt- liga brott mot djurskyddslagen, inte återspeglar att djurplågeri normalt olaga tvång, olaga hot, dataintrång, olaga integritetsintrång och trolöshet mot huvudman. Djurplågeribrottet – överväganden och förslag är att anse som ett allvarligare brott än överträdelser som enbart straffbeläggs i djurskyddslagen. Denna möjliga inkonsekvens skulle upphöra om minimistraffet för djurplågeribrott höjdes till fängelse- minimum. I de fall en gärning både omfattas av ansvar för brott mot djurskyddslagen och djurplågeri skulle då också alltid ansvar för djurplågeri ha företräde, till skillnad från vad som gäller . Djur- plågeribestämmelsen omfattar brott mot djur som medfört lidande för djuret och som därmed – som påpekas i direktiven – kan betecknas som mer allvarliga från djurskyddssynpunkt än brott mot djurskydds- lagen, men har trots detta alltså ett lägre straffminimum än nämnda brott. Att djurplågeribrottet har företräde när det råder s.k. brotts- konkurrens förefaller då naturligt. De genomgripande effekter på straffmätningen av djurplågeribrottet som en höjning av straffmini- mum skulle innebära får dock sägas väga tyngre än detta argument. Därtill skulle en markering av djurplågeribrottets allvar i förhållande till brotten mot djurskyddslagen också kunna göras med någon form av höjning av straffmaximum för djurplågeribrottet. Vidare kan kon- stateras att denna särskilda straffskala för brott mot djurskyddslagen uppenbarligen mycket sällan aktualiseras i praxis, då påföljden be- stäms till dagsböter i av lagföringsbesluten för brott mot djurskyddslagen. Som anges ovan är det svårt att tänka sig att helt utmönstra böter som påföljd för djurplågeribrott. Om straffminimum för brott av normalgraden höjs till fängelse, torde det därför var oundvikligt att införa ett ringa brott med böter i straffskalan för de minst straffvärda gärningarna. Denna straffskala måste sannolikt omfatta även uppsåt- liga gärningar, särskilt om det är fråga om att djur utsatts för ett begränsat och kortvarigt lidande. Om det införs ett ringa brott som kan begås uppsåtligen, skulle det även i fortsättningen finnas fall då brott mot djurskyddslagen har företräde vid brottskonkurrens, om den strängare straffskalan enligt djurskyddslagen blir tillämplig. Att uppnå en ordning där djurplågeribrottet alltid har företräde framför brott mot djurskyddslagen då det råder brottskonkurrens, torde därför i första hand kunna ske genom att den särskilda straff- skalan för uppsåtliga brott enligt djurskyddslagen tas bort. Vi finner inte att det följer av våra direktiv att föreslå något sådant. Vi har där- för inte övervägt det alternativet närmare. Djurplågeribrottet – överväganden och förslag Det sagda innebär sammantaget att det inte finns tillräckliga skäl att göra ändringar i straffskalan för djurplågeribrottet i fråga om dess miniminivå för att generellt åstadkomma en förändrad straffnivå. För de allvarligaste fallen av djurplågeri finns det skäl för en förhöjd straffnivå. Mot den bakgrunden finns det skäl att, genom att på något sätt höja straffmaximum, möjliggöra en större spridning över straff- skalan och då särskilt få till stånd en straffskärpning för de allvar- ligaste fallen av djurplågeri och därigenom en större differentiering vid straffmätningen mellan mindre allvarliga och mer allvarliga djur- plågeribrott. Vissa gärningar bör ges ett högre straffvärde än Som konstateras ovan bör en höjning av straffmaximum för djur- plågeri göras. Frågan är då om en sådan skärpning bör ske enbart genom förändringar av den befintliga straffskalan eller genom att en sär- skild straffskala med en brottsrubricering för ett grovt djurplågeribrott införs. Det går enligt vår bedömning att skilja ut vissa förfaranden som är så allvarliga att de bör straffmätas på den övre delen av den nu- varande straffskalan för djurplågeribrottet eller i vart fall ges ett högre straffvärde än . Exempel på sådana förfaranden är långvarig vanvård av stora djurbesättningar som t.ex. inkluderar svält och obe- handlade sjukdomstillstånd och även vissa fall av allvarlig vanvård av enstaka djur som åsamkat djuret utdraget och allvarligt lidande. Hit bör också räknas de allvarligaste fallen av våldsanvändning mot djur, som t.ex. upprepade fall av våldsanvändning med tortyrliknande eller annars hänsynslösa inslag. Gemensamt för nämnda fall är att djur under sådana omständigheter åsamkats ett mycket svårt och ofta långvarigt fysiskt och psykiskt lidande. Utöver djurets lidande kan det även finnas andra omständigheter – i ljuset av vår praxisgenomgång – som bör tillmätas större betydelse och föranleda att vissa djurplågeribrott tillmäts ett högre straffvärde än . Detta eftersom vissa gärningar eller vissa slag av underlåtenhet som orsakar djurs lidande kan vara särskilt otillbörliga. Djurplågeribrottet – överväganden och förslag Ett grovt brott bör införas Mot bakgrund av det sagda finns det alltså skäl att överväga att dela upp djurplågeribrottet genom att införa ett grovt brott i stället för att endast höja dagens straffmaximum. Skälet för att göra en sådan uppdelning är framför allt att det skulle kunna medföra en mer nyan- serad straffmätning och en mer enhetlig rättstillämpning. Genom införande av ett grovt brott, med ett högre straffminimum än brott av normalgraden, ges bättre möjligheter att utveckla hållpunkter för när gärningen är så kvalificerad att den bör bedömas ha ett straff- värde som uppgår till det grova brottets straffminimum. Genom en uppdelning av straffskalan kan det anges exempel på sådana omstän- digheter som särskilt ska beaktas vid straffmätningen, vilket i sin tur gör bestämmelsen mer informativ och enklare att tillämpa. På detta sätt skapas bättre förutsättningar för domstolarna att göra en differen- tierad bedömning av straffvärdet utifrån samtliga de straffvärde- påverkande omständigheter som förekommit. Genom att införa en särskild grad för de allvarligaste brotten skulle man kunna uppnå både en ökad differentiering mellan brott av olika allvarlighetsgrad och en straffskärpning för de allvarligaste brotten. Om de allvarligaste brotten mot djur rubriceras som grovt djurplågeribrott kommuni- ceras också på ett tydligare sätt än det som kriminali- seringen av handlandet bl.a. syftar till att uppnå. Med andra ord under- stryks genom rubriceringen ”grovt” att vissa gärningar är särskilt klandervärda och att mycket skyddsvärda intressen kan överträdas genom ett sådant brott. Sammantaget kan således sägas att förutsättningarna för en differen- tierad och enhetlig straffmätning förbättras om det nuvarande djur- plågeribrottet ersätts med ett brott av normalgraden och ett grovt brott. Vid införandet av ett grovt brott finns inte skäl att ändra straff- skalan för djurplågeribrott av normalgraden, utan den bör fortsätt- ningsvis sträcka sig från böter till fängelse. Djurplågeribrottet – överväganden och förslag 6.5Vilka kvalifikationsgrunder ska gälla för det grova brottet? Förslag: Vid bedömningen av om brottet är grovt ska det särskilt beaktas om gärningen 1.har inneburit allvarligt lidande för djur, 2.har begåtts i större omfattning, 3.har begåtts i syfte att nå ekonomiska fördelar, eller 4.annars har varit av särskilt hänsynslös eller farlig art. Allmänna utgångspunkter för utformandet av ett grovt brott Som behandlats i avsnitt 5.2.3 är det svenska rättssystemet baserat på principerna om proportionalitet och ekvivalens. Lagstiftarens upp- fattning om allvaret i ett visst brott kommer till uttryck dels genom brottets straffskala, dels i vissa fall genom dess gradindelning. Det är vanligt förekommande att de omständigheter som särskilt ska be- aktas vid rubriceringen (s.k. kvalifikationsgrunder) anges i den en- skilda straffbestämmelsen. Bedömningen om ett gradindelat brott är att bedöma som grovt brott ska avgöras med hänsyn till samtliga omständigheter vid brottet (se t.ex. NJA 1999 s. 380). De omstän- digheter som har betydelse för gradindelningen är sådana som har att göra med straffvärdet. Vilka faktorer som har betydelse för grad- indelning och rubricering av ett brott beror till viss del på vilket skyddsintresse som ligger bakom den enskilda straffbestämmelsen, och sådana brottsinterna straffvärdefaktorer kan således anpassas till det specifika brottets skyddsintresse.19 Gradindelningsfaktorer som uttryckligen anges i lagtext för det specifika brottet har generellt ett betydligt större genomslag än så- dana generella straffvärdefaktorer som anges i 29 kap. 2 § . Genom att ange kvalifikationsgrunder kan man åstadkomma ett ut- vidgat tillämpningsområde för grova brott och därigenom säkerställa att försvårande omständigheter får ett mer tydligt genomslag. Avsikten med en uppräkning av kvalificerande omständigheter är dock inte att det endast är de omständigheter som anges i bestämmelsen som ska 19Se avsnitt 5.2.4 samt SOU 2014:7 s. 67 och SOU 2014:43 s. 246. Djurplågeribrottet – överväganden och förslag Inte heller avses att förekomsten av de uppräknade om- ständigheterna alltid ska leda till en användning av den strängare straff- skalan. En helhetsbedömning ska göras av samtliga omständigheter i varje enskilt fall, varvid såväl förmildrande som försvårande omstän- digheter ska beaktas.20 En uppräkning av kvalificerande omständigheter kan dock leda till att det i praktiken krävs att någon sådan omständighet föreligger för att brottet ska betecknas som grovt. Domstolarna är helt enkelt försiktiga att kvalificera ett brott som grovt om inte någon av de omständigheter som räknas upp i den aktuella bestämmelsen är för handen. Visst stöd för en sådan tillämpning finns också i Högsta domstolens praxis. Här kan noteras t.ex. NJA 1999 s. 25 där angav att gärningen utan stöd i den – i och för sig inte uttömmande – uppräkning som finns i den aktuella bestämmelsen, inte borde rubriceras som grov. Att särskilt angivna kvalifikationsgrunder för ett grovt brott får ett större genomslag än motsvarande faktorer skulle få som ren- odlade straffvärdefaktorer kan bl.a. antas bero på att den fråga som är under bedömning vid gradindelning inte, såsom vid straffvärde- bedömningen, gäller hantering av en skala. Utan i stället handlar det om ett val mellan två alternativ; om ett brott ska bedömas som grovt eller inte. Av betydelse är också att gradindelningsfaktorer rent pro- cessuellt uppmärksammas på ett annat sätt än straffvärdefaktorer.21 Även om systemet formellt sett bygger på att man först gör en bedömning av vilken grad ett brott ska rubriceras som och först därefter straffmäter gärningen (se bestämmelsen i 29 kap. 1 § brotts- balken), kan det inte anses möjligt att helt separera de två momenten. Utredningen om skärpta straffrättsliga åtgärder mot organiserad brottslighet uttalade i betänkandet Organiserad brottslighet – förfälts- och underlåtenhetsansvar, kvalifikationsgrunder m.m. (SOU 2014:63) i detta sammanhang följande.22 Om straffrättslagstiftningen ska vara värdemässigt sammanhängande, bör straffvärdebedömning och gradindelning samspela, dvs. kvalifika- tionsgrunder bör närmast ses som exempel på förhållanden som kan göra att straffvärdet blir så högt att det är motiverat att döma för grovt brott. Och om straffvärdet når en sådan nivå att man passerar minimi- straffet för grovt (eller synnerligen grovt) brott utgör detta, med undan- 20SOU 2014:43 s. 246 och SOU 2014:63 s. 230. 21SOU 2014:63 s. 230. 22SOU 2014:63 s. 231 f. Djurplågeribrottet – överväganden och förslag tag för de fåtaliga faktorer som påverkar straffvärdet men inte grad- indelningen, normalt tillräckliga skäl för att döma för grovt brott. I sam- manhanget kan också hänvisas till de uttalanden som gjordes i samband med att straffminimum för bl.a. grov stöld, grovt bedrägeri och grov förskingring höjdes vid tillkomst , nämligen att avsikten med höjningen var att markera att brott bör bedömas som grovt endast om det bedöms som så allvarlig att fängelsetiden inte bör vara kortare än (m.fl., kommentaren till 10 kap. 3 § ). Det faktum att kvalifikationsgrunder som anges vid en viss brottstyp normalt får ett ganska tydligt genomslag i praxis gör det också viktigt att se till att de kvalifikationsgrunder som anges i en viss bestämmelse kan motiveras från ett straffvärdeperspektiv. Annars finns en risk för att gärningar kommer att kvalificeras som grova också i fall där det minimi- straff som gäller för den kvalificerade brottstypen framstår som orim- ligt, låt vara att det alltid finns en möjlighet för domstolen att, med stöd av den helhetsbedömning som måste göras, avstå från att kvalificera brottet som grovt. Är omständigheterna för snävt, specifikt eller detaljerat angivna finns det vidare en risk för att bestämmelsen tillämpas för restriktivt. Det kan alltså i viss utsträckning vara lämpligt att kvalifikationsgrund- erna är relativt vida, men inte heller för vida eftersom det då finns en risk för att det grova brottet kommer att omfatta fall som inte bör straffmätas inom den strängare straffskalan. Vidare bör inte alltför många särskilda omständigheter som ska beaktas räknas upp i en enskild paragraf, eftersom det då finns en risk för att betydelsen av särskilda omständigheter urvattnas.23