sou · H8B374 · 2020-12-15 00:00:00 — I 3 kap. 4 § skadeståndslagen föreskrivs att staten eller en kommun även ska ersätta personskada, sakskada, ren förmögenhetsskada och skada på grund av att någon kränks allvarligt genom brott som innefattar ett angrepp mot dennes person, frihet, frid eller ära, om skadan uppkommit till följd av att den skadelidandes rättigheter enligt har över- trätts från statens eller kommunens sida. Enligt samma paragraf ska staten eller kommunen också ersätta annan ideell skada som upp- kommit till följd av en sådan rättighetsöverträdelse. Skadestånd en- ligt paragrafen ska endast utges i den utsträckning det är nödvändigt för att gottgöra överträdelsen. När det gäller en arbetstagares skadeståndsansvar för skada som han eller hon har vållat genom fel eller försummelse i tjänsten fram- går det av 4 kap. 1 § skadeståndslagen att det är begränsat till de fall där det finns synnerliga skäl för sådant ansvar med hänsyn till hand- lingens beskaffenhet, arbetstagarens ställning, den skadelidandes in- tresse och övriga omständigheter. I 5 kap. skadeståndslagen finns det bestämmelser om bl.a. hur skadestånd enligt lagen ska bestäm- mas och i 6 kap. vissa gemensamma bestämmelser, bl.a. om jämkning på grund av medvållande från den skadelidande. I lagen om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåt- gärder (i fortsättningen frihetsberövandelagen) föreskrivs att staten ska ersätta skador som orsakas av frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder. Enligt 2 § frihetsberövandelagen har den som på grund av misstanke om brott har varit häktad eller den som har varit anhållen i sträck rätt till ersättning under vissa för- hållanden, bl.a. om det meddelas frikännande dom, åtalet avvisas eller avskrivs eller förundersökningen avslutas utan att åtal väcks. Även den som på grund av misstanke om brott har varit underkastad reseförbud eller anmälningsskyldighet har rätt till ersättning. I 6 § frihetsberövandelagen föreskrivs vissa be- gränsningar avseende rätten till ersättning. Det finns bestämmelser i andra lagar som också reglerar frågor om utomobligatoriskt skadestånd. Utredningen bedömer dock att de inte är av intresse i detta sammanhang. Skadeståndslagen ska inte tillämpas gentemot Eppo I artikel 113.3 regleras frågor om Eppos utomobligatoriska skade- ståndsansvar. Enligt artikeln ska det ska grunda sig på ”de allmänna principer som är gemensamma för rättsordningarna i medlemssta- terna i EU”. Artikeln avviker från hur andra bestämmelser i förordningen är reglerade, eftersom det inte uttryckligen anges vil- ket regelverk som ska tillämpas. Det anges alltså inte om det är Eppo-förordningen, andra EU-rättsakter eller nationell rätt. Inne- börden av bestämmelsen om allmänna principer förklaras inte heller närmare i Eppo-förordningen. Det kan dock noteras att artikelns ly- delse i praktiken är identisk med artikel 340 FEUF som reglerar EU:s utomobligatoriska skadeståndsansvar. Den artikeln har ansetts ge uttryck för att ska leda rättsutvecklingen. Utredningens uppfattning är att artikel 113.3 måste förstås så att nationella regler om utomobligatoriskt skadestånd inte ska tillämpas gentemot Eppo när den myndigheten eller någon av myndighetens anställda har orsakat en skada. I stället bör frågor som rör Eppos utomobligatoriska skadeståndsskyldighet uttolkas av EU-domsto- len, på samma sätt som är fallet i andra situationer där EU, dess in- stitutioner eller anställda har orsakat skada. I detta fall ska det göras med utgångspunkt i Eppo-förordningens reglering. Såväl artikel 42.4 som artikel 113.5, som båda behandlar behörighet, ger stöd för en sådan slutsats och måste också förstås så att natio- nella domstolar inte är behöriga i tvister som gäller utomobligato- riskt skadestånd där Eppo eller någon av myndighetens anställda har vållat skadan. I 1 kap. 1 § skadeståndslagen anges att bestämmelserna i den la- gen ska tillämpas, om inte annat är särskilt föreskrivet eller föranleds av avtal eller i övrigt följer av regler om skadestånd i avtalsförhållan- den. Artikel 113 i Eppo-förordningen utgör enligt utredningens me- ning en föreskrift som gör att skadeståndslagen inte ska tillämpas på de fall som anges i artikeln. Det behövs därför inte någon reglering som uttryckligen undantar de situationer som artikel 113.3 tar sikte på från skadeståndslagens tillämpningsområde. Med den tolkning som utredningen har redovisat angående svensk domstols behörig- het behövs det inte heller någon ändring av svenska behörighets- eller forumregler. Det bör understrykas att artikel 113.3 och 113.4 omfattar Eppo och myndighetens anställda, inklusive de europeiska delegerade åklagarna. Däremot omfattas inte de som bistår Eppo i myndighe- tens utredningsverksamhet. Det innebär att om t.ex. en polisman vållar skada när han eller hon verkställer en åtgärd i ett Eppo-ärende ska frågan om skadestånd prövas enligt svenska regler. Avslutningsvis bör det nämnas att den europeiska åklagarens och de europeiska delegerade åklagarnas personliga ansvar regleras ut- tömmande i Eppo-förordningen. Det görs genom hänvisningen i ar- tikel 113.7 till tjänsteföreskrifterna och EU:s anställningsvillkor. Det innebär att inte heller 4 kap. 1 § skadeståndslagen ska tillämpas på Eppo-åklagare. I vissa fall har staten påtagit sig ett särskilt skadeståndsansvar för skador som utländska tjänstemän orsakar i , se t.ex. 5 kap. 3 § lagen om internationellt polisiärt samarbete och 9 kap. 2 § lagen (2003:778) om skydd mot olyckor. Ansvaret i de fallen grundas på att internationella åtaganden som ligger till grund för lag- stiftningen ställer krav på att ta det ansvaret, se Polissamar- bete m.m. med anledning av anslutning till Schengen, prop. 1999/2000:64, s. 112, Nya möjligheter till operativt polissamarbete med andra stater, prop. 2016/17:139, s. 69 f. och proposition med anledning av tillträde till tre internationella överenskom- melser rörande räddningstjänst, prop. 1990/91:180, s. 24 f. Eppo-förordningen föreskriver ingen skyldighet för medlemssta- terna att ta ansvar för de skador som Eppos åklagare orsakar i med- lemsstaterna. Det finns enligt utredningens mening inte heller någon särskild anledning att ålägga den svenska staten ett sådant ansvar. Skadelidande bör därför som utgångpunkt få rikta sina anspråk mot Eppo i enlighet med vad som föreskrivs i artikel 113. Utredningen kan inte se att det krävs några ändringar i 3 kap. skadeståndslagen för att tydliggöra det, eftersom bestämmelserna där tar sikte på dels skadevållande av en arbetstagare i anställningen, dels vissa särskilda fall där staten ska ansvara som har ett nära samband med den verk- samhet som staten ansvarar för. Staten har emellertid genom frihetsberövandelagen tagit på sig ett skadeståndsansvar för vissa frihetsberövanden utöver det som krävs enligt skadeståndslagen. Eftersom det även när Eppos åklagare leder förundersökningen kommer att vara svensk domstol som prövar frå- gor om häktning är det följdriktigt att bestämmelserna i den lagen om skadestånd till följd av häktning ska gälla även i Eppo-ärenden. Frihetsberövandelagen tillämpas emellertid även i vissa fall där åklagare har fattat beslut. Det är åklagares beslut om anhållande, reseförbud och anmälningsskyldighet som varar som kan leda till ersättningsansvar enligt frihetsberövandelagen. Det görs i frihetsberövandelagen ingen inskränkning till att det ska vara en svensk myndighet som ska ha beslutat om anhållande, reseförbud eller anmälningsskyldighet för att staten ska vara ersätt- ningsskyldig. Det innebär att om ingen ändring görs i frihetsberö- vandelagen kommer staten att få bära skadeståndsansvaret för vissa åtgärder vidtagna av Eppo-åklagare. Av samma skäl som anförts om varför skadeståndslagens bestämmelser inte bör tillämpas när Eppo eller någon av myndighetens anställda är skadevållare, finns det skäl att göra undantag även beträffande frihetsberövandelagens reg- ler. Den som till följd av ett beslut som en Eppo-åklagare har fattat om anhållande, reseförbud eller anmälningsplikt skulle ha varit er- sättningsberättigad, om det i stället hade varit en svensk åklagare som fattat beslutet, bör således i konsekvensens namn vara hänvisad till att vända sig till med sitt krav. Det behöver göras ett tillägg i frihetsberövandelagen som klargör det. Det kan tilläggas att frihetsberövandelagen även är tillämplig om någon på grund av en svensk myndighets efterlysning för brott eller begäran om anhållande, överlämnande eller utlämning för brott har varit utsatt för ett motsvarande frihetsberövande utomlands. Det kommer normalt inte att vara svenska myndigheter som fattar beslut om sådana åtgärder i Eppos ärenden. Därför behövs det ingen änd- ring i den delen. fatta ett sådant beslut som biträde åt Eppo eller svensk domstol meddela beslut i en utläm- ningsfråga är bestämmelsen dock tillämplig. Enligt artikel 113.1 ska Eppos avtalsrättsliga ansvar regleras av den lag som är tillämplig på avtalet. Det innebär att svensk rätt kan bli tillämplig. Artikeln kräver inga särskilda överväganden. Inte heller artikel 113.2, som skapar behörighet för i vissa fall, kräver några överväganden från utredningen. I artikel 113.6 finns bestämmelser om hur det ska fastställas vilka nationella domstolar som är behöriga att hantera vissa avtalsrättsliga tvister. Det är en forumregel som domstolar har att förhålla sig till när en tvist uppkommer. Med hänsyn till att regeln förutsätter till- lämpning av en annan EU-rättsakt, som redan gäller, krävs inga sär- skilda överväganden. Eppo-förordningen innehåller inga jävsbestämmelser för åklagarna. Däremot finns det, genom hänvisningen i artikel 96.6 till EU:s an- ställningsvillkor (se avsnitt 9.3.1), tillämpliga jävsregler i de tjänste- föreskrifter som gäller för Eppos personal, däribland deras åklagare. I artikel 11a.1 i tjänsteföreskrifterna framgår att tjänstemännen inte får handlägga ärenden där de direkt eller indirekt har ett personligt intresse, exempelvis av familjekaraktär eller av ekonomisk art, som kan innebära att deras oberoende äventyras. Vidare framgår av arti- kel 11a.2 att den som i tjänsten tilldelas ett ärende av den art som avses i artikel 11a.1 ska underrätta tillsättningsmyndig- heten, dvs. i vanliga fall den myndighet där han eller hon är anställd. Myndigheten ska vidta de åtgärder som krävs och kan befria tjänste- mannen från ansvaret för ärendet. I artikel 11a.3 framgår att en tjän- varken får behålla eller förvärva, direkt eller indirekt, intres- sen i företag över vilka den institution där han eller hon tjänstgör utövar tillsyn, eller som står i förbindelse med institutionen, av en sådan art eller omfattning att det skulle kunna äventyra hans eller hennes oberoende ställning i tjänsteutövningen. Det kan också noteras att det i artikel 5 i Eppos anställningsvill- kor, till undvikande av intressekonflikter, finns regler för de europe- iska delegerade åklagarna om anmälningsskyldighet avseende bl.a. ti- digare arbeten. Bestämmelsen i 7 kap. 6 § om jäv för åklagare har knutits till bestämmelsen om domarjäv i 4 kap. 13 § rättegångsbal- ken, även om det finns vissa skillnader. Jävsbestämmelsen gäller för fullgörandet av alla åklagaruppgifter. Jäv får inte grundas på en åtgärd som en åklagare har vidtagit på tjänstens vägnar eller en gärning som har utövats mot honom eller henne i eller för hans eller hennes tjänst. Det går alltså inte att försöka jäva ut en åklagare genom t.ex. hot mot honom eller henne. Även om en åklagare är jävig får han eller hon vidta åtgärder som inte utan fara kan skjutas upp. Motsva- rande regel för domare är betydligt snävare. Bestämmelsen om jäv i förvaltningslagen gäller således inte för åklagare (se 3 § förvaltningslagen). Jäv för åklagare kan enligt 58 kap. 2 § 2 utgöra grund för resning. Vid översynen av 7 kap. ändrades bestämmelsen om jäv för åklagare bl.a. på det sättet att det tydliggjordes att över- åklagare prövar jävsinvändningar mot lägre åklagare och att riksåkla- garen prövar jävsinvändningar mot överåklagare och vice riksåklaga- ren samt mot sig själv (se prop. 2000/01:92 s. 19 f.). Paragrafen har därefter ändrats för att ytterligare anpassa den till åklagarväsendets ändrade organisation (En ny åklagarorganisation, prop. 2004/05:26, s. 11). Regleringen som avser jävsprövningen är alltså anpassad för åklagarväsendets behov. Utredningens förslag: Jävsreglerna i 7 kap. 6 § första–tredje styckena görs uttryckligen tillämpliga för sär- skilda åklagare. Däremot tillämpas inte 7 kap. 6 § fjärde stycket . Skälen för utredningens förslag Eppo-förordningen och nationell rätt bör tillämpas De svenska reglerna om jäv för åklagare överensstämmer i stort med det som gäller enligt artikel 11a i tjänsteföreskrifterna. De svenska jävsreglerna är dock betydligt mer detaljerade och särskilt anpassade till åklagaruppgifterna. Det finns därför delar i det svenska regelver- ket som inte har någon motsvarighet i tjänsteföreskrifterna, t.ex. att jäv mot en åklagare inte får grundas på en åtgärd som han eller hon har vidtagit på tjänstens vägnar eller på en gärning som har utövats mot åklagaren i eller för hans eller hennes tjänst. Enligt artikel 5.3 i Eppo-förordningen ska förordningen gälla om både den och nationell rätt reglerar ett ärende. Utredningen anser att det inte kan tas till intäkt för att den svenska bestämmelsen om jäv för åklagare inte alls ska tillämpas. Däremot måste bestämmelsen förstås på det sättet att om svensk rätt och Eppo-förordningen står i strid med varandra så ska Eppo-förordningen tillämpas. att se att det kan uppstå situationer där det skulle kunna bli aktuellt. Utredningens utgångspunkt är således att bestämmelserna om jäv i 7 kap. 6 § kommer att vara tillämpliga. Jäv för särskilda åklagare Det är oklart hur jävsbestämmelserna i 7 kap. 6 § rättegångs- balken ska tillämpas av särskilda åklagare. När det gäller tullåklagare hänvisas det dock i 7 kap. 9 § till den nu aktuella paragrafen. Där anges också att en fråga om jäv i det fallet prövas av . När JO eller JK uppträder som åklagare ska de tillämpa vad som i lag anges om åklagare. Det torde innebära att de i förekommande fall ska göra en prövning mot de jävsgrunder som anges i 7 kap. 6 § första och andra styckena. Även tredje stycket om brådskande åtgär- der bör vara tillämpligt på dem. Samma sak bör gälla för Eppo-åkla- gare. När det däremot gäller 7 kap. 6 § fjärde stycket, som bl.a. anger att en fråga om jäv mot åklagare prövas av en överåklagare, framstår det som direkt olämpligt både för Eppo och för JO och JK att jävs- prövningen ska göras vid någon annan myndighet. Mot bakgrund av det anförda bör det klargöras i lagtext, lämpli- gen i 7 kap. 8 § , att jävsbestämmelserna i 7 kap. 6 § första–tredje styckena , men däremot inte fjärde stycket i samma paragraf, ska tillämpas för särskilda åklagare. Med en sådan lösning blir det också tydligt att jävsreglerna gäller för såväl allmänna som särskilda åklagare. Utredningen föreslår därför att 7 kap. 8 § ändras på det sättet. Det behövs enligt utredningens mening inget förtydligande, mot- svarande det som finns i 7 kap. 9 § , för JO, JK och Eppo om att jävsfrågan prövas av respektive myndighet. Det får för- utsättas att JO och JK genomför jävsprövningen utan ett sådant till- lägg och den svenska regleringen kan inte styra hur Eppo ska orga- nisera sin verksamhet. Utredningens bedömning: Det krävs inga lagstiftningsåtgärder utöver de som redan har föreslagits för att tydliggöra Eppos skyl- dighet att informera om myndighetens beslut. Skälen för utredningens bedömning Samma krav bör ställas på Eppo som på svenska myndigheter I avsnitt 15.6 och 16.3 har utredningen bl.a. diskuterat vilka rättig- heter som Eppo ska ha när det gäller tillgång till information. Det finns emellertid också bestämmelser i svensk lagstiftning som ställer krav på åklagarmyndigheterna. Exempelvis ska Ekobrottsmyndig- heten och informera om sina beslut i vissa av- seenden. Det gäller inte bara information till de personer som direkt berörs av besluten som misstänkta, tilltalade och målsägande. Myn- digheterna har även en skyldighet att lämna uppgifter till exempelvis brottsstatistiken och till olika register. Eppo-förordningen hindrar inte att det ställs krav på myndigheten i nationell lagstiftning, så länge kraven inte står i strid med Eppo-förordningen, se t.ex. arti- kel 5.3 och 36.6. Tvärtom hänvisas det på flera ställen i förordningen till att nationell rätt ska gälla även för Eppo. Utredningen har tidigare konstaterat att Eppo bör vara skyldig att vidta vissa åtgärder som myndigheterna i åklagarväsendet ska vidta och föreslagit författningsändringar som tillgodoser det (se av- snitt 13.5.3 och 13.8.2). Det bör övervägas om Eppo även i andra sammanhang, på motsvarande sätt som när myndigheten ska få till- gång till information från svenska myndigheter, behöver läggas till i de författningar som ställer krav på åklagarväsendets myndigheter att informera andra myndigheter. I artikel 39.4 finns en uttrycklig bestämmelse om att Eppo ska informera nationella myndigheter. Utredningen ser det som en självklarhet att Eppo i samma ut- sträckning som svenska åklagarmyndigheter ska lämna uppgifter för att brottsstatistiken ska vara så fullödig som möjligt. Det är också nödvändigt att Eppo redovisar vad en brottsanmälan har resulterat i så att det finns uppgift om det i relevanta register. Ett annat synsätt skulle innebära en risk för att personer som är misstänkta för brott inte avförs ur misstankeregistret eller att brott redovisas som oupp- klarade trots att det finns beslut om att de har avskrivits. När det i författning ställs krav på att ”undersökningsledare”, ”åklagare”, ”åklagarmyndighet” eller ”åklagarmyndigheter” ska in- formera om något bör Eppo eller myndighetens åklagare därför som utgångspunkt omfattas av bestämmelserna, på motsvarande sätt som gäller när Eppo får rättigheter i de fallen, se avsnitt 15.6.2. Några för- fattningar behöver dock analyseras närmare. ska enligt 1 § lagen om misstankeregister, med hjälp av automatiserad behandling, föra ett register med uppgifter om dem som är skäligen misstänkta för brott (misstankeregistret). I 3 § lagen anges bl.a. vilka brottstyper som motiverar registrering. Av bestämmelsen framgår också att det är förundersökningsledarens bedömning av om det finns skälig misstanke som avgör när registre- ring får äga rum. I 2 § förordningen om misstankeregister framgår vilka uppgifter registret ska innehålla. Enligt 13 § förordningen om misstankeregister ska en åklagarmyndighet i fråga om den som ska registreras, lämna sådana uppgifter till . Vidare ska en åklagarmyndighet enligt samma paragraf lämna sådana uppgifter till som krävs för gallring av registret. Eppo bör lämna de uppgifter till som behövs för registerföring och gallring, på motsvarande sätt som gäller för myndigheterna i åklagarväsendet. En sådan informationsskyldighet står inte i strid med Eppo-förordningen. Eftersom det i förordning- en om misstankeregister talas om ”en åklagarmyndighet” omfattas Eppo av bestämmelsen genom förslaget i avsnitt 15.6.2. Någon lag- stiftningsåtgärd utöver den som har föreslagits där är därför inte nödvändig. ska också föra ett belastningsregister. Det framgår av 1 § lagen om belastningsregister. Enligt 3 § lagen ska be- lastningsregistret bl.a. innehålla uppgifter om den som genom straff- föreläggande har ålagts påföljd för brott (punkten 1) och den som på grund av åklagares beslut i vissa fall inte har åtalats för brott (punkten 4). Det är enligt 31 § förordningen om belastningsregister en åklagarmyndighet som, i fråga om den som ska registreras på grund av ett strafföreläggande enligt 3 § 1 eller ett beslut enligt 3 § 4 lagen om belastningsregister, ska lämna de uppgifter till Polismyn- digheten som ska registreras i belastningsregistret. Vidare ska en åklagarmyndighet enligt samma paragraf lämna sådana uppgifter till som krävs för gallring av uppgifter i registret. Liksom beträffande regleringen i misstankeregistret bör Eppo, i de fall där det blir aktuellt, lämna de uppgifter till som behövs för registrering i och gallring av belastningsregistret, på motsvarande sätt som gäller för myndigheterna i åklagarväsendet. En sådan informationsskyldighet står inte i strid med Eppo-förordning- en. Eftersom det i förordningen om belastningsregister anges ”en åklagarmyndighet” omfattas Eppo av bestämmelsen genom förslaget i avsnitt 15.6.2. Någon ytterligare lagstiftningsåtgärd är därför inte nödvändig. Brå ansvarar numera för den officiella kriminalstatistiken i . Enligt 15 § strafföreläggandekungörelsen ska uppgifter till statisti- ken lämnas enligt föreskrifter som Brå meddelar efter samråd med , , , och . Genom regleringen i den paragrafen och de föreskrifter som har meddelats med stöd av den följer en skyldig- het för åklagarmyndigheter att lämna uppgifter till rättsstatistiken. Den skyldigheten kommer att gälla för Eppo, eftersom nationell rätt ska tillämpas i fråga om förenklade förfaranden (se avsnitt 13.8.2). Det krävs därför inte några lagstiftningsåtgärder. Det finns inte skäl att låta Eppo ingå bland de myndigheter som ska samråda om myn- dighetsföreskrifterna, eftersom det får ses som en intern angelägen- het för de svenska myndigheterna hur statistiken ska utformas och rapporteras till Brå. 18.6Upphävande av privilegier och immunitet Utredningens bedömning: Det krävs inga lagstiftningsåtgärder eller andra åtgärder för att Eppos chefsåklagare ska kunna utfärda en begäran om upphävande av privilegier eller immunitet. Skälen för utredningens bedömning: I artikel 29.1 finns bestäm- melser om upphävande av privilegier eller immunitet. Av artikeln framgår att när Eppos utredningar inbegriper personer som skyddas genom privilegier eller immunitet i enlighet med nationell lagstift- ning, och sådana privilegier eller sådan immunitet utgör ett hinder för utredningen i fråga, ska den europeiska chefsåklagaren utfärda en motiverad skriftlig begäran om upphävande av privilegierna eller im- muniteten i enlighet med de förfaranden som fastställs i nationell lagstiftning. Immunitet och privilegier är tämligen ovanliga i svensk rätt. Den enda svenska medborgare som har fullständig straffrättslig immuni- tet är statschefen. Det framgår av 5 kap. 8 § regeringsformen. Av samma paragraf framgår att en riksföreståndare, dvs. den som tjänst- gör i statschefens ställe, inte kan åtalas för brott som begås under utövning av statschefsämbetet. Vidare finns det i såväl regeringsfor- men som bestämmelser om begränsad immunitet för riksdagsledamöter och statsråd, som innebär bl.a. att de inte kan åta- las för vissa gärningar. Lagen om immunitet och privilegier i vissa fall, med tillhörande bilaga, innehåller också bestämmelser om im- munitet. Det finns även vissa regler om tillfällig immunitet, som gäl- ler i samband med brottsutredning och rättsliga förfaranden. Sådana regler finns bl.a. i 5 kap. 5–8 §§ LIRB och 4 kap. 6 § lagen om en europeisk utredningsorder. Frågor som rör immunitet och privilegier torde sällan aktualiseras i en Eppo-utredning som bedrivs i . Om så ändå blir fallet får den europeiska chefsåklagaren, i enlighet med artikel 29.1, rikta en skriftlig begäran om upphävande av privilegierna eller immuniteten till den som är behörig att fatta beslut i frågan. Artikeln kräver inga lagstiftningsåtgärder eller andra åtgärder. 18.7Tillgång till Eppos ärendehanteringssystem Utredningens bedömning: Det behövs inga lagstiftningsåtgär- der eller andra åtgärder för att de svenska europeiska delegerade åklagarna ska kunna ge andra europeiska delegerade åklagare till- gång till uppgifter i Eppos ärendehanteringssystem. Skälen för utredningens bedömning I artikel 46 finns bestämmelser om tillgång till uppgifter i Eppos ärendehanteringssystem. Artikeln är i allt väsentligt en Eppo-intern reglering som bl.a. anger vilken tillgång till olika uppgifter i ärende- hanteringssystemet som anställda hos Eppo ska ha.