sou · H8B344 · 2020-08-20 00:00:00 — Den skadelidande kan även på annat sätt vara medvållande till en skada som ska ersättas av det allmänna på grundval av fel eller för- summelse vid myndighetsutövning eller en överträdelse av Europa- konventionen. I allmänhet bör inte större krav ställas på skadelidande privatpersoners omdöme i sådana fall. När det gäller sådan annan ideell skada som kan ge konventions- skadestånd (3 kap. 4 § skadeståndslagen) kan som sagt någon jämk- ning inte ske. Däremot kan domstolen på annat sätt ta hänsyn till att den enskilde har medverkat till skadan. Frågan om vilken betydelse som bör tillmätas den enskildes agerande eller bristande agerande bör ofta kunna besvaras redan i samband med prövningen av om skade- ståndsregeln överhuvudtaget är tillämplig. Om exempelvis handläggningen av ett mål har dragit ut men orsaken till detta är den skadelidandes egen bristfälliga process- föring, så är det inte nödvändigtvis fråga om någon konventionsöver- trädelse eller bara om en begränsad sådan. Även om det rör sig om en Övergripande om det allmännas skadeståndsansvar konventionsöverträdelse, är det inte givet att den som utsatts för över- trädelsen har rätt till skadestånd som gottgörelse. Om det i ett visst fall är så att en skadelidande har underlåtit att utnyttja andra tillgängliga rättsmedel får det också konsekvenser för skadeståndsansvaret. Om den enskilde redan har getts ett rättsmedel som dock är otill- räckligt och det föreligger en rätt till ytterligare kompensation i form av skadestånd, ska skadeståndet bestämmas så att den skadelidande kan anses ha blivit tillräckligt gottgjord. Vidare kan en domstol som finner att en enskild bör tillerkännas skadestånd jämka skadestånds- beloppet i fråga om ren förmögenhetsskada eller sak- eller person- skada på grund av medvållande eller för att den skadelidande inte har begränsat sin skada. Ersättning för annan ideell skada kan alltså vara lägre än vad som annars skulle ha varit fallet, om allvaret av ingreppet i den enskildes rättigheter kan sägas vara mer begränsat utifrån hur den enskilde har agerat (prop. 2017/18:7 s. 42). 3.11Skadeståndsregler i annan lagstiftning Som har nämnts innehåller skadeståndslagen de grundregler som gäller om inte annan lag, avtal, allmänna rättsgrundsatser eller andra skadeståndsrättsliga principer är tillämpliga i det enskilda fallet (1 kap. 1 § skadeståndslagen). Vid sidan av skadeståndslagen finns en mängd lagar och andra föreskrifter med speciella skaderegler som tar över skadeståndslagens allmänna bestämmelser. De flesta av dessa föreskrifter kan medföra skadeståndsskyldighet för enskilda lika väl som för staten, medan andra lagar innehåller särskilda bestämmelser som enbart riktar sig mot staten. Ett exempel på den sistnämnda kate- gorin är statens ersättningsskyldighet enligt skatteförfarandelagen (2011:1244, se 46 kap. 20–22 §§). Diskrimineringslagen har i korthet redan berörts och behandlas utförligare i avsnitt 4.6.19. Angående brottsskadeersättning, som utgår av statliga medel om en dömd gärningsman inte kan betala skade- stånd till den som har drabbats av skada genom brott och det inte finns någon försäkring som täcker anspråket, hänvisas till avsnitt 3.10.3. Övergripande om det allmännas skadeståndsansvar 3.11.1Skadeståndsansvar för enskilda och det allmänna Ansvarsregler som medför att både det allmänna och enskilda kan åläggas ersättningsskyldighet återfinns bl.a. i olika lagar om strikt ansvar. Det innebär att det inte krävs något vållande hos någon befattningshavare. Som exempel kan nämnas reglerna om miljöfarlig verksamhet i 32 kap. . Enligt EU:s dataskyddsförordning finns, vid en överträdelse av för- ordningen, rätt till ersättning för ideell skada (jämför prop. 2017/18:105 s. 149 f.). Flera av de lagar som gäller staten och enskilda innehåller även regler som ger rätt till sådan ersättning. Enligt 21 § kreditupp- lysningslagen (1973:1173) har den som bedriver kreditupplysnings- verksamhet ett presumtionsansvar för skada som tillfogas någon genom otillbörligt intrång i den personliga integriteten eller genom att en oriktig uppgift lämnas om personen i fråga. Vid bedömande av om och i vilken utsträckning skada har uppstått tas hänsyn även till lidande och andra omständigheter av annan än rent ekonomisk betydelse. En rad bestämmelser på immaterialrättens område innehåller också rätt till ersättning för ideell skada. Som exempel kan nämnas 54 § upp- hovsrättslagen (1960:729). Även inom arbetsrätten finns bestämm- elser av denna typ, se t.ex. 55 § lagen (1976:580) om medbestämmande i arbetslivet. Avslutningsvis bör nämnas något om skadeståndsskyldighet inom skolområdet. Den som är huvudman för en förskola, grundskola, gym- nasieskola och annan verksamhet som regleras i skollagen är skyldig att se till att barn eller elever inte utsätts för kränkande behandling. Detsamma gäller för anställda och uppdragstagare. Bestämmelser om detta finns i 6 kap. skollagen. Kapitlet tillämpas vid annan kränkande behandling än diskriminering. Med kränkande behandling avses ett uppträdande som, utan att vara diskriminering, kränker ett barns eller en elevs värdighet. Vid åsidosättande av skollagens förbud mot kränkande behandling och repressalier m.m. är huvudmannen skadeståndsskyldig för den kränk- ning som överträdelsen innebär (prop. 2007/08:95 s. 467 f. och prop. 2009/10:165 s. 330 f.). Skadestånd kan utgå för ideell skada i form av kränkning och annan skada (6 kap. 12 § skollagen). Skade- stånd för kränkning i andra fall än vid repressalier ska inte utgå om Övergripande om det allmännas skadeståndsansvar kränkningen är ringa. Om det finns särskilda skäl kan skadeståndet sättas ner eller falla bort. Särskilda regler om ersättningsskyldighet för staten finns i frihets- berövandelagen (se prop. 1997/98:105 s. 12 f. och s. 46 f. respektive SOU 1993:55 s. 181 f. och s. 311 f.). Enligt lagen utgår ersättning till den som varit häktad och den som i i sträck har varit anhållen eller utsatts för vissa tvångsåtgärder på grund av miss- tanke om brott (2 §). Lagen gäller även den som har avtjänat fängelse- straff eller liknande och den som har varit utsatt för vissa administra- tiva frihetsberövanden (4 §). Ersättning förutsätter att åtgärden varit oberättigad enligt vad som föreskrivs för varje särskilt fall. Personer som har varit häktade eller anhållna kan få ersättning vid frikännande dom eller om förundersökningen avslutas utan att åtal väcks. På motsvarande sätt kan den som har avtjänat ett fängelsestraff få ersättning om det efter överklagande eller anlitande av särskilt rätts- medel meddelas en frikännande dom eller om en mindre ingripande påföljd döms ut. Om ersättning inte kan utgå enligt de grunder som har nämnts om frihetsberövandet har varat än och vid olika typer av tvångsomhändertaganden – kan ersättning ändå utgå, om beslutet om frihetsberövande har vilat på felaktiga grunder och därmed varit oriktigt (5 §). Statens ansvar enligt lagen är rent strikt (ansvaret är oberoende av vållande). Den ersättning som utgår enligt lagen omfattar den ekonomiska förlust och det lidande som frihetsinskränkningen inneburit för den enskilde. Ersättning lämnas således för utgifter, förlorad arbetsför- tjänst, intrång i näringsverksamhet samt för ideell skada i form av lidande (7 §). I skadeståndslagen används numera i stället för ”lidande” begreppet kränkning, se avsnitt 3.10.3. Enligt förarbetena finns det inte några generellt giltiga normer att lägga till grund för prövningen och ett flertal omständigheter inverkar på ersättningens storlek (jäm- för prop. 1997/98:105 s. 56). I huvudsak är det fråga om att göra en skönsmässig uppskattning av graden av lidande i varje enskilt fall. Hänsyn måste tas till intensiteten i den skadelidandes subjektiva upplevelse av lidandet, men i första hand bör förhärskande etiska och Övergripande om det allmännas skadeståndsansvar sociala värderingar läggas till grund. Bland de omständigheter som är av särskild betydelse nämner förarbetena frihetsberövandets varakt- ighet, eftersom lidandet typiskt sett anses vara större ju ett frihetsberövande varat (jämför Justitiekanslerns beslut , dnr 5724-18-4.1). I övrigt hänvisas till den praxis och de riktlinjer som Justitiekans- lern har utvecklat vid sin prövning av skaderegleringsärenden, dvs. främst frihetsberövandets längd, men även faktorer såsom det påstådda brottets karaktär. Därvid underströks att riktlinjerna inte ska betraktas som en taxa, utan som generella bedömningsgrunder (a. prop. s. 56). Om den skadelidande har anspråk på ersättning för person- eller sakskada finns ingen möjlighet att få skadestånd enligt lagen. I stället måste talan mot staten grundas på skadeståndslagens bestämmelser om fel eller försummelse vid myndighetsutövning eller det allmännas överträdelser av (jämför Justitiekanslerns beslut , dnr 3391-18-4.3). Lagen innehåller vissa inskränkningar i ersättningsrätten på grund av den skadelidandes eget handlande. Om han eller hon uppsåtligen har föranlett åtgärden finns således ingen rätt till ersättning (6 §). Vidare krävs synnerliga skäl för att ersättning ska utgå i de fall där den skadelidande har försökt undanröja bevis eller på annat sätt för- svåra sakens utredning eller om han eller hon försökt undandra sig förundersökning eller lagföring. Ersättning kan också vägras eller sättas ner om den skadelidandes eget beteende har föranlett beslutet om frihetsinskränkning eller om det med hänsyn till övriga omständigheter är oskäligt att ersättning lämnas (exempel på situationer där jämkning kan ske ges i a. prop. s. 54 f.). Däremot får jämkning inte ske enbart på den grunden att en brottsmisstanke kvarstår utan att skuldfrågan är klarlagd. Jämkning bör enligt förarbetena bara ske i klara fall av oskälighet och det åvilar staten att åberopa och bevisa de omständigheter som gör att det är oskäligt att utge full ersättning. 3.12Preskription av en skadeståndsfordran I samband med redogörelsen för den svenska skadeståndsrätten bör avslutningsvis även nämnas något om vad som gäller i fråga om pre- skription. För skadeståndskrav enligt skadeståndslagen gäller reglerna Övergripande om det allmännas skadeståndsansvar om allmän preskriptionstid i preskriptionslagen (1981:130; se prop. 1979/80:119 s. 39 f.). Utgångspunkten är tidpunkten för fordringens tillkomst (2 § första stycket preskriptionslagen). Om preskriptions- tiden avbryts börjar en ny preskriptionstid att löpa. Preskriptions- tiden är efter det att fordringen tillkom respektive preskrip- tionen avbröts. För att kunna tillämpa regeln måste det fastställas när fordran på skadestånd tillkom. Olika tidpunkter kan komma i fråga, t.ex. när den skadegörande handlingen ägde rum eller när den första skadan inträffade. Den allmänna meningen är att tiden för den skadegörande handlingen är avgörande. Detta kan medföra att skadeståndskravet är preskriberat innan någon skada har inträffat. Om skada skulle upp- stå därefter har den skadelidande således ingen möjlighet att fram- föra rättsligt grundade krav. Regeln motiveras av att ingen ska behöva räkna med att bli skade- ståndsskyldig för ett handlande som ligger utan att ha blivit utsatt för krav. När det handlande som lett till skada pågått , räknas preskriptionstiden från den tidpunkt då skadeförebyggande åtgärder senast kunnat vidtas. Detsamma gäller i fråga om skada som orsakats genom underlåtenhet. När det gäller skadestånd på grund av felaktigt avregistrerat med- borgarskap – dvs. en överträdelse av regeringsformen – bör enligt preskriptionstiden börja löpa först vid den tid- punkt då den felaktiga uppgiften om medborgarskapet korrigerades (rättsfallet behandlas i avsnitt 3.9.4). Preskriptionen avbryts enligt allmänna regler. Normalt sett är det tillräckligt att den skadelidande i stora drag anger omständigheterna kring den skadeståndsgrundande handlingen samt att han eller hon har ett anspråk på ersättning. Enligt den speciallagstiftning som finns på skadeståndsområdet kan det ibland finnas andra preskriptionstider (se t.ex. 24 § lagen [2018:558] om företagshemligheter jämförd med 1 § preskriptions- lagen). 4De grundläggande fri- och rättigheterna I kommitténs uppdrag ingår att överväga om rätten till ersättning från det allmänna för skada som orsakats vid överträdelser av grund- läggande fri- och rättigheter enligt 2 kap. regeringsformen bör utvid- gas. Kommittén ska också överväga om det är ändamålsenligt och önskvärt att rätten till ersättning regleras i lag. Uppdragets genom- förande förutsätter en grundlig genomgång av regeringsformens rättig- hetsregler. Detta avsnitt innehåller en sådan genomgång. Innan framställ- ningen når fram till regeringsformens rättighetskatalog beskrivs det svenska fri- och rättighetsskyddet på ett mer övergripande plan. Även den grundläggande strukturen i lagstiftningen, bl.a. uppdelningen i s.k. absoluta och relativa fri- och rättigheter, behandlas. Vidare inne- håller avsnittet en redogörelse för hur regeringsformen förhåller sig till och EU:s rättighetsstadga. Genomgången inrymmer även i förekommande fall vissa noteringar om annan lag som kan anses tjäna som en precisering av de grund- läggande fri- och rättigheterna, liksom en jämförelse med motsvarande rättighetsskydd i och EU:s rättighetsstadga. Syftet med detta är att ge en visserligen översiktlig men mer konkret bild av i vilka situationer som förhållandena kan vara sådana att en i regeringsformen tillförsäkrad fri- och rättighet har överträtts. För mer ingående framställningar om fri- och rättigheternas materi- ella tillämpningsområde hänvisas till rättsvetenskaplig litteratur, t.ex. de verk som nämns nedan. Framställningen bygger i huvudsak på några av de standardverk som finns på området såvida inte särskilda hänvisningar ges (m.fl., Regeringsformen – med kommentarer, 2 uppl., 2018; m.fl., De grundläggande fri- och rättigheterna Grundlagarna, 3 uppl., 2012 samt och , Regeringsformen –en kommentar, 4 uppl., 2019). Av intresse är givetvis även förarbetena till regeringsformen samt till de ändringar som trädde i kraft respektive 2011 (SOU 1972:15, prop. 1973:90, bet. KU 1973:26, SOU 1993:40, prop. 1993/94:117, bet. 1993/94:KU24, SOU 2008:3, SOU 2008:125, prop. 2009/10:80 och bet. 2009/10:KU19). För en genomgång av praxis hänvisas till , Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, En kommentar till om de mänskliga rättigheterna, 5 uppl., 2015. En viktig begränsning av uppdraget är att det bara tar sikte på de grundläggande fri- och rättigheterna enligt 2 kap. regeringsformen. Därmed faller exempelvis de allmänna målsättningar för utövandet av den offentliga makten som kommer till uttryck i 1 kap. 2 § reger- ingsformen utanför. Även de fri- och rättigheter som regleras i tryck- frihetsförordningen och yttrandefrihetsgrundlagen – vilka kan ses som en del av yttrande- och informationsfriheten – faller utanför (se vidare avsnitt 6.1.2). Dessa fri- och rättigheter behandlas därför inte närmare här. 4.2Fri- och rättighetsskyddet i Skyddet för grundläggande fri- och rättigheter har kommit att bli komplext. Det finns i vart fall tre viktiga beståndsdelar: 2 kap. regeringsformen som ger ett antal fri- och rättigheter grundlags- skydd, som även den har förankring i regerings- formen, samt EU:s rättighetsstadga med samma rättsliga ställning som . Även om dessa regelverk i fråga om många fri- och rättigheter har ett likartat innehåll och därmed i stora delar överlappar varandra, finns det också betydelsefulla skillnader. Det är fråga om ett samspel (jämför artikel 53 i , som anger att ingenting i konventionen får tolkas som en begränsning eller en avvikelse från rättigheter som kan vara skyddade annars, nationellt eller internation- ellt). Förutom de nämnda regelverken finns flera för bindande om olika slags rättigheter. De grundläggande fri- och rättigheterna har FN:s konvention om barnets rättigheter () ställ- ning som svensk lag (prop. 2017/18:186). För en diskussion om förhållandet mellan svensk rätt, Europa- konventionen och andra internationella konventioner samt rättighets- stadgan, se Axberger, Rättigheter, 2018 s. 759 och 849; , Grundläggande rättigheter och juridisk metod, RF 2 kap., och EU:s stadga och deras tillämp- ning, 2 uppl., 2019 samt , Rättighetsskyddets genomslag i svensk rätt – konventionsrättsligt och unionsrättsligt, Juridisk Tid- skrift 2010–11 s. 821. Genom Lagrådets granskning av lagförslag samt domstolars och andra offentliga organs normprövning utövas en extern kontroll av om lagstiftningen i övrigt är förenlig med de grundläggande fri- och rättigheterna. Tanken att den enskilde har vissa grundläggande fri- och rättigheter som behöver skyddas mot statsmakten är inte ny. För den moderna utvecklingen på området torde de rättighetsurkunder som antogs av det engelska parlamentet ha haft betydelse, dvs. Habeas Corpus Act och . Under den antogs en klassisk deklar- ation om de mänskliga och medborgerliga rättigheterna. Ett annat centralt dokument på området är tillägg till författning rörande fri- och rättigheter. Genom tillägget skyddas bl.a. religionsfriheten, yttrandefriheten och mötesfriheten. Dessa doku- ment kom att få stort inflytande på utvecklingen i många andra länder. och 1900-talets början införde flera stater grund- lagsbestämmelser om fri- och rättigheter. Utvecklingen präglades i hög grad av då rådande naturrättsliga tankegångar. Individen hade enligt det synsättet vissa fri- och rättig- heter som existerade oberoende av innehållet i lagstiftningen och som lagarna inte fick inskränka. En viktig tanke med rättighets- skyddet var att värna den fria åsiktsbildningen genom att garantera främst åsiktsfrihet, yttrandefrihet, tryckfrihet, religionsfrihet, mötes- frihet och föreningsfrihet samt den enskildes personliga säkerhet. Även egendomsskyddet och näringsfriheten ansågs vara av central De grundläggande fri- och rättigheterna påbörjades vidare i många länder en utveckling mot införandet av allmän och lika rösträtt. De tidiga rättighetskatalogerna innehöll alltså i första hand s.k. politiska och civila rättigheter. , främst efter , blev det vanligare att även mer socialt inriktade rättig- heter (t.ex. rätt till arbete eller bostad) togs in i grundlagar. I allmän- het blev dock de sociala rättigheterna inte rättsligt bindande utan ansågs mer som målsättningar för samhällsutvecklingen (jämför 1 kap. 2 § regeringsformen). Den moderna utvecklingen på fri- och rättighetsområdet har annars i hög grad präglats av internationellt samarbete. Genom olika folkrätts- ligt bindande konventioner skyddas numera grundläggande mänsk- liga rättigheter på ett internationellt plan. Här kan särskilt framhållas FN:s allmänna deklaration om de mänskliga rättigheterna samt FN:s konvention om medborgerliga och politiska rättigheter . För länderna i har europeiska konvention om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande fri- heterna () haft stor betydelse. Utvecklingen inom EU innebär vidare en betoning av skyddet för grundläggande fri- och rättigheter, framför allt genom tillkomsten av en rättsligt bindande stadga om grundläggande rättigheter (se artikel 6 i ). 4.2.3Bakgrunden till 2 kap. regeringsformen Det utredningsarbete rörande regeringsformen som inleddes omfattade även fri- och rättighetsfrågorna. Författnings- utredningen föreslog att ett särskilt kapitel om grundläggande fri- och rättigheter skulle införas i regeringsformen (SOU 1963:16 och 17). I en inledande paragraf upptogs åsiktsfrihet, yttrandefrihet, religions- frihet, församlingsfrihet och föreningsfrihet. I andra bestämmelser behandlades bl.a. olika aspekter av den personliga friheten, egendoms- skyddet, vissa rättssäkerhetsfrågor och olika sociala rättigheter. För- slaget innebar att skyddets styrka varierade. Det utsattes för omfatt- ande kritik av remissinstanserna och genomfördes inte. Kritiken gick främst ut på att grundlagsskyddet blev för svagt och oprecist. I förslaget från Grundlagberedningen (SOU 1972:15) hade om- fattningen av fri- och rättighetsskyddet vidgats ytterligare i jämför- De grundläggande fri- och rättigheterna else med förslaget från . Regleringen sam- lades inte i ett särskilt kapitel om fri- och rättigheter. En del av bestämmelserna togs i stället upp i det kapitel som reglerade norm- givningsmakten. Andra bestämmelser placerades i kapitlet om rätt- skipning och förvaltning. Förslaget innehöll inte några bestämmelser om sociala rättigheter. Vissa fri- och rättigheter fick enligt förslaget inte begränsas (förbuden mot tillfälliga domstolar, retroaktiv straff- lagstiftning, landsförvisning och berövande av svenskt medborgar- skap samt rätten till domstolsprövning av frihetsberövanden m.m.). Skyddet var i övrigt utformat så att inskränkningar fick ske i lag beslutad i vanlig ordning. Grundlagberedningens förslag kom att utgöra grunden för fri- och rättighetsregleringen i regeringsformen. Här samlades dock vissa bestämmelser om grundläggande fri- och rättigheter i ett särskilt kapitel (2 kap.). Kapitlet inleddes med en bestämmelse om yttrande- och tryckfrihet, demonstrationsfrihet, föreningsfrihet, religionsfrihet och rörelsefrihet (1 §). Därefter följde bestämmelser om negativ för- eningsfrihet, religionsfrihet och yttrandefrihet samt om skydd mot påtvingade kroppsliga ingrepp, husrannsakan, intrång i brev-, post- och teleförbindelser och mot hemlig avlyssning (2 och 3 §§). Kapit- let innehöll även en bestämmelse om rätten att vidta fackliga strids- åtgärder. Vissa andra fri- och rättighetsbestämmelser placerades i kapitlet om normgivningsmakten (förbud mot dödsstraff, landsför- visning m.m., retroaktiv strafflagstiftning, berövande av svenskt med- borgarskap, och expropriation utan ersättning). Vidare föreskrevs i kapitlet om rättskipning och förvaltning ett förbud mot tillfälliga domstolar samt en rätt till domstolsprövning av frihetsberövanden. Regleringen av grundläggande fri- och rättigheter i regerings- formen ansågs redan från början vara en tillfällig lösning. hade uttalat att en särskild utredning borde tillsättas med uppgift att på nytt överväga frågan om skyddet för enskildas fri- och rättigheter i grundlag. Mot denna bakgrund tillsattes fri- och rättighets- utredning. Utredningens förslag Medborgerliga fri- och rättigheter (SOU 1975:75) ledde till reform av fri- och rättighetsskyddet. Reformen innebar bl.a. att skyddet utvidgades och förstärktes samt att fri- och rättighetsfrågorna samlades i 2 kap. regeringsformen. Ett antal nya fri- och rättigheter infördes. Här kan bl.a. nämnas en viss utvidgning av de s.k. negativa opinionsfriheterna samt införandet av De grundläggande fri- och rättigheterna ett skydd mot tortyr och kroppsstraff. Vissa sociala rättigheter infördes vidare i det nya målsättningsstadgandet (1 kap. 2 §). I och med reform blev ytterligare ett antal fri- och rättig- heter absoluta. Övriga fri- och rättigheter – bl.a. yttrandefriheten, informationsfriheten och mötesfriheten – kunde begränsas genom lag. Viktiga materiella inskränkningar infördes dock i möjligheterna till rättighetsbegränsande lagstiftning. Det bedömdes även att utredningsarbetet på området behövde fortsätta. gavs i uppdrag att se över förfarandet i vid rättighetsbegränsande lagstiftning. I uppdraget ingick vidare att överväga frågor om lagprövningsrätten och Lagrådets granskning. Utredningen föreslog i betänkandet För- stärkt skydd för fri- och rättigheter (SOU 1978:34) att ett särskilt för- farande skulle införas vid begränsningar av vissa fri- och rättigheter. Förslaget kom att genomföras 1980 (se numera 2 kap. 22 § regerings- formen). föreslog vidare att domstolars och andra offentliga organs lagprövningsrätt skulle komma till uttryck i regeringsformen. Även denna del av förslaget genomfördes (se avsnitt 4.5). I syfte att utreda bl.a. grundlagsskyddet för äganderätten samt vissa andra fri- och rättighetsfrågor tillsattes 1991 Fri- och rättighetskom- mittén.