sou · H8B371 · 2020-12-02 00:00:00 — Av 3–4, 7 och 11 §§ samma föreskrifter framgår de gränsvärden och förutsättningar i övrigt som gäller för när undantag kan göras från strålskyddslagen respektive kärntekniklagen. Hantering av gruv- material som har en aktivitetskoncentration på högst 1 kilobecquerel per kilogram torrsubstans per radionuklid i uranserien (vilket mot- svarar 80 ppm uran) kräver varken tillstånd enligt kärntekniklagen eller strålskyddslagen (4 §). Hantering av material som har en akti- vitetskoncentration överstigande 1 kilobecquerel per kilogram torr- substans per radionuklid i uranserien ska anmälas till SSM (7 §) men omfattas i övrigt inte av några materiella krav. Material som har en aktivitetskoncentration på högst 10 kilobecquerel per kilogram torr- substans per radionuklid i uranserien (vilket motsvarar 800 ppm uran) får efter friklassning deponeras utan tillstånd enligt strålskyddslagen och kärntekniklagen och utan att hänsyn behöver tas till materialets radioaktiva egenskaper (11 §). Naturligt förekommande uran som inte överstiger 1 000 ppm undantas från kärntekniklagen i sin helhet (3 §). Naturligt förekommande uran som överstiger 1 000 ppm om- 2www.stralsakerhetsmyndigheten.se/contentassets/21d0d48c405a434eb027b8f42734ced7/ss mfs-20184-stralsakerhetsmyndighetens-foreskrifter-om-naturligt-forekommande- radioaktivt-material-och-byggnadsmaterial.pdf. fattas av internationell kontroll enligt kommissionens förordning (Euratom) nr 302/2005 av om genomförandet av Euratoms kärnämneskontroll.3 4 Detta material utgör kärnämne och kräver också tillstånd enligt kärntekniklagen. SSM kan i enskilda fall meddela ytterligare dispens från tillämp- ningen av kärntekniklagen enligt förordningen (1984:14) om kärn- teknisk verksamhet om det finns särskilda skäl och om det kan göras utan att syftet med lagen åsidosätts. Då gäller i stället tillståndsplikt enligt strålskyddslagen. Även enligt den lagen kan dispens meddelas från tillståndsplikt i enskilda fall om detta inte kan antas medföra en oacceptabel risk för att människor eller miljön utsätts för skadlig verkan av strålning. Det är således först om en gruvanläggning omfattar en uranhalt som överstiger 1 000 ppm som frågan om kopplingen mellan 9 kap. 6 i § om förbud mot uranbrytning och kärntekniklagen (om det är fråga om en kärnteknisk anläggning) kan aktualiseras. När det gäller att avgöra om en gruvverksamhet utgör en kärn- teknisk anläggning är två situationer tänkbara. I den första situationen överstiger uranhalten i det material som bryts vid driften av en gruva 1 000 ppm. Verksamheten utgör därmed en kärnteknisk anläggning oavsett syftet med brytningen eftersom den alltid får bedömas utgöra åtminstone hantering av kärnämne vilket konstituerar en kärnteknisk anläggning enligt 2 § 1 c kärntek- niklagen. En alunskiffergruva där halten av obearbetat naturligt uran är över 1 000 ppm är därmed förbjuden enligt 9 kap. 6 § i . (I detta sammanhang bör dock påpekas att med nuvarande kunskap finns det inget som tyder på uranfyndigheter i landet, annat än i små fraktioner, som kan komma att överstiga 1 000 ppm uranhalt.) Under- stiger uranhalten 1 000 ppm är inte själva brytningsverksamheten en kärnteknisk anläggning och därmed tillåten. I den andra situationen är det endast i utvinningsavfallet som uran- halten överstiger 1 000 ppm. Hanteringen, lagringen och slutförvar- ingen av detta material utgör en kärnteknisk anläggning enligt defini- tionen i 2 § 1 c kärntekniklagen. Enligt ordalydelsen i 9 kap. 6 i § avser emellertid för- budet brytning, provbrytning, bearbetning eller fysikalisk eller kemisk 3https://eur-lex.europa.eu/resource.html?uri=cellar:48e4f5fc-d06b-4069-ab40- 8c47a3e6a1bb.0019.02/DOC_1&format=PDF. 4https://eur-lex.europa.eu/legal-content/EN/TXT/PDF/?uri=CELEX: 31960R0009(01)&from=ET. anrikning av uranhaltigt material. Hantering, lagring och slutförvaring av utvinningsavfall nämns inte i bestämmelsen. Tolkningsvis innebär detta att en alunskiffergruva där halten av uran i utvinningsavfallet överstiger 1 000 ppm inte är förbjuden enligt 9 kap. 6 § i , trots att hanteringen, lagringen och slutförvaringen av detta material utgör en kärnteknisk anläggning enligt kärntekniklagen. Enligt SSM:s uppfattning visar ovanstående redovisning att rätts- läget när det gäller alunskiffergruvor där uranhaltigt material kan före- komma är komplicerat och i vissa fall vilar på tolkningar. Detta inne- bär att lagstiftningen saknar önskvärd tydlighet och förutsebarhet för mineralutvinning. SSM kan också konstatera att brytvärda tillgångar av järn och andra basmetaller och sällsynta jordartsmetaller inte går att utnyttja om uran- halten i gruvan överstiger 1 000 ppm, eftersom den verksamheten är förbjuden enligt nuvarande utformning av lagstiftningen. Det är för SSM oklart om detta är lagstiftarens avsikt. Det kan också finnas skäl att överväga om det är rimligt att en verksamhetsutövare inom gruv- näringen måste ansöka om tillstånd till en kärnteknisk verksamhet för att hantera, lagra och slutförvara uranhaltigt utvinningsavfall. Även om SSM har möjlighet att i enskilda fall medge dispens från delar av eller hela kärntekniklagen och strålskyddslagen bygger detta på be- dömningar i varje enskilt fall och skulle därmed kunna leda till olika resultat. Sammanfattningsvis anser SSM att det bör övervägas om man genom andra lagtekniska lösningar, än de som gäller, kan uppnå en effek- tiv och från miljö- och hälsoskyddssynpunkt god och ändamålsenligt reglering av mineralutvinning där uranhaltigt material kan förekomma. I detta ärende har chefsjuristen beslutat. Miljörätts- experten har varit föredragande. Gällande och förfallna undersökningstillstånd Tabell 1 Gällande och förfallna undersökningstillstånd som rör undersökningar av koncessionsmineral i områden med alunskiffer vanadin, bly, zink, koppar, vanadin, järn, bly, zink, koppar, guld, vanadin, bly, zink, koppar, vanadin, bly, zink, koppar, vanadin, järn, bly, zink, koppar, guld, vanadin, bly, zink, koppar, vanadin, bly, zink, koppar, vanadin, järn, bly, zink, koppar, guld, vanadin, bly, zink, koppar, vanadin, bly, zink, koppar, vanadin, bly, zink, koppar, uran, nickel, (NZ) Ltd (NZ) Ltd Beskrivning av en hypotetisk process för metallutvinning ur alunskiffer Ny teknik för utvinning av metaller och mineraler ur den svenska alunskiffern är under utveckling och det är oklart hur en framtida fullskalig utvinning skulle komma att utformas. En fram- tida teknisk lösning kan avse utvinning i dagbrott eller underjords- brytning. Vidare finns det ett antal hypotetiskt tänkbara metoder för till exempel hantering av utvinningsavfallet. Utredningens expert har tagit fram följande beskriv- ning av en hypotetisk process för utvinning ur alunskiffer. Beskriv- ningen bygger på antagandet att metallutvinningen baseras på en våtkemisk metallavskiljning genom lakning (hydrometallurgisk pro- cessteknik). Figur 9 Illustration över en tänkbar processkedja för utvinning av metaller från alunskiffer (Se förklaring i texten som följer) Skifferbrytningen sker i dagbrott med konventionell och beprövad teknik. Krossning och malning görs med beprövad teknik. Krossningsan- läggningen läggs företrädesvis i nära anslutning till dagbrottet med tanke på de stora volymer som ska brytas och processas. Funktionskrav för en hållbar lakprocess är, att frigörelsen av mer- parten av icke-silikatbundna metaller kan uppnås med högt utbyte. Målet ska vara att lakresten (skiffern) är lakbar till följd av naturliga vittrings- och lakrocesser vid deponering. Olika lak- system kan vara aktuella och tillämpliga: •Lakning med syra är effektiv för flertalet av de lakbara metal- lerna, men ej selektiv. Sannolikt krävs en flerstegsprocess för maxi- mal lakning. Alternativt kan man använda så kallad potentiosta- tisk lakning och därigenom göra lakningen mer selektiv. •Lakning med alkaliskt medium kan frigöra vissa metaller med högre utbyte än som erhålles vid syralakning. En flerstegsprocess kan ge högt utbyte. •Lakning med tillsatser av komplexbildare. Tillsats av en metall- komplexbildare till lakmediet skulle kunna öka utlakningen och möjligen vara selektiv för en enskild metall eller grupp av metal- ler. Processer av denna typ är oprövade i teknisk skala. •Lakning med kontroll av redoxförhållandena. Metoden har potential att separera ut metaller i en flerstegsprocess. Lakbar- heten hos redoxkänsliga metaller är generellt beroende av redox- tillståndet. •Lakning vid hög temperatur. Hög temperatur kan öka lakbar- heten för några metaller men inte alla. •Lakning genom inverkan av mikroorganismer – biolakning. Närvaro av mikroorganismer i laksystemet kan öka lakbarheten hos vissa metaller genom att organismerna producerar komplex- bildare. Biolakning har tillämpats i stor skala, se steg 10 (heap leaching). •Förbehandling av skiffern – oxidation, bränning m.m. Ett flertal processer kan nyttjas för att förändra mineralssamman- sättningen som kan förbättra lakbarheten för vissa metaller men försämra för andra. Pressure Oxidation och Pressure Hydro- metallurgy är exempel på sådan behandling. Steg 3.’ Konditionering En hållbar deponering förutsätter att skifferlakresterna inte är for- tsatt lakbara, dvs. kan läcka metaller till omgivningen. Med kondi- tionering avses här en behandling av skifferlakresterna som leder till en bildning av icke-reaktiv produkt. Det kan innebära att mineral- sammansättningen ändras eller att ämnen tillsätts (till exempel kalk, järn, cement) som leder till en produkt som inte avger lakbara metal- ler till omgivningen. Mindre lakbarhet kan även uppstå genom att den stora majoriteten av de innehållande metallerna redan omhän- dertagits i processen ovan (steg 3) Beroende på selektiviteten av lakprocessen ger den en lösning (sur eller alkalisk) som bör innehålla sannolikt minst ett 20-tal metaller i varierande halter. Metallerna separeras och avskiljas från laklösningen, inte bara de definierade ”värdemetallerna” utan även övriga metaller och icke-metaller, varav några kan betraktas som avfall. Flera pro- cesser är tänkbara: •Fällning/medfällning. En ospecifik och icke selektiv process som genererar en ny fast blandfas med metaller. •Elektrokemisk separation, elektrolys. Teknik som tillämpats för utvinning av några valda metaller, men alla är ej av intresse. Tek- niken är svår att göra generellt selektiv på grund av närliggande joniseringspotentialer för flera ämnen. Effektiv och beprövad teknik för ett fåtal metaller, bland andra uran. Selektiva adsorbenter har utvecklats för ett fåtal metal- ler, men ej använts i full teknisk skala. •Vätske-vätskeextraktion, separation i tvåfas vätskesystem (vatten- fas plus organisk fas med komplexbildare). Sannolikt den mest effektiva tekniken för avskiljning och separation av flertalet av de aktuella metallerna, men förutsätter en flerstegsprocess och an- vändning av kemikalier som kan vara dyra och vådliga. Teknik finns för enskilda metaller. Steg 4.’ Processvattenrening Någon form av reningsprocess kan krävas för att avlägsna toxiska och vådliga ämnen och/eller återvinna eventuella fraktioner av värde- metaller från processlösningar vilka inte avlägsnats i steg 4 Steg .5 Metallkoncentrat och 6 Produkt Metaller som avskiljs och separerats i steg 4 finns i en flytande fas (i vatten eller organiskt lösningsmedel). Processer måste därefter till- lämpas för varje enskild metall för att skapa ett fast metallkoncentrat, steg 5, vilket kan vara till exempel ett metallsalt, som därmed är en produkt (6) som lämnar processkedjan. Steg 5.’ och 9. Några element måste i sitt metallkoncentrat klassificeras som ”av- fall” och överföras till fasta resistenta föreningar, steg 5’, vilka också lämnar processkedjan, men definierade som avfall för slutförvaring (9). Exempel på sådana ämnen är arsenik och uran. vatten som lämnar processkedjan måste vara effektiv så metallfri- görelse till biogeosfärsmiljön är låg och acceptabel. Lakresten efter steg 3 deponeras. Hanteringen av de deponerade skif- ferresterna, steg 3’ ska vara effektiv så att fortsatt lakning av den pro- cessade skiffern och metallfrigörelse till biogeosfärsmiljön är låg och acceptabel. Laklösningar från steg 3, samt lösningar från metallseparationen i steg 4 (framför allt vätske-vätske-extraktionssystemen) ska så långt som möjligt återcirkulera, men mycket stora lösningsvolymer kom- mer att hanteras och successivt förbrukas. Metaller och icke-metaller som är toxiska, vådliga, miljöstörande eller definierade som oönskade i samhället, måste avlägsnas från flödena och isoleras eller slutförvaras. Skiffern läggs på en kontrollerad deponi och genom exponering för luft och vatten startar spontant vittringsprocesser och lakning av vissa metaller till följd av interaktionen med mikroorganismer. Meto- den behöver säkerställa att all laklösning samlas upp och inte riskerar att läcka ut på vägen till steg 4. Processen är tidsödande och icke sällan med lågt utbyte men självgående och kräver som regel inga dyra eller toxiska kemikalier. Sammanställning om miljöpåverkan från tidigare brytning i alunskiffer Följande sammanställning av miljöpåverkan bygger på länsstyrelser- nas MIFO-inventeringar av förorenade områden och andra källor som anges i fotnot för varje område. Bedömningar av till exempel storlek på föroreningsmängd, är de bedömningar som har gjorts i underlaget, huvudsakligen i MIFO-inventeringarna. Länsstyrelsernas inventeringar görs enligt en viss metodik, MIFO – metodik för inventering av för- orenade områden1. Fas 1 omfattar en orienterande studie och resulte- rar i en riskklassning. Fas 2 omfattar en översiktlig undersökning och en ny riskklassning. I och med riskklassningen görs en översiktlig be- dömning av de risker för människors hälsa och miljön som det för- orenade området kan innebära och . Metodiken om- fattar hur bedömningarna görs. Det finns fyra olika riskklasser: •riskklass 1, mycket stor risk, •riskklass 2, stor risk, •riskklass 3, måttlig risk och •riskklass 4, liten risk. Underlag för en riskklassning utgörs oftast av arkivmaterial, intervjuer och platsbesök. I många fall har man inte tagit några prov i området. Det är huvudsakligen länsstyrelserna i respektive län som inventerar de förorenade områdena och riskklassar dem. Med hjälp av riskklass- ningen gör länsstyrelserna sedan en prioritering för hur områdena ska hanteras vidare.2 1Metodik för inventering av förorenade områden, Rapport 4918, , 1999. 2www.naturvardsverket.se/Stod-i-miljoarbetet/Vagledningar/Fororenade-omraden/Att- inventera-fororenade-omraden. Andrarum, Alunbruket i Andrarum i , Skåne3 Alunbruket vid Andrarum var i drift . Det var det äldsta alunbruket i . Totalt bröts av skiffer. Vid bruket producerades alun som består av kaliumaluminium- sulfat, men även vitriol (järnsulfat) och rödfärg. Brytningen av alunskiffern i dagbrott. På området har det funnits schakt som efter det att materialet utbrutits sedan fyllts igen med urlakad skiffer. Enligt uppgift ska ett av dessa schakt varit 60 famnar djupt och 15 famnar brett, det vill säga och knappt . Alunskiffern rostades på stora högar, så kallade fyrar. Svart skiffer var- vades med redan bränd och lakad röd skiffer och fick brinna och pyra . Vid rostningen oxiderades pyriten till svaveldioxid och svaveltrioxid. Tillsammans med vatten bildades svavelsyra, som angrep de kalium- & aluminiumhaltiga mineralen. Den brända skiffern fick svalna innan den lakades med vatten. Vattnet samlades upp i karstäl- len. Träkaren var gjorda av bokplank med botten av stampad blålera. skiffer urlakades i flera omgångar med vattenlösningen som efter- hand anrikades och blev en alunlösning, även kallad lut. Laklösningen indunstades genom kokning i stora blypannor. Blypan- norna vilade på gjutjärnsplattor och både bly och järn angreps svårt av lut och värme. Efter 4–6 månader var man tvungen att omstöpa pan- norna. En panna bestod av bly och järn och de rymde alunlut. Vid indunstningen utkristalliserades bland annat alun. Genom upp- repad omkristallisation kunde en ren produkt framställas. Färdigkokt lut leddes till svavelkaret där det sedimenterade. Slammet (lera och järn- sulfat) formades och torkades till tegel. var produktionen så stor att slammet avleddes till gropar i marken. Det brända slammet pulve- riserades och siktades och användes som rödfärg. Den resterande delen av den brända och lakade skiffern, den så kallade rödfyren, var svår att bli kvitt. Därför tippades stora mängder i högar och i övergivna schakt inom bruksområdet och dessa högar finns kvar än och reser sig över 10 m över omkringliggande mark.4 3Informationen i redovisningen och är hämtad från Alunskiffer, , , 1978:2 samt orienterande MIFO-inventering av lokalen. Inga efterbehandlingsåtgärder är genomförda. Användningen av marken efter att brytningen avslutats Området är kraftigt påverkat av bruket och har en orolig topografi med slagghögar och dagbrott. Uppskattningsvis finns för- orenade massor. Vid det stora brottet finns skärningar med alunskiffer än . Brottet har vatten i sänkorna och är bevuxet med snårig skog och buskar. Lakad skiffer (rödfyr) finns i stora högar över hela det gamla bruks- området och på andra sidan av Verkeån. Markanvändningen är skogsmark och betesmark. Slagghögarna är gräsbevuxna och används som betesmark. Alunbruket är också ett välbesökt turistmål. Inom påverkansområdet finns även jordbruks- mark. motivering till riskklass 2 i den orienterande MIFO- inventeringen av förorenade områden (fas 1), är att spridningsförut- sättningarna i grundvatten är måttliga medan de är mycket stora till ytvatten. Känsligheten är måttlig och skyddsvärdet är mycket stort efter- som Verkeån och dess omgivningar utgör Natura 2000-område och naturreservat. Materialet i slagghögarna innehåller sannolikt olika tungmetaller med mycket stor farlighet. Den totala mängden föroreningar på Alun- bruket är troligen också mycket stor. , södra , kommun5 Utvinningen i genomfördes till cirka 1930. Alun- tillverkningen flyttades från till Loverslund söder om på grund av vedbrist på och återflyttades cirka 1840 till . övergick anläggningen allt- mer mot kalk- och cementtillverkning. Ett annat stort alunbruk i var alunbruk med privilegier . Där användes skiffer och stenkol som bränsle. alunbruk lades ner och kallas ”Södra bruket”. Den totala arean för rödfyren vid uppgår till . Dess volym uppgår till cirka 2 . Den totala exponerade arean (brytvägg samt brytgolv) för alunskiffern i om- rådet uppgår till . Total area för all alunskiffer i områ- det är uppskattad till 125 ha. Brytningen av alunskiffer i dagbrotten skedde för alunframställning. kalkbränning och cementtillverkning. Inga fysiska åtgärder är genomförda. De administrativa åtgärder som har genomförts rör information och bestämmelser i översiktsplan. Användningen av marken efter att brytningen avslutats Påverkansområdet består av bebyggelse och tätort. 5Informationen i redovisningen och är hämtad från Alunskiffer, , , 1978:2, MIFO-inventeringar av lokalerna samt Huvudstudien sammanfattande rapport och rapport från delprojektet . Här följer en sammanfattning av motivering till varför myndigheten klassificerar området som riskklass 2 i sin MIFO-in- ventering i en orienterande studie (fas 1). med höga grundvattennivåer har förhöjda halter Cd och Ni kunnat konstateras i slam från samhällets reningsverk. Förekomsten av tungmetallerna antas bero på inläckage av grund- vatten till spillvattennätet. Brytningszonen för ytlig alunskiffer lik- som mängderna deponerade massor av rödfyr är mycket stora och lutningen från dem mot är kraftig varför spridningsför- utsättningarna i grundvatten är mycket stor. motivering till riskklass 1 i en MIFO-inventering genom översiktlig undersökning och en ny riskklassning (fas 2). Föroreningarna förekommer i måttligt höga halter men är ut- spridda över ett stort område, varför föroreningsnivån bedöms vara mycket stor. Även spridningsförutsättningarna bedöms som mycket stora. Arsenik och vanadin bedöms spridas via damning från rödfyren i större grad än via utlakning till grund- och ytvatten I huvudstudien för projekt anges att de huvudsakliga föroreningselementen i rödfyren arsenik, kadmium, molybden, uran och vanadin föreligger i olika faser i rödfyren och har således olika lakbarhet. Den dominerande risken med rödfyren i området är för- knippad med arsenik och dess cancerogenitet. Intag av jord, och hudkontakt bedöms vara möjliga exponeringsvägar. I delrapporten ”Riskvädering” konstateras att alunskiffern i sig vittrar och frigör metaller som mobiliseras och sprids, men att inga direkta human- toxikologiska risker bedöms bortsett från radonproblematiken som bedöms vara naturlig. Sammantaget bedöms dock rödfyren utgöra en risk och som motsvarar MIFO-riskklass 1. Vitt- ringen i rödfyren medför att föroreningar föreligger i olika faser med olika tillgänglighet. Riskerna med den vittrande rödfyren är: •att ämnen övergår från vissa faser till andra som kan vara mer in- stabila och även medföra större risker, •utläckage till som dock bedöms spädas ut kraftigt, •halthöjning i närområdet med risk för ekotoxikologiska effekter, •humantoxikologiska risker med direktexponering av rödfyr, det vill säga intag av jord och hudkontakt, i det längre tidsperspektivet men som inte utgör någon akuttoxisk risk. Latorp, väster om i kommun6 i var i drift . Det fanns även ett alunbruk i strax väster om . Ett flertal medel- stora skiffer- och kalkbrott finns vid Örsta rödfyr. Brytningen av alunskiffer lades ner senast . Verksamheten var där helt koncentrerad till bränning. Skiffern ska ha varit speciellt rik på kolm. Brytning av skiffer i dagbrott. Ingen efterbehandling är genomförd. Deponierna innehåller rödfyr, kalkvarp och lite skifferrester. Totalt omfattar det på vid Latorp och totalt vid Örsta. Två större områden kan avgränsas vid Örsta ett i norr (själva örsta) och en i söder intill ett större brott vid Gymninge. Användningen av marken efter att brytningen avslutats utgörs området av skogsmark och rödfyrstäkt. motivering till att ge Latorp riskklass 1 efter den orienterande undersökning (fas 1, MIFO-inventering) är att det ligger i ett område som är skyddat för naturvård, det finns även ett natur- 6Informationen i redovisningen och är hämtad från Alunskiffer, , , 1978:2 och MIFO-inventeringar av lokalerna. reservat i närheten. Området ligger också från bostadsområde. I rödfyren är den totala mängden mycket stor för samtliga metal- ler. Den beräknade mängden som kan laka ut är betydande, de nivåer som kan laka ut är mycket stora även vid en jämförelse med total- mängder i högen. Vattenmossa som placerades ut i ån som avvattnar området visar att halterna är mycket höga för arsenik, bly och zink. i vissa av provpunkterna. För koppar och nickel är halterna allvarliga eller måttligt höga halter. Utlakning av metaller till grundvatten är oklart. motivering till riskklass 2 av Latorp i MIFO-inven- teringens översiktliga undersökning (fas 2) är att avfallet innehåller metaller med mycket hög och hög farlighet i mycket stora mängder. Den totala mängden avfall bedöms vara mycket stor. Spridningsför- utsättningar bedöms vara måttliga i mark och grundvatten samt i yt- vatten. Känsligheten bedöms vara måttlig för mark och grundvatten medan skyddsvärdet är litet. Känslighet och skyddsvärde bedöms vara måttlig för ytvattnet. I undersökningen enligt MIFO fas 2 har det inte beaktats att objek- tet ligger inom ett område som klassats som riksintresse avseende naturvård. gör därför bedömningen att skyddsvärdet för området är satt för lågt och bör vara mycket stort. motivering till riskklass 2 av Gymninge i den orien- terande MIFO-inventeringen (fas 1) är att objektet ligger inom ett område med riksintresse för naturvård. Känsligheten bedöms som måttlig till stor. Området ligger i skogen, men det finns borrade brun- nar som kan innebära stor känslighet i fall dessa brunnar påverkas. Spridningsförutsättningarna bedöms som måttliga i grundvatten och i mark.