sou · H8B363d3 · 2020-11-12 00:00:00 — En sådan ordning skulle däremot utgöra en rättssäkerhetsgaranti, som kan bidra till att staten säker- ställer att inget barn sitter godtyckligt eller olagligt frihetsberövat (jämför artikel 37 [b]). Det ska också framhållas att det inte finns någon tidsgräns angiven i konventionen, endast att det barn som be- gärt prövning har rätt till ett snabbt beslut. Således lämnas ett inte obetydligt bedömningsutrymme till respektive stat att avgöra hur snabbt ett beslut måste meddelas. Allmänna bestämmelser om rätt till prövning av ett frihetsberövande Som vi redan varit inne på finns det för svenskt vidkommande över- gripande bestämmelser om rättssäkerhetsgarantier vid frihetsberövan- den. I finns, utöver en liknande formulering som den i artikel 37 (d) i , även en rätt att, vid frihets- berövanden på grund av brottsmisstanke, utan dröjsmål eller begäran, få frihetsberövandet prövat av en domare eller annan behörig ämbets- man. I regeringsformen anges att den som berövats friheten på grund av brott eller annars omhändertagits tvångsvis har rätt att få frihets- berövandet prövat av domstol (eller i vissa fall en nämnd, vars sam- 186Av förarbetena till konventionen framgår att ett tidigare förslag till formulering av stadgan- det var ”be brought as speedily as possible for adjudication by a competent authority”. Eftersom konsensus inte kunde uppnås kring formuleringarna gjordes ett nytt förslag, som huvudsak- ligen såg ut som den slutgiltiga versionen. (Se HR/PUB/07/1 artikel 37 och 40, E 2 p. 534 [7] och 536 [4].) 187Se även diskussionen om uttalandet i (2019) s. 1499. Artikel 37 – skydd mot tortyr, förnedrande behandling … mansättning är bestämd i lag och nämndens ordförande är eller har varit ordinarie domare). För samtliga former av frihetsberövanden finns det en möjlighet att begära att frihetsberövandet ska upphöra och få saken prövad av en domstol (se dock nedan när det gäller barn ). Däremot är det inte obligatoriskt med en domstolsprövning vid alla frihets- berövanden, t.ex. inte vid förvar eller psykiatrisk tvångsvård. Som vi konstaterat ovan ställer artikel 37 (d) emellertid inte något krav på annan prövning än efter begäran, i synnerhet inte när det gäller andra än straffrättsliga frihetsberövanden. I frågan om ett snabbt beslut kan det konstateras att det finns skyndsamhetskrav och tidsgränser för när ett frihetsberövande senast måste prövas. Även om dessa tider som längst är kan de framstå som långa. Det ska dock framhållas att de är maxtider; pröv- ningen ska alltid göras så snart det är möjligt. Med hänsyn till det och det relativt stora utrymme som finns för respektive stat att, utifrån omständigheterna i det individuella fallet, avgöra hur snabbt ett be- slut måste meddelas, bedömer vi att bestämmelserna i denna del är förenliga med artikel 37 (se dock nedan). Den som är kan gripas, men endast vara frihetsberövad . Frågan om en domstolsprövning blir därmed inte aktuell vid straffrättsliga frihetsberövanden av ett barn . En annan sak är att ett sådant ingripande kan vara föremål för tillsyn, t.ex. av JO (se kapitlet om artikel 3.3). Vid vård enligt LVU krävs det att man är för att själv få föra talan mot ett beslut eller begära att vården ska upphöra. Bar- net är alltså beroende av sin ställföreträdare (vårdnadshavare eller offentligt biträde) för att kunna får lagligheten av beslutet om fri- hetsberövande prövad. ställer i sig inte något krav på att ett barn ska ha processbehörighet i alla lägen (se kapitlet om artikel 12). Däremot ställer artikel 37 (d) i konventionen krav på att ett barn som frihetsberövats ska ha rätt att kunna få lagligheten av beslutet om frihetsberövande prövad av en domstol eller ett motsva- rande organ. Staten ska säkerställa denna rättighet. Artikel 37 – skydd mot tortyr, förnedrande behandling … När det gäller själva beslutet om vård innebär detta inledningsvis inte någon större problematik, eftersom vård enligt LVU förutsätter ett beslut av domstol (med undantag för omhänderta- gande, som , utan begäran, ska prövas av en dom- stol). Det blir därmed per automatik en laglighetsprövning av social- nämndens begäran eller beslut om att omhänderta barnet. Domen kan överklagas. När det däremot gäller placering vid ett särskilt ung- domshem och beslut om vård vid en låsbar enhet tas dessa beslut av socialnämnden respektive . Besluten får överklagas, men inte av barnet självt (om det är ). Barnet får vända sig till sin ställföreträdare och förlita sig på att han eller hon överklagar beslutet. Detta kan inte anses innebära en sådan ovill- korlig rätt till prövning som artikel 37 (d) får anses innebära (se även 2 kap. 9 § RF och artikel 5.4 i ). Mot denna slutsats kan det argumenteras att barnet kan vända sig till sin vårdnadshavare och om vårdnadshavaren har en annan upp- fattning än barnet ska ett offentligt biträde i stället agera som barnets ställföreträdare. Barnets möjlighet att överklaga skulle därmed vara säkerställd. Även om det framstår som närmast teoretiskt att ett offentligt biträde i dessa situationer inte skulle överklaga, har biträ- det inte någon uttalad skyldighet att i samtliga fall barnet så önskar överklaga ett beslut å barnets vägnar; enligt praxis krävs det att bar- net uppnått viss mognad och klart gett uttryck för att han eller hon vill att ett avgörande ska överklagas för att en sådan skyldighet ska upp- stå (jämför rättsfallet HFD 2014 ref. 38). Låt vara att ett barn som omhändertas enligt 3 § LVU och placeras vid ett särskilt ungdoms- hem normalt lär ha nått en sådan mognad. är det inte möj- ligt för barnet att överklaga ett beslut av ställföreträdaren att inte klaga. Det kan också framhållas att den nuvarande ordningen framstår som något konstruerad och svårtillämpad, eftersom det är först vid ett överklagande som det ska förordnas ett offentligt biträde för ett barn, som inte har rätt att överklaga, så att barnet ska kunna överklaga. For- mellt sett innebär det att ett barn måste överklaga ett beslut som det inte kan överklaga för att få ett offentligt biträde förordnat. Biträdet får därefter avgöra om beslutet verkligen ska överklagas. Sammantaget säkerställer regleringen inte fullt ut att ett barn under kan få lagligheten av sitt frihetsberövande (i form av placering vid ett särskilt ungdomshem eller vid en låsbar enhet) prövat av dom- Artikel 37 – skydd mot tortyr, förnedrande behandling … stol eller motsvarande myndighet. Lagstiftning och praxis stämmer i denna del därför inte överens med artikel 37 (d) i . Det kan också ifrågasättas om ett juridiskt biträde fullt ut kan agera som sådant, om han eller hon ska vara ställföreträ- dare för barnet och i den egenskapen har en annan uppfattning än barnet. Vid vår hearing med advokater framfördes det av flera advo- kater att de dubbla rollerna upplevdes som svårhanterliga.188 Samma problematik finns när det gäller själva LVU-vården (i de fall vården innebär ett frihetsberövande). Artikel 37 (d) innebär näm- ligen inte bara att ett frihetsberövat barn ska ha rätt till en prövning av domstol (eller motsvarande organ). Eftersom omständigheterna förändras kan barnet behöva utmana beslutet . Artikel 37 (d) måste, mot bakgrund av att ett frihetsberövande måste vara lagenligt och inte godtyckligt, anses innebära en möjlighet att vid upprepade tillfällen utmana beslutet.189 Eftersom ett barn inte självt kan begära att vården ska upphöra, utan är beroende av att barnets ställföreträdare gör det, stämmer lagstiftning och praxis i denna del inte heller överens med artikel 37 (d) i . Vid psykiatrisk tvångsvård enligt LPT gäller också att den som är saknar processbehörighet. Till skillnad från vid vård en- ligt LVU kan ett offentligt biträde som förordnats för ett barn inte vara ställföreträdare för barnet enligt dessa lagar. Barnet är alltså beroende av att barnets vårdnadshavare begär att vården ska upp- höra eller klagar till domstol. Enligt samma resonemang som ovan stämmer lagstiftningen därför inte överens med artikel 37 (d) i barn- konventionen. När det slutligen gäller förvar i utlänningsärenden är ett omyn- digt barn inte processbehörigt, oavsett ålder. Samma problematik gäller därmed alla (omyndiga) barn. Inte heller i denna del stämmer lag- stiftningen därför överens med artikel 37 (d). 188Se även advokatsamfunds promemoria Advokatens uppdrag för svaga eller utsatta klienter (2020) s. 18. 189Jämför (2019) s. 1495. Artikel 37 – skydd mot tortyr, förnedrande behandling … Vårdnadshavares rättshandlingsförmåga när ett offentligt biträde utsetts I ovanstående avsnitt har vi redogjort för att ett barns offentliga biträde enligt LVU i vissa fall även blir barnets ställföreträdare. Det ska här noteras en skillnad i regleringen. Avser frågan själva vården eller ett placeringsbeslut ska ett offentligt biträde utses även för bar- nets vårdnadshavare. Som huvudregel ska samma biträde förordnas för dem, men om det föreligger motsättningar mellan barn och vård- nadshavare ska olika biträden utses. I dessa fall blir biträdet barnets ställföreträdare, om barnet är . Av rättsfallet HFD 2011 ref. 78 framgår att ett sådant förordnande inne- bär att barnets vårdnadshavare inte har rätt att föra barnets talan i ärendet. Enligt artikel 5 i ska staten respektera det ansvar och de skyldigheter och rättigheter som tillkommer för- äldrar (eller andra med juridiskt ansvar för barnet) att ge barnet lämp- lig ledning och råd då barnet utövar rättigheterna enligt konven- tionen (jämför även artikel 18 i konventionen). Regleringen utgör emellertid inget problem i förhållande till artiklarna 5 och 18, efter- som vårdnadshavaren kan föra talan som part och på så sätt bevaka barnets intressen. När det gäller frågan om vård vid en låsbar enhet ska ett offentligt biträde som huvudregel förordnas för barnet men inte för vårdnads- havaren. I dessa fall kommer därmed ett förordnat biträde alltid att vara barnets ställföreträdare, oaktat om det råder motsättningar mel- lan barn och vårdnadshavare eller inte. Det gäller även om barnet vänt sig till vårdnadshavaren för att klaga å barnets vägnar. Med hänsyn till att bestämmelsen infördes för att öka yngre barns möjligheter att överklaga är det möjligt att en domstol i dessa fall bedömer att det inte föreligger ett behov att förordna ett juridiskt biträde. En sådan tolk- ning skulle emellertid inte ligga i linje med artikel 37 (d) och rätten till biträde. Oavsett kan vårdnadshavaren även i dessa fall föra talan som part och i den egenskapen föra barnets talan. Inte heller i denna del kan det därför anses finnas någon tydlig disharmoni mellan den svenska lagstiftningen och artikel 5 eller 18 i . Artikel 37 – skydd mot tortyr, förnedrande behandling … Svensk lagstiftning och praxis överensstämmer med innebörden av artikel 37 i med följande undantag. •Bestämmelsen i 9 § LSUt ger utrymme för godtyckliga frihets- berövanden på ett sätt som inte är förenligt med artikel 37 (b). •För att svensk lagstiftning och praxis ska vara förenlig med arti- kel 37 (c) när det gäller restriktioner bör förslaget om en rätt för ett häktat barn att vistas med personal eller någon annan genomföras. •Svensk lagstiftning säkerställer inte att alla barn som hålls i förvar (utan en förälder) eller som tvångsvårdas med stöd av LPT eller LRV hålls avskilda från vuxna, såvida det inte bedöms vara till barnets bästa att inte göra detta. Detta överensstämmer inte med artikel 37 (c). •Det är inte förenligt med artikel 37 (d) att ett barn som fyllt inte har rätt till juridiskt biträde vid överklagande av ett beslut enligt 15 b § LVU om att placeras vid en låsbar enhet. •Det är inte förenligt med artikel 37 (d) att ett barn som är föremål för psykiatrisk tvångsvård först vid en rättegång har rätt till ett offentligt biträde, så länge inte frihetsberövandet blir före- mål för en domstolsprövning. •Det är inte förenligt med artikel 37 (d) att ett barn som häktas med stöd av 36 kap. 21 § RB inte har rätt till juridiskt biträde. •Det är inte förenligt med artikel 37 (d) att ett barn som inte fyllt inte villkorslöst kan begära att en domstol (eller annan be- hörig, oberoende och opartisk myndighet) prövar frågan om barnet ska vara –föremål för vård enligt LVU av sådant slag att vården anses utgöra ett frihetsberövande (dvs. fall när 15 eller 15 b §§ LVU kan tillämpas) –föremål för sluten psykiatrisk tvångsvård enligt LPT eller LRV –tagen i förvar enligt utlänningslagen eller LSUt. 41 Artikel 38 – väpnade konflikter Utredningens bedömning: Svensk lagstiftning och praxis överens- stämmer med innebörden av artikel 38 i med följande undantag. Skyldigheten att mönstra inträder före ett barn fyllt . Det stämmer inte överens med artikel 2 i det fakultativa protokollet om barns inblandning i väpnade konflikter och därmed inte heller med artikel 38.1 i . 1.Konventionsstaterna åtar sig att respektera och säkerställa respekten för regler i internationell humanitär rätt som är tillämpliga på dem i väpnade konflikter och som är relevanta för barnet. 2.Konventionsstaterna ska vidta alla tänkbara åtgärder för att säker- ställa att personer som inte uppnått inte deltar direkt i fientligheter. 3.Konventionsstaterna ska avstå från att rekrytera en person som inte har uppnått till sina väpnade styrkor. Då rekrytering sker bland personer som fyllt 15 men inte , ska konventions- staterna sträva efter att i första hand rekrytera dem som är äldst. 4.Konventionsstaterna ska i enlighet med sina åtaganden enligt inter- nationell humanitär rätt om att skydda civilbefolkningen i väpnade konflikter, vidta alla tänkbara åtgärder för att säkerställa skydd och omvårdnad av barn som berörs av en väpnad konflikt. Artikel 38 – väpnade konflikter Artikel 38 ger ett barn skydd mot att utnyttjas i krig och andra väp- nade konflikter samt förbjuder en stat att använda barn som soldater. Enligt artikeln krävs att en stat respekterar och säker- ställer respekt för de regler i internationell humanitär rätt som är tillämpliga på dem vid väpnade konflikter. Artikeln sätter vidare en gräns vid för både deltagande i strid och rekrytering till väp- nade styrkor. Artikeln föreskriver vidare att i de fall rekrytering sker bland barn som fyllt 15 men inte ska en stat i första hand sträva efter att rekrytera dem som är äldst. En stat ska även i enlighet med sina åtaganden enligt internationell humanitär rätt skydda civilbefolk- ningen i väpnade konflikter och vidta alla genomförbara åtgärder för att skydda och vårda barn som berörs av en väpnad konflikt. I det grundläggande ramverket för de mänskliga rättigheterna (of Human Rights) finns inte någon motsva- rande bestämmelse. Däremot finns det bestämmelser som berör barn i väpnade konflikter. I artikel 24 i den internationella konventionen om medborgerliga och politiska rättigheter1 erkänns barnets rätt till nöd- vändigt skydd. Skyddet för barn i väpnade konflikter regleras i andra internatio- nella överenskommelser, vilka kan användas vid tolkningen av arti- kel 38. I Romstadgan för Internationella brottmålsdomstolen2 som an- togs 1998 karakteriseras rekrytering eller värvning av barn till en nations väpnade styrkor som en krigsförbrytelse. Det- samma gäller om barnen används för att aktivt delta i fientligheter (artikel 8 [b] [xxvi 9]). Internationella arbetsorganisationens () generalkonferens antog 1999 Konventionen om de värsta formerna av barnarbete (nr 182)3. Konventionens definition av sådant barnarbete innefattar även ”rekrytering med våld eller tvång av barn för utnytt- jande i väpnade konflikter” (artikel 3). Av relevans är även Genèvekon- ventionen angående skydd för civilpersoner under krigstid (IV)4 samt tilläggsprotokoll till rörande skydd för offren i internationella väpnade kon- 4SÖ 1953:17 (nedan ). Artikel 38 – väpnade konflikter flikter (protokoll I)5 och tilläggsprotokoll till den 12augusti 1949 rörande skydd för offren i icke-internationella väpnade konflikter (protokoll II)6. Här kan också nämnas att Genève- deklaration om barnets rättigheter7 uppstod med utgångspunkt i de pro- blem som barn mötte i och som resultat av krig samt dekla- ration om barnets rättigheter8. Även deklarationen om skydd av kvinnor och barn i nödsituationer och vid väpnad konflikt9 är av relevans. ska ses som en helhet och artikel 4 ska beaktas i genomförandet av samtliga rättigheter i konventionen. lyfter fram några s.k. grundprinciper, artiklarna 2.1, 3.1, 6och 12, som de anser har en särskild relevans för genomförandet av rättigheterna i konventionen.10 (Läs mer om dessa nedan.) antog ett fakultativt protokoll till konventio- nen om barnets rättigheter om barn i väpnad konflikt11. Tilläggsproto- kollet till konventionen sätter upp ytterligare regler för hur en stat ska skydda barn vid väpnade konflikter och det ålägger staterna att vidta alla tänkbara åtgärder för att säkerställa att medlemmar i deras väpnade styrkor som inte har uppnått inte deltar direkt i fientligheter. Tilläggsprotokollet ger alltså barn mellan ett starkare skydd än konventionen.12 (Läs mer i avsnittet om till- läggsprotokollet). Det finns andra bestämmelser i som har samma innebörd som dem i artikel 38. Som exempel kan nämnas rättig- heterna i artikel 19 (skydd mot våld) och artikel 35 (skydd mot bort- förande m.m.), som kan sägas förstärka barnets rätt till skydd i väp- nade konflikter liksom artiklarna 3.2, 22, 34 och 36. Både artikel 38 och tilläggsprotokollet poängterar vikten av att ha klara riktlinjer för hur en stat ska skydda barn som direkt eller indirekt har drabbats av krigets effekter eller som har deltagit i eller bevittnat väpnade strider. Fysisk och psykologisk rehabilitering och social återanpassning av barn som har drabbats av en sådan konflikt är därför viktiga redskap och något som staterna ska främja med alla lämpliga medel, vilket 5SÖ 1979:22 (nedan kallad TP I). 6SÖ 1979:23 (nedan kallad TP II). 7Geneva Declaration of the Rights of the Child of 1924, adopted Sept. 26, 1924, League of Nations O.J. 21, at 43 (1924). 8Antagen av genom resolution 14/1386 . 9Antagen av genom resolution 29/3318 . 10CRC/GC/2003/5 p. Jämför (2019) s. 113. 12Jämför (2019) s. 1504–1507. Artikel 38 – väpnade konflikter också framgår av artikel 39. Av relevans för uttolkningen är även artiklarna 7, 8 och 24. Nedan beskrivs i korthet hur de grundläggande principerna i kon- ventionen förhåller sig till artikel 38. Läs mer om dessa i kapitlen om respektive artikel. Rättigheterna i gäller alla barn inom en stats juris- diktion utan någon åtskillnad av något slag (artikel 2.1). Detta inne- bär att även barn som inte är svenska medborgare, såsom ett barn med uppehållstillstånd, som söker asyl eller som befinner sig utan tillstånd i , ska omfattas av skyddet enligt artikel 38. Genom artikel 6 garanteras ett barn den grundläggande rätten till liv som uttrycks som en universell mänsklig rättighet i den allmänna förklaringen om de mänskliga rättigheterna13 och den internationella konventionen om medborgerliga och politiska rättigheter. Vidare ska ett barns överlevnad och utveckling säkerställas till det yttersta av en stats förmåga. Eftersom ett barns existens är en förutsättning för att det ska kunna åtnjuta övriga rättigheter i konventionen får artikel 6 en naturlig prioritet och blir på så sätt grundläggande för hela genom- förandet av konventionen. Artikel 38 kan ses som en vidareutveck- ling av den grundprincip som uttrycks i artikel 6, eftersom ett barns utveckling och i viss mån även överlevnad, kan riskeras om barnet rekryteras till och deltar i väpnade styrkor. menar att rätten till överlevnad och utveck- ling endast kan genomföras med ett holistiskt förhållningssätt. Det sker enligt kommittén genom att alla de andra bestämmelserna i kon- ventionen tillämpas och ses i relation till varandra.14. Kommittén för- väntar sig att konventionsstaterna tolkar ordet utveckling i dess vidaste bemärkelse, som ett helhetsbegrepp som omfattar barnets fysiska, mentala, andliga, moraliska, psykologiska och sociala utveckling.15 13Antagen av genom resolution 3/217 . 14CRC/C/GC/7 p. 15CRC/GC/2003/5 p. Artikel 38 – väpnade konflikter I är det en utgångspunkt att familjen är den grundläggande och naturliga enheten för ett barn, vilket bl.a. framgår av konventionens inledning (preambel). Föräldrar eller andra vård- nadshavare har i första hand ansvaret för ett barns överlevnad och utveckling (artiklarna 5 och 18). I föräldrarnas ansvar ligger bl.a. att se till barnets bästa och att på ett sätt som står i överensstämmelse med den fortlöpande utvecklingen av barnets förmåga ge barnet råd och ledning då det utövar sina rättigheter. har staten det yttersta ansvaret för ett barns överlevnad och utveckling samt för att barnet ges det skydd och stöd som det behöver (jämför bl.a. artik- larna 3.2, 6, 9, 19, 20, 23, 26, 27, 32–36, 38 och 39). Enligt artikel 4 ska en stat vidta alla lämpliga lagstiftningsåtgär- der, administrativa åtgärder och andra åtgärder för att genomföra de rättigheter som erkänns i konventionen. I fråga om ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter ska en stat till fullo utnyttja sina tillgäng- liga resurser för att vidta sådana åtgärder. Vid behov ska sådana åt- gärder vidtas inom ramen för det internationella samarbetet. Rätten att uttrycka sin åsikt och få den beaktad Enligt artikel 12.1 ska en stat tillförsäkra ett barn som är i stånd att bilda en åsikt rätten att fritt uttrycka dessa i alla frågor som rör det. Ett barns åsikter ska beaktas i förhållande till ålder och mognad. För att ett barn ska tillförsäkras denna rätt ska barnet enligt artikel 12.2 särskilt beredas möjlighet att höras. Det kan göras direkt eller genom företrädare eller ett lämpligt organ och gäller i alla domstolsförfaran- den och administrativa förfaranden som rör barnet. Barnet ska höras på ett sätt som är förenligt med nationella procedurregler. Detta kan t.ex. innefatta olika beslut och förfaranden som rör skydd, stöd och vård för ett barn som riskerar att eller har rekryterats till väpnade styrkor eller deltagit i fientligheter eller på annat sätt berörs av en väpnad konflikt. Enligt barnrättskommittén har ett barn även rätt att avstå från att utöva sin rättighet; att uttrycka åsikter är för barnet ett val, inte en skyldighet.16 16CRC/C/GC/12 p. Artikel 38 – väpnade konflikter Vid alla åtgärder som rör barn, vare sig de vidtas av offentliga eller privata sociala välfärdsinstitutioner, domstolar, administrativa myn- digheter eller lagstiftande organ, ska i första hand beaktas vad som bedöms vara barnets bästa (artikel 3.1). I en bedömning och pröv- ning av barnets bästa ingår att ta hänsyn till samtliga grundläggande principer och konventionen i sin helhet. Vid en sådan bedömning får barnets upplevelser och åsikter om sin situation särskild betydelse, i förhållande till barnets ålder och mognad (artikel 12). Syftet med begreppet barnets bästa är enligt barnrättskommittén att säkerställa att barn både fullt och faktiskt kan åtnjuta alla de rättig- heter som erkänns i konventionen. Kommittén understryker att en vuxen persons personliga bedömning av ett (eller flera) barns bästa inte får ha företräde framför rättigheterna enligt konventionen; ingen rättighet ska kunna inskränkas av en skönsmässig tolkning av barnets bästa. Vidare framhåller kommittén att barnets bästa är ett dynamiskt koncept, som kräver att man gör bedömningar anpassade till det spe- cifika sammanhanget.17 Nedan redogörs i korthet för i vilka sammanhang principen om barnets bästa kan bli relevant i förhållande till artikel 38. Artikel 3.1 omfattar även lagstiftande organ. Principen om barnets bästa måste beaktas vid regleringen av skydd, stöd och vård för ett barn som riskerar att eller har rekryterats till väpnade styrkor eller deltagit i fientligheter eller som på annat sätt berörs av en väpnad konflikt. Övriga rättigheter enligt ska också be- aktas i bedömningen av barnets bästa. Sådana bedömningar bör till viss del även bygga på ett barns egna upplevelser och åsikter i enlighet med artikel 12.