sou · H8B36 · 2020-01-31 00:00:00 — Mannen ansågs inte lida av sådan allvarlig sjukdom som, enligt kammarrätten, krävdes för att det skulle vara oskäligt att pröva arbetsförmågan mot normalt förekommande arbete. Han ansågs inte ha nedsatt förmåga att försörja sig i ett normalt före- kommande arbete.5 En 64-årig man arbetade som maskinställare och arbetsledare på en mekanisk verkstad på en anstalt. Han led av utmattningssyndrom, ångest och bullerskada. Kammarrätten ansåg att han kunde försörja sig i ett normalt förekommande arbete och att hans arbetsförmåga därför inte var nedsatt.6 En 65-årig man arbetade som svetsare och hade genomgått en knä- operation. Han kunde inte ligga på knä, sitta på huk eller lyfta tungt. Enligt läkare kunde han klara ett ”manschettarbete” men det skulle ta minst innan han kunde klara ett kroppsarbete. Då mannen inte ansågs kunna återgå i arbetet som svetsare senast dag 365 bedömdes det inte finnas särskilda skäl för att skjuta upp bedömningen av arbets- förmågan mot normalt förkommande arbete. Att mannen fyllde påverkade inte denna slutsats. Mannen ansågs klara ett lätt- are arbete som var normalt förekommande. Han hade därför inte rätt till sjukpenning.7 11.4Undantagen från huvudregeln att arbetsförmågan ska bedömas mot normalt förekommande arbete är för restriktiva I vårt delbetänkande har vi utifrån en dom från Högsta förvaltnings- domstolen8 dragit slutsatsen att kraven för att särskilda skäl ska finnas för att skjuta upp bedömningen mot normalt förekommande arbete 4Kammarrättens i dom i mål nr 1546-16. 5Kammarrättens i dom i mål nr 2383-13. 6Kammarrättens i dom i mål nr 4244-11. 7Kammarrättens i dom i mål nr 1603-11. 8HFD 2016 ref 10. är alltför högt satta. Beviskraven är så höga att de försäkrade ofta inte kan uppfylla dem trots att de ger in läkarintyg i vilka bedöm- ningen görs att de kan komma att återgå i arbete.9 Sedan delbetänk- andet har vi genomfört en granskning av ärenden som förstärker bilden av att tillämpningen av de särskilda skälen är mycket restrik- tiv. Nedan redovisar vi våra iakttagelser. 11.4.1Iakttagelser avseende tillämpningen av särskilda skäl vid granskning av ärenden Upptrappning av arbetstid godtas inte som särskilda skäl Vi har i vår ärendegranskning konstaterat att det i cirka en tredjedel av de totalt 108 granskade avslagsärendena pågick en upptrappning av arbetstiden med sikte på återgång i arbete på heltid för försäkrade, som varit heltidssjukskrivna, då sjukperioden passerade dag 180. Dessa personer fick avslag på ansökan om fortsatt sjukpenning efter- som de bedömdes kunna ta ett på arbetsmarknaden normalt före- kommande arbete trots delvis nedsatt arbetsförmåga på grund av sjukdom. Personerna har alltså inte ansetts uppfylla lagens krav på särskilda skäl för att få bedömningen mot normalt förekommande arbete uppskjuten. Tillämpningen av de särskilda skälen med dess höga beviskrav innebär alltså i dessa fall att även de försäkrade som är i en planerad återgång i arbete prövades mot normalt förekom- mande arbete och därmed avkrävdes omställning. Oenhetlig tillämpning av begreppet ”särskilda skäl” Vi har granskat både avslags- och bifallsbeslut avseende bedöm- ningarna från och med dag 181. I vissa av bifallsbesluten har särskilda skäl för att fortsätta bedöma arbetsförmågan mot arbete hos arbets- givaren bedömts finnas. Denna bedömning har då ofta varit generös. I vissa bifallsbeslut har det räckt med ett kryss i en bedömningsruta på läkarintyget om prognosen för återgång i arbete före dag 366 för att kunnat dra slutsatsen att särskilda skäl finns. I avslagsbesluten har däremot tillämpningen av särskilda skäl varit restriktiv. Trots att det av läkarintyget kunnat dras slutsatsen att 9SOU 2019:2 Ingen regel utan undantag, s. 48. personen ifråga kan återgå i arbete före dag 366 har särskilda skäl inte bedömts finnas eftersom läkarintyget och annan dokumentation inte tillräckligt tydligt anger en tidplan för återgång i arbete. Tillämpningen av särskilda skäl framstår inte som enhetlig. Personer med psykiatriska diagnoser anses inte ha särskilda skäl I förarbetena till bestämmelsen om särskilda skäl finns en skrivning om att särskilda skäl endast bör finnas vid tydliga diagnoser och att det vid mer diffusa diagnoser torde vara svårt att uttala sig om be- handlingar eller läkningsförlopp och att därför särskilda skäl inte kan föreligga i dessa fall.10 Utifrån vad vi ser i de granskade ärendena ver- kar detta uttalande ha den effekten att personer med psykiatriska diagnoser sällan anses ha särskilda skäl för att skjuta upp bedömning- en av arbetsförmågan mot normalt förekommande arbete. I gransk- ningen fann vi 10 ärenden där de försäkrade hade en psykiatrisk diagnos och där särskilda skäl, trots plan för återgång i arbete och pågående upptrappning av arbetstiden, inte bedömdes finnas. 11.4.2Små möjligheter att skjuta upp bedömningen mot normalt förekommande arbete efter dag 365 Efter dag 365 är det bara möjligt att skjuta upp bedömningen mot normalt förekommande arbete om det skulle vara oskäligt med en sådan prövning. Begreppet oskäligt har kommit att kopplas till att den försäkrade lider av en allvarlig sjukdom och allvarlig sjukdom har definierats mycket strikt i ett dokument av Socialstyrelsen.11 Detta leder till att det är sällsynt att bedömer att det är oskäligt att bedöma en försäkrads arbetsförmåga mot normalt förekommande arbete. Statistik från visar att bedömdes det vara oskäligt att pröva arbetsförmågan mot normalt förekom- mande arbete i av ärendena som passerade dag 180. 2007/08:136 En reformerad sjukskrivningsprocess för ökad återgång i arbete, s. 70. 11SOU 2019:2, Ingen regel utan undantag, s. 48 f. Sedan delbetänkandet lämnades har meddelat en dom som befäster den restriktiva tolkningen av begrep- pet oskäligt.12 Domen redovisas i avsnitt 4.3.4. Den strikta tillämpningen av begreppet oskäligt får orimliga konsekvenser I det tidigare delbetänkandet pekar vi på att tidsgränsen vid dag 365 kan innebära att två personer som är i en liknande process för åter- gång i arbete bedöms helt olika. Den som med stor sannolikhet kan återgå i arbete hos arbetsgivaren före dag 366 får bedömningen mot normalt förekommande arbete uppskjuten medan någon som med samma sannolikhet bedöms kunna återgå i arbete men något senare efter 366 inte ges möjlighet att få bedömningen uppskjuten. I viss mening är detta en logisk följd av en tidsgräns men undantagen från och med dag 366 är så restriktivt utformade att de i praktiken inte förhindrar detta utfall. Ytterligare en situation som visar konsekvenserna av ett strikt undantag från och med dag 366 är den att den försäkrade drabbas av en ny sjukdom, exempelvis till följd av en olycka, under pågående behandling eller rehabilitering av en tidigare sjukdom. Om inte den nya sjukdomen är av mycket allvarlig art kommer den försäkrade att efter dag 365 bedömas mot normalt förekommande arbete trots att den försäkrade kommer att kunna återgå i arbetet. I en av de kam- marrättsdomar som vi granskade i delbetänkandet belyses situationen. Domen rörde visserligen frågan om det var oskäligt att efter dag 180, alltså inte efter dag 365, pröva arbetsförmågan mot normalt före- kommande arbete. Men domen belyser ändå att begreppet oskäligt inte förhindrar orimliga utfall när särskilda skäl inte kan tillämpas. En 47-årig kvinna hade varit sjukskriven för depression . Kvinnan hade ett introduktionssamtal med sin nya chef och skulle återgå i arbetet . På vägen hem från arbetet ramlade hon och bröt axeln. Skadan krävde ett flertal operationer och en lägre tids sjukskrivning. Eftersom kvinnan inte bedömdes kunna återgå före dag 366 fanns inte särskilda skäl att skjuta upp bedömningen av arbetsförmågan mot normalt förekommande arbete. Frågan var om det var oskäligt att pröva arbetsförmågan mot normalt förekommande arbete. drog in sjukpenningen med motiveringen att den försäkrade hade arbetsförmåga i normalt förekommande arbete. 12HFD 2019 ref 14. Det bedömdes inte vara oskäligt att pröva henne mot normalt före- kommande arbete.13 Förvaltningsrätten konstaterade att kvinnans situation inte fanns upp- räknad i förarbetena som exempel på när det kunde vara oskäligt att be- döma arbetsförmågan mot normalt förekommande arbete. Dock var syftet med regleringen att undvika orimliga konsekvenser av systemet. Kvinnan skulle återgå i arbete men hindrades av detta genom axelskadan. Den långa sjukskrivningsperioden berodde alltså på två olika sjukdoms- tillstånd. Därför var det, enligt förvaltningsrätten, oskäligt att pröva henne mot normalt förekommande arbete. Kammarrätten hänvisade till förarbetena till bestämmelsen om oskäligt där det angavs att det kunde vara oskäligt att pröva människor mot nor- malt förekommande arbete om de drabbats av olyckor eller sjukdomar med betydande konsekvenser för arbetsförmågan. Axelskadan bedömdes dock inte vara av sådan art eller svårighetsgrad att det var oskäligt att pröva kvinnan mot normalt förekommande arbete. Vid en sådan prövning ansågs hon inte ha nedsatt arbetsförmåga och var således inte berättigad till sjukpenning. 11.5Försäkringskassan tillämpar rehabiliteringslagstiftningen i begränsad utsträckning 11.5.1Försäkringskassan tar sällan ställning till rehabiliteringsbehovet Vi har i vår granskning av ärenden noterat att det i de flesta fall saknas ställningstagande till den försäkrades behov av rehabilitering. Denna iakttagelse har också stöd i den statistik som redovisas i kapitel 8. Vi noterar också att i många fall pågår en upptrappning av arbetstiden . Även i dessa fall saknas ofta ett ställningstagande till rehabiliteringsbehovet. Bristen på ställningstagande till rehabiliteringsbehov kan medföra att personer med nedsatt arbetsförmåga på grund av sjukdom inte får tillgång till adekvata anpassnings- och rehabiliteringsinsatser. Det är visserligen arbetsgivaren som ansvarar för att det finns en funge- rande anpassnings- och rehabiliteringsverksamhet på arbetsplatsen men lagstiftningen utgår från att ska uppmärk- samma och se till att den försäkrades rehabiliteringsbehov klarläggs 13Kammarrättens i dom i mål nr 6706-16. och åtgärdas innan prövning av arbetsförmågan görs mot normalt före- kommande arbete. ansvar för att klarlägga rehabiliteringsbehovet är inte bara viktigt eftersom det kan resultera i en fungerande åter- gång i arbetet för den försäkrade. Det kan även vara viktigt för att man tidigt i sjukfallet, långt före rehabiliteringskedjans tidsgräns vid dag 180, ska kunna konstatera om sjukdomen försvårar eller för- hindrar en återgång till det befintliga arbetet. I vår ärendegranskning av avslagsbesluten fann vi flera exempel på detta. I dessa fall var det uppenbart att det fanns ett behov av en omställning till nytt arbete. Lämpligen bör i sådana fall en tidig samverkan mellan Försäk- ringskassan och Arbetsförmedlingen ske för att utreda möjligheterna till stöd till individen i en rehabiliterings-/ eller omställningsprocess. 11.5.2Antalet avstämningsmöten minskar och genomförs sent i sjukfallet Vi har som utgångspunkt för vår utredning (avsnitt 3.1.2) att det inte går att analysera tillämpningen av begreppet normalt förekommande arbete utan att analysera den handläggning som föregår besluten. När vi granskar tillämpning av rehabiliterings- bestämmelserna är det därför nödvändigt att granska de metoder som har till förfogande för att kunna fullgöra det ansvar i fråga om rehabilitering som åligger myndigheten enligt lag. Avstämningsmötet är en utredningsmetod som använts och som är användbar i både utrednings- och rehabiliteringssyfte. I mötet kan de aktuella aktörerna runt den sjukskrivne, läkaren, arbetsgiva- ren, handläggaren från och ibland också arbets- förmedlaren, tillsammans med den sjukskrivne reda ut vad som be- höver göras för att underlätta en återgång i arbete, vad som behöver utredas ytterligare m.m. Det är ofta som är sam- mankallande. Vid våra intervjuer har det framkommit att avstäm- ningsmötet också används för att informera den försäkrade om regel- verket och på så sätt skapa en bättre förståelse för regelverket. Användningen av denna mötes- och utredningsform har varierat över åren. har haft en mer åter- hållsam hållning till dessa möten. Det framgår av myndighetens års- redovisning att antalet avstämningsmöten har sjunkit från 61 216 stycken till 38 671 stycken Mötet genomförs i genomsnitt i sjuk- fallet under 2018.14 Det är klart att då är avstämningsmötets bety- delse för tidiga insatser mycket begränsad. an- vändes avstämningsmöten i betydligt högre utsträckning, t.ex. så regi- strerades 125 000 avstämningsmöten mellan 2006 och 2007.15 11.5.3Fåtal fall med rehabiliteringspenning före dag 180 och antalet försäkrade som beviljas rehabiliteringspenning minskar Den rehabiliteringsåtgärd som är vanligast förekommande, då den försäkrade får rehabiliteringsersättning, är arbetsträning. I en rättslig uppföljning av rehabiliteringsersättning som ge- nomförde 2016, var arbetsträning den aktuella åtgärden i av de granskade ärendena. I av ärendena förekom arbets- förberedande åtgärder (i vissa fall i kombination med arbetsträning, därav blir summan högre än ). Arbetsförberedande åt- gärder är ett individuellt anpassat program som Arbetsförmedlingen kan erbjuda den som behöver förbereda sig för ett annat arbetsmark- nadspolitiskt program. Utbildningsinsatser förekom i några enstaka fall. Andelen sjukfall i vilka rehabiliteringspenning har beviljats har varit minskande . I utgiftspro- gnos för åren 2019–2022 anges följande: Utgifterna för rehabiliteringspenning har generellt följt utvecklingen för sjukpenningutgifterna. Detta samband bröts dock då utgifterna för rehabiliteringspenning minskade i motsats till de ökande utgifterna för sjukpenning. minskade utgifterna med jämfört med och har utgifterna fortsatt att minska jämfört med , vilket motsva- rar . Utgifterna för rehabiliteringspenning väntas fortsätta att minska för att sedan stabiliseras kommande år.16 var den genomsnittliga andelen . Försäkrings- kassan anger i utgiftsprognosen –2022 att man beräknar att 14Försäkringskassan, Årsredovisning 2018, s. 44. 15Arbetsförmågeutredningen 2008:66, s. 70. 16Försäkringskassan Rapport Utgiftsprognos för budgetåren 2019–2022. andelen ska sjunka till 2019 för att därefter vara kon- stant.17 Antalet försäkrade som beviljas rehabiliteringspenning före dag 180 i rehabiliteringskedjan har minskat drastiskt och endast 236 fall beviljades 2018. Utifrån tillgänglig statistik så konstateras att nedgången fortsätter . Huvuddelen av fallen med rehabiliteringspenning beviljas efter sjukskriv- ning. I kapitel 8 redovisas närmare utvecklingen av sjukförsäkringen ur olika aspekter, bland annat utvecklingen av rehabiliteringspenning. 11.5.4Låg aktivitet i sjukfallen – ett uppmärksammat problem Problemet med bristande aktivitet tidigt i sjuk- fallen har uppmärksammats av olika myndigheter och organisationer. Inspektionen för socialförsäkringen har granskat Försäkringskas- sans bedömningar vid dag 90 och 180 i rehabiliteringskedjan och gör liknande iakttagelser som vi noterat i vår ärendegranskning.18 Reger- ingen refererar till rapporten i budgetpropositionen /19: Slutsatsen av granskningen är att bedömningarna vid dag 90 och 180 inte alltid håller tillräcklig kvalitet, och att till ärendena saknas ett grundlägg- ande utredningsarbete. Detta gäller särskilt utredningarna vid dag 90. Impulser om att den sjukskrivne skulle kunna återgå i arbete hos arbets- givaren tas inte tillvara. Risken är att sjukperioden löper vidare till dag 180 och att sjukpenningen då dras in utan att möjligheterna till re- habilitering på ordinarie arbetsplats har prövats. För att sjukskrivnings- processen ska fungera tillfredsställande behöver en- ligt ISF göra ett kontinuerligt och grundläggande utredningsarbete i varje ärende, både för att kunna bedöma den sjukskrivnas rätt till sjuk- penning och för att klarlägga möjligheter för återgång i arbete. ISF fram- håller vikten av att handläggare är aktiva och genom- för nödvändiga utredningsåtgärder men också fångar upp impulser från de olika aktörerna i sjukskrivningsprocessen. Rapporten anger att det är detta som är samordningsansvar, dvs. att i samråd med den försäkrade föra processen framåt med stöd av andra aktörer som arbetsgivaren, hälso- och sjukvården och Arbetsförmedlingen.19 Utgiftsprognos 2019–2022. 18Inspektionen för socialförsäkringen, Bedömningar vid i rehabiliterings- kedjan, Rapport 2017:9. 2018/19:1, utgiftsområde 10, s. 20. Kommuner och Regioner (SKR) SKR har lämnat synpunkter på det delbetänkande som vi lämnade . Där behandlar SKR frågan när rehabilitering planeras eller pågår hos arbetsgivaren med mål att återgå i ordinarie arbete. har arbetsgivare en lagstadgad skyldighet att upprätta en plan för återgång i arbete för de arbetstagare som varit sjukskrivna och som kan antas fortsätta vara frånvarande på grund av sjuk- dom i minst . Planen måste inte skickas in till , men kontakt med kan efterfrågas av arbetsgivaren och då är det troligt att planen även skickas in. SKL har även fått besked från en del arbetsgivare inom sektorn att de har som rutin i sin rehabili- teringspolicy att i varje rehabiliteringsärende skicka in plan för återgång i arbete till , även när den inte har efterfrågats. Skälet till att arbetsgivare antingen efterfrågar kontakt och samverkan med , eller skickar in plan för återgång i arbete, är ofta att man gör bedömningen att arbetstagaren har behov av arbetslivsinriktad rehabilitering för att återgå i arbete hos arbetsgivaren. Arbetsgivaren vill då säkerställa att godkänner planen och att arbets- tagaren har rätt till ersättning som rehabiliteringen pågår. Ett annat skäl till att arbetsgivaren vill nå kan vara att man är osäker kring behovet av rehabilitering eller har andra frågor. Ett ofta förekommande scenario i ovan beskrivna situation är, enligt besked från arbetsgivare inom sektorn, att när de kommer i kontakt med För- säkringskassan har redan gjort bedömningen är att det inte föreligger behov av rehabilitering tillbaka i arbete hos arbets- givaren. Istället överväger inte sällan, eller har startat utredning kring, ett avslag på rätten till ersättning efter dag 180. Kom- municering av kommande beslut om avslag kan även komma utan före- gående kontakt överhuvudtaget. Ett sådant besked är ofta förödande för ett pågående rehabiliteringsarbete. Det flyttar fokus från återgång i ordinarie arbete på arbetsplatsen till frågor kring individens försörjning och hur arbetsgivaren ska bedöma rehabiliteringspotentialen tillbaka till ordinarie arbete. Ett besked om att arbetstagarens arbetsförmåga ska bedömas mot ett normalt förekommande arbete under tid där arbets- givare och arbetstagare, med stöd av medicinska underlag, planerat och påbörjat ett rehabiliteringarbete är kontraproduktivt och försenar i många fall återgången i arbete, vare sig det handlar om återgång i ordi- narie arbete eller annat arbete. Det undergräver även förtroendet för sjukförsäkringen och rimmar illa med det som kommuniceras ut från staten kring ansvar för samordning och vikten av att de olika aktörerna samverkar i ett rehabiliteringsärende.20 20SKR:s synpunkter med anledning av utredningens delbetänkande SOU 2019:2. skriver i rapporten ”Vägar tillbaka till arbete” () att aktörernas rehabiliteringsansvar behöver tydliggöras och samarbetet förbättras. En större tydlighet underlättar samverkan och minskar missförstånd kring aktörernas olika ansvar. Det behöver också bli tydligare att arbets- givarens ansvar rör åtgärder på arbetsplatsen och att den sjukskrivne medarbetaren ansvarar för att medverka i sin egen rehabilitering. Även , hälso- och sjukvårdens och Arbetsförmedlingens ansvar behöver förtydligas, så att alla vet vilka insatser som åligger dessa aktörer i rehabiliteringsprocessen. är det dessvärre så att Försäk- ringskassan i allt mindre omfattning deltar i planering och samverkan med företagen, vilket leder till att insatser fördröjs och sjukfrånvaro förlängs. För att rehabiliteringen ska fungera måste både utreda och klarlägga individens rehabiliteringsbehov och samverka med de olika aktörerna i sjukprocessen.21 I samma rapport föreslår att kortare arbetspröv- ning bör återinföras och det bör göras lättare att arbetsträna. Möjligheten att pröva att arbeta med bibehållen sjukpenning bör återinföras. Det är ett värdefullt och enkelt verktyg tidigt i reha- biliteringsprocessen, inte minst vid psykisk ohälsa. Möjligheterna till och förutsättningarna för arbetsprövning bör tydliggöras och regleras, så att sådan rehabilitering kan ske rättssäkert, effektivt och med enkel administration. Efter en längre tids sjukfrånvaro kan arbetsträning vara ett bra sätt att inleda återgången i arbete, antingen hos den egna arbets- givaren eller hos en ny arbetsgivare. Arbetsträning kan vara en värdefull åtgärd inte minst vid psykisk ohälsa. Men arbetsträning förutsätter att är aktiv och beslutar om den rehabiliteringspenning som betalas ut vid arbetsträning. Dessvärre har andelen sjukfall som beviljar rehabiliteringspenning för minskat kraftigt , och företagen signalerar även att myndigheten sällan ser arbetsträning hos den egna arbetsgivaren som ett verktyg för att under- lätta återgången i arbete. Eftersom arbetsträning är ett bra verktyg för återgång i arbete måste möjligheterna öka att bli beviljad rehabiliterings- penning av Försäkringskassan.22 21Vägar tillbaka till arbete – , s. 37. 22Vägar tillbaka till arbete – , s. 38. LO, TCO, och Representanterna för , , Arbets- givarverket och i utredningens referensgrupp har på liknande sätt som i de ovan angivna citaten framfört vikten av att den tidiga aktiviteten i sjukskrivningsprocessen behöver fungera bättre för att tillvara och stödja de sjukskrivnas återgång i arbete före dag 181. 11.5.5Vidtagna åtgärder mot problemet med låg aktivitet i sjukfallen Regeringen har genom en rad åtgärder markerat vikten av att sam- arbetet mellan aktörerna inom sjukskrivningsprocessen fungerar på ett bra sätt och att individen får tillgång till stöd och rehabilitering tidigt i en sjukskrivningsperiod. Följande åtgärder har vidtagits: •Arbetsgivarens ansvar vid rehabilitering har förtydligats och eko- nomiska incitament för att stimulera tidiga anpassnings- och rehabiliteringsåtgärder har förstärkts.23 •Från och med ska regionerna ansvara för koordiner- ingsinsatser för sjukskrivna personer som har behov av individuellt stöd för att återgå till eller inträda i arbetslivet.24 •Ett uppdrag att verka för en bättre dialog mellan Försäkrings- kassan och hälso- och sjukvården har lämnats till och Försäkringskassan.25 Uppdraget har rapporterats . •Ett nytt uppdrag har lämnats till och Social- styrelsen att utveckla sjukskrivningsprocessen i enlighet med vad myndigheterna har redovisat i slutrapporten från dialoguppdraget.26 2330 kap. 6 § socialförsäkringsbalken och förordningen (2014:67) om bidrag till arbetsgivare för köp av arbetsplatsnära stöd för återgång i arbete, SFS 2017:1306 och 2018:95. 2017/18:1, utgiftsområde 10, Förstärkt rehabilitering för återgång i arbete, s. 57 ff. 2019/20:1 utgiftsområde 10, Ny lag om koordineringsinsatser för vissa sjukskrivna personer, s. 41. 25Uppdrag till och angående bättre dialog mellan Försäk- ringskassan och hälso- och sjukvården, regeringsbeslut . 26Uppdrag till och att vidareutveckla sjukförsäkringshand- läggningen i dialog med hälso- och sjukvården. •Ett uppdrag att stärka myndighetens arbete med samordnings- uppdraget och att särskilt utveckla stödet kring individen har lämnats till Försäkringskassan.27 •En särskild utredare – en nationell samordnare – har tillsatts med uppgift att, med individens och samhällets bästa i fokus, främja samverkan mellan aktörerna i sjukskrivningsprocessen.28 I stort sett alla dessa åtgärder syftar till att se till att individen får stöd till tidiga åtgärder för återgång i arbete och att förhindra lång- varig sjukskrivning.