sou · H8B347d2 · 2020-08-26 00:00:00 — Vidare har hänvisningen till 6 kap. 3 § andra stycket nuvarande socialtjänstlag ändrats till 9 kap. 4 § andra stycket nya socialtjänstlagen. 28.57Förslaget till lag om ändring i lagen (2018:1937) om tillgänglighet till digital offentlig service Med offentlig aktör avses en statlig eller myndighet eller en beslutande församling i en kommun eller en region. Vid tillämpningen av denna lag ska med offentlig aktör jämställas 1.ett sådant offentligt styrt organ som avses i 5 §, 2.en sammanslutning som inrättats särskilt för att tillgodose behov idet allmännas intresse, under förutsättning att behovet inte är av industriell eller kommersiell karaktär, och som består av a) en eller flera myndigheter eller församlingar enligt första stycket, eller b) ett eller flera organ enligt 1, 3.privata aktörer som yrkesmässigt bedriver verksamhet som till någon del är offentligt finansierad och som a) aktören bedriver i egenskap av enskild huvudman inom skol- väsendet eller huvudman för en sådan internationell skola som avses i 24 kap. skollagen (2010:800), b) utgör hälso- och sjukvård enligt hälso- och sjukvårdslagen (2017:30) eller tandvård enligt tandvårdslagen (1985:125), eller c) bedrivs enligt socialtjänstlagen (2022:000), lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall, lagen (1990:52) med särskilda bestäm- melser om vård av unga, lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade eller utgör personlig assistans som utförs med assi- stansersättning enligt 51 kap. socialförsäkringsbalken, och 4.enskilda utbildningsanordnare med tillstånd att utfärda examina enligt lagen (1993:792) om tillstånd att utfärda vissa examina, och som till största delen har statsbidrag som finansiering av högskoleutbildning på grundnivå eller avancerad nivå eller för utbildning på forskarnivå. I andra stycket 3 c har hänvisningen till socialtjänstlagen (2001:453) ändrats till socialtjänstlagen (2022:000). 28.58Förslaget till lag om ändring i lagen (2020:62) om hemlig dataavläsning Ett tillstånd till hemlig dataavläsning får inte avse ett avläsningsbart informationssystem som stadigvarande används eller är särskilt avsett att användas 1.i verksamhet där tystnadsplikt gäller enligt 3 kap. 3 § tryckfrihets- förordningen eller 2 kap. 3 § yttrandefrihetsgrundlagen, 2.i verksamhet som bedrivs av advokater, läkare, tandläkare, barn- morskor, sjuksköterskor, psykologer, psykoterapeuter eller familjeråd- givare enligt socialtjänstlagen (2022:000), eller 3.av präster inom trossamfund eller av dem som har motsvarande ställning inom sådana samfund, i verksamhet för bikt eller enskild själa- vård. I andra punkten har hänvisningen till socialtjänstlagen (2001:453) ändrats till socialtjänstlagen (2022:000). Ett tillträdestillstånd enligt 12 § får inte avse en plats som stadigvarande används eller är särskilt avsedd att användas 1.för verksamhet där tystnadsplikt gäller enligt 3 kap. 3 § tryckfrihets- förordningen eller 2 kap. 3 § yttrandefrihetsgrundlagen, 2.för verksamhet som bedrivs av advokater, läkare, tandläkare, barn- morskor, sjuksköterskor, psykologer, psykoterapeuter eller familjeråd- givare enligt socialtjänstlagen (2022:000), eller 3.av präster inom trossamfund eller av dem som har motsvarande ställning inom sådana samfund, för bikt eller enskild själavård. I andra punkten har hänvisningen till socialtjänstlagen (2001:453) ändrats till socialtjänstlagen (2022:000). Särskilt yttrande av expert Utredningen föreslår att bestämmelserna om särskild avgift i nuva- rande socialtjänstlagens 16 kap. 6 a–e §§ ska upphävas. Jag bedömer att utredningens förslag i denna del baseras på en alltför grund utredning och analys och därför inte bör genomföras på befintligt underlag. En eventuell förändring av regleringen skulle behöva föregås av en mer djupgående analys, särskilt i fråga om vilka konsekvenser en sådan förändring kan medföra för enskilda brukare och deras rättssäkerhet. Som utredningen beskriver har så sent som i sep- tember 2019 överlämnat en granskningsrapport avseende ej verkställda beslut och särskild avgift. bedömning är att den sam- mantagna effekten av rapportering och risken för avgift har betydelse1. Någon rekommendation i fråga om den särskilda avgiften gavs inte. Regeringen instämde i mottagandet av granskningsrapporten att rap- porteringsskyldigheten och den särskilda avgiften sammantaget har bidragit till att öka rättssäkerheten för den enskilde2. Jag delar och regeringens bedömning att rappor- teringsskyldigheten och den särskilda avgiften har bidragit till att öka enskildas rättssäkerhet. De som beviljas insatser som de inte får del av är ofta i en utsatt situation och kan leva under förhållanden som gör det svårt för dem att göra sin röst hörda. De kan av olika skäl sakna förmåga att framföra klagomål till kommunen eller Inspektionen för vård och omsorg (). Att värna dessa personers rättssäkerhet kan därför anses vara särskilt angeläget. Utredningen bedömer att det inte skulle påverka rättssäkerheten för enskilda negativt att ta bort den särskilda avgiften. Bedömningen grundar sig i stor utsträckning på att ändå har möjlighet att 1Ej verkställda beslut – rapporteringsskyldighet och särskild avgift i SoL och LSS, RIR 2019:23, s. 60. 2Skr 2019:20:61 s. 6. ingripa mot kommuner som inte verkställer beslut . En sådan slutsats är inte självklar. Ett föreläggande, i detta sammanhang myn- dighetens skarpaste verktyg, kräver stor precision i fråga om åtgär- der och förutsätter att kan visa att missförhållanden föreligger. Det går inte att förutsätta att skulle ha samma möjligheter att motverka långa väntetider med övriga befintliga tillsynsmedel. Detta skulle behöva analyseras ytterligare. Vilken påverkan det skulle få på den enskildes rättssäkerhet om den särskilda avgiften togs bort går därför inte att bedöma på det underlag utredningen presenterat. Förslaget att ta bort reglerna om särskild avgift har i utredningen placerats i kapitlet Planering av insatser, vari också föreslås en förstärk- ning av kravet för kommunerna att planera sina insatser för enskilda. Jag instämmer i utredningens bedömning av vikten av planering för att möjliggöra att enskilda får de insatser de har rätt till. Vikten av pla- nering är också något särskilt framhåller i kontakterna med kommuner inom ramen för arbetet med ej verkställda beslut. Där- emot ser jag inte att utredningen visar hur avskaffande av den sär- skilda avgiften skulle bidra till en bättre planering i kommunerna. Om syftet med förslaget är att minska kommunernas administration, skulle det i detta sammanhang behöva utredas vilken skillnad i arbets- börda en borttagen avgift skulle innebära för kommunerna. Rappor- teringsskyldigheten skulle enligt förslaget bestå, och därmed också IVO:s behov av att begära yttranden och handlingar från kommunerna för att bedöma om åtgärder ska vidtas med anledning av det som fram- kommer i rapporterna. Mycket av arbetet skulle således kvarstå. Sammanfattningsvis anser jag att utredningen inte tillräckligt belyst frågan om den särskilda avgiftens effekt och betydelse för enskilda brukares rätt att få del av de insatser de beviljats. Reglerna om sär- skild avgift är ett verktyg som tjänar till att tillse att personer som behöver stöd får de insatser de fått beviljade. Det har inte tidigare framförts förslag om att avgiften skulle tas bort, trots att rapporteringsskyldigheten varit föremål för utredning av . Om avgiften ska tas bort skulle det behöva föregås av en grundlig analys av risken för att förändringen leder till försäm- ringar för enskilda. Jag anser att utredningen har landat i ett förslag utan tillräckligt underlag. särskilda yttranden skulle vara insända till utred- ningen fanns inte någon kostnadsberäkning för förslaget tillgänglig. Eventuella synpunkter i denna del har därför inte varit möjliga att lämna. Särskilt yttrande av experterna organisation har sedan tiden för socialtjänstreformen blivit mer specialiserad och styrande som arbetet ska präg- las av helhetssyn. Förväntningarna är höga på den översyn av social- tjänstlagen som denna utredning står för. Översynen ska ge underlag till en långsiktig och hållbar förändring. Varje område är omfattande och innefattar flera komplexa frågor och ställningstaganden. Direktiven (dir. 2017:39) är genomgripande och handlar om att säkra en mer jämlik, jämställd och likvärdig socialtjänst, se över social- tjänstlagens indelning i olika grupper, förenkla handläggning och tillgängliggöra insatser som en rättssäker och kvalitativ socialtjänst säkerställs. Därtill har utredningen getts tilläggsdirektiv (dir 2018:69) om ett förtydligat barnrättsperspektiv och att särskilt se över en särreglering av äldreomsorgen och för- och nackdelar med en särskild äldrelag. Allmänt om utredningens förslag Detta yttrande fokuserar främst på hur utredningen svarat upp mot direktiven när det gäller insatser för äldre personer, men även på hur det förebyggande arbetet och kvali- tet kan stärkas i lagstiftningen. Våra förhoppningar på den nya social- tjänstlagen var att den skulle tydliggöra äldres rättigheter och tyd- ligare reglera omsorgskvalitet. Dessa förhoppningar har inte infriats. I ambitionen att göra lagstiftningen mer likvärdig är förslaget till ny socialtjänstlag mer generell än tidigare och som konsekvens har den särskilda värdegrunden för äldre ersatts av en allmän värdegrund. Det omdiskuterade begreppet skälig levnadsnivå ändras inte till goda lev- nadsvillkor och innehållet specificeras inte närmare än att makar eller varaktigt sammanboende ska kunna bo tillsammans. Det finns en risk att skrivningarna om äldre reduceras till att handla mer om trygghet i fysisk bemärkelse snarare än det mer salutogena förhållningssättet där hela människans behov tas i beaktande vid ut- formningen av insatser. Den stora förändringen är att lagen öppnar för att insatser ska kunna ges utan föregående behovs- prövning, med vissa undantag. I insatser utan behovsprövning ingår hemtjänst och korttidsboende, det vill säga all äldreomsorg som inte är särskilda boenden. Det här är en betydande förändring av äldre- omsorgen som vi känner den. Vidare har utredningen inte tagit hän- syn till eller närmare analyserat de risker för undanträngningseffek- ter som en avskaffad behovsprövning innebär. Behovsprincipen måste vara vägledande för hur resurser fördelas Utredarens förslag innebär att socialtjänstlagen återgår mer till formen av en ramlag med mindre detaljreglering. Detta ger större frihet till lokalt handlingsutrymme och anpassning till lokala behov. En mindre detaljreglerande lag får dock aldrig innebära en ojämlik socialtjänst eller att individer inte får sina behov tillgodosedda utifrån de lagstif- tade rättigheterna. IVO:s tillsyn och våra medlemmar vittnar om att kommunala riktlinjer ofta begränsar myndighetsutövningen och går emot lagstiftarens intentioner om en professionell bedömning med utgångspunkt från den enskildes behov. I praktiken är det ofta kom- munala budgetramar som får avgöra hur väl socialtjänstlagen efter- levs. Lämplig myndighet bör därför ges i uppdrag att granska de kommunala riktlinjerna och dess utfall med utgångspunkt i lagens intentioner och kommuninvånarnas rättigheter. Det handlingsutrymme som den nya ramlagen ger behöver kom- pletteras med en tydlig behovsprincip. Utredningen har fäst stor vikt vid direktiven om ökad tillgänglighet och förbyggande arbete, vilket är bra och viktigt. Men det handlar inte bara om att sänka tröskeln till insatser, utan också om att insatser svarar upp mot de behov som finns bland kommuninvånarna och att resurser ska prioriteras till de som är bäst behövande. Därför be- höver det i lagen förtydligas att kommuninvånarnas behov ska vara styrande för hur resurser fördelas, i syfte att säkra en likvärdig socialtjänst oavsett kommuntillhörighet. Verksamhetens kvalitet hänger ihop med personalens förutsättningar Utredaren avser vidare en skrivning om att personalen ska medverka till att verksamheten är av god kvalitet. Arbetsgivaransvaret för per- sonalens förutsättningar behöver förtydligas i samband med detta. Om personalen inte har förutsättningar att göra ett gott arbete kan de heller inte medverka till att verksamheten är av god kvalitet. Det handlar om rätt utbildning, god arbetsmiljö, trygga anställningsvill- kor, stödjande ledarskap och förutsättningar för ett teambaserat arbets- sätt. Det finns en risk att nuvarande skrivningar innebär en juridisk förskjutning av ansvaret från arbetsgivaren till den anställda när det kommer till verksamhetens kvalitet och inriktning. Varför biståndsbedömningen av hemtjänst och korttidsboende behövs Utredningens förslag är att kommuner ska få erbjuda hemtjänst och korttidsboende utan individuell behovsprövning. Förenklat beslut- fattande om hemtjänst för äldre infördes . Men kort- tidsboende har inte varit inkluderat tidigare. Kommunerna har själva fått avgöra vilka typer av hemtjänstinsatser det ska gälla och i vilken omfattning dessa ska erbjudas äldre personer. Vid ett förenklat beslutfattande består utredning i praktiken bara av att konstatera att den äldre personen uppnått den ålder eller andra kriterier som kommunen har angett i sina riktlinjer. Det har även varit upp till kommunerna att närmare precisera vilken ålder som kan anses vara vägledande vid handläggningen av olika typer av ärenden om ansökningar om hjälp och stöd till äldre personer. är det ytterst få personer som utnyttjat möjligheten att få hemtjänst utan behovsprövning. fick endast drygt 1 600 personer i landet insatser enligt 4.2.A SoL. Totalt antal som fick hemtjänst i ordinärt boende var 173 000. Hemtjänst är den vanligaste socialtjänstinsatsen som ges inom äldreomsorgen. Att den rådande lagstiftningen utnyttjas i så låg utsträckning borde mana till eftertanke eftersom det tyder på att det inte varit ett fungerande arbetssätt. Det förenklade beslutsfattande är heller inte utvärderat vilket är en stor brist. Att då utvidga möjligheten att tillhandahålla hemtjänst helt utan individuell behovsprövning är riskabelt. Utred- ningen tar i stället det bristande kunskapsunderlaget som intäkt för att vidga möjligheten ytterligare och inkludera ännu fler delar av äldre- omsorgen än tidigare; förutom även korttidsboenden. Korttidsboende för äldre ser väldigt olika ut i landets kommuner. Det kan vara avlastning för närstående, riktad insats för äldre per- soner som vårdas hemma och behöver extra stöd och behandling en period, det kan också vara ”eftervård” och återhämtning efter vård inom slutenvård. Korttidsboende är heldygnsvård med omfattande insatser både från socialtjänst och hälso- och sjukvård som är i behov av bedömning, planering och kvalitetsuppföljning. Hemtjänst innebär en helhet av vård, omsorg och service. Det är ett problem att det inte finns en juridisk definition av vad hemtjänst ska omfatta. Hemtjänstinsatser består av olika delar där omvårdnad och omsorg är en bärande del. Insatserna innebär en nära koppling till, och kräver ett samarbete med hemsjukvård. Undersköterskan i utför ofta hälso- och sjukvårdsuppgifter på delegation från den distriktssköterska eller sjuksköterska som är ansvarig. Den personliga omvårdnaden i hemtjänst och på korttidsboen- den är nära förknippat med den hälso- och sjukvård som kommu- nerna ansvarar för och gränsen är ibland hårfin där insatserna ibland överlappar varandra. En biståndsbedömning av dessa insatser är nöd- vändig för att upprätthålla kontinuitet, vara mindre uppsplittrande och för att upprätthålla kompetensen. Många äldre personer behöver hjälp att formulera sina krav och när individens situation förändras behöver detta följas upp. En väl genomförd biståndsbedömning ska- par tillit och trygghet. Biståndshandläggarens roll är av stor vikt då det gäller att ha en sammanhållen vård- och omsorgskedja utifrån den enskildes behov. I personcentrerad vård och omsorg är teamarbetet väsentligt och där professionerna tillsammans med den enskilde pla- nerar vården och omsorgen. Det nya förslaget riskera i stället leda till en ökad differentiering mellan omsorg, omvårdnad och vård, eftersom äldre uppmuntras att vända sig direkt till privata hemtjänstföretag och rutföretag i stället för att få en professionell behovsprövning av en biståndshandläggare. En risk är att kommuner som infört valfrihetssystem (LOV) kom- mer att ta minskat ansvar för äldreomsorgens insatser och att mer ansvar kommer läggas över på den äldre individen och anhöriga. Det sätter individen i en utsatt situation där behoven riskerar att inte till- godoses och att det blir svårt för kommunen att säkerställa en äldre- omsorg av god kvalitet. Det kan bli svårare att få ordning och reda på yrkestitlar, yrkesutbildningar, anställningsförhållanden, arbetsvill- kor, med mera om kommuner går ifrån sin samordnande funktion och insatserna till äldre personer styckas upp mellan olika utförare. Vidare kan förslaget missgynna grupper med större behov om en utförare har kö som följd av att många sökt sig till verksamheten. Eftersom resurserna är kraftigt begränsade kan lagförslaget om det tillämpas brett slå mot de som har störst behov av omsorg och stöd. Hemtjänst utan individuell behovsprövning riskerar leda till ”platta” erbjudanden som till exempel städning en gång och handling en gång , vilket är för lite för några och kanske för mycket för andra. Både med tanke på de stora vårdbehoven bland äldre, etiska av- väganden och kommunernas ansträngda ekonomi borde behov av vård, omsorg och stöd få gå före efterfrågan. Utredningen menar att de som inte får sina behov tillgodosedda inom ramen för det generella erbjudandet fortfarande har möjlighet att söka bistånd. Men det ändrar inte det faktum att om utredningens förslag blir verklighet kommer det bli fler aktörer in och ut hos den äldre personen, som all forskning pekar på att insatserna behöver samordnas bättre. Frågan är också i hur hög utsträckning möjligheten att söka bistånd kommer utnyttjas av äldre, i synnerhet som utredningen föreslår att informationsskyldigheten om möjlig- heten att söka bistånd ska ligga på utföraren snarare än kommunen. Snarare än ytterligare uppstyckning av insatser krävs en utveck- ling mot en mycket mer sammanhållen vård och omsorg. Brister inom äldreomsorgen och behovet av högre kvalitet har inte minst synliggjorts i under coronapandemin. Det behövs en helhetssyn på vad äldreomsorg är och ska vara – vad omsorgskvalitet är: att se hela människan och hela människans komplexa behov. Att ha hög per- sonalkontinuitet, god personkännedom och ett salutogent arbets- sätt. Ett salutogent arbetssätt är inte bara rehabiliterande utan hand- lar även om att äldre ska få stöd att bibehålla kognitiva och fysiska förmågor genom att själv vara delaktig och aktiv. Föreliggande för- slag ger kommunerna befogenheter som riskerar att undergräva pro- fessionalism och teamarbete, skapa undanträngning och i än högre utsträckning än låta budgetramen styra ambitionsnivån för insatsernas innehåll. Därför bör hemtjänst och korttidsboende alltid föregås av en individuell behovsprövning. Dokumentation en förutsättning för uppföljning och kvalitetssäkring Utredaren föreslår att kvaliteten i verksamheten systematiskt ska följas upp, utvecklas och säkras. Detta är dock tätt sammankopplat med såväl kravet på dokumentation som biståndsbedömningen. Doku- mentationskravet kan om det föreligger särskilda skäl undantas för insatser som ges utan behovsprövning och där finns en risk att kom- muner fattar beslut om att undanta kravet på dokumentation i verk- samheter där så inte är lämpligt, exempelvis inom . Doku- mentation är ofta en förutsättning för att utveckla verksamheten, utöva tillsyn och ska arbeta utifrån vetenskap och be- prövad erfarenhet är dokumentationen ett viktigt instrument. Dokumentationen är även en fråga om trygghet för den enskilde. Eftersom den personliga omvårdnaden och hälso- och sjukvårds- insatser är så intimt förknippade är det nödvändigt att insatser från både social omsorg och hälso- och sjukvård dokumenteras för att kunna följas upp, framför allt på individnivå. Det bör därför inte vara möjligt för kommuner att undanta dessa verksamheter från doku- mentationskravet. Medicinsk kompetens i äldreomsorgen Insatser inom ramen för och korttidsboende är betyd- ligt mer medicinskt avancerade än de var när socialtjänstlagen skrevs. För tre decennier sedan betraktades mer som en social insats. Det är fortsatt en viktig och betydande del, men i takt med att äldre personer är hemmaboende längre ökar kraven på medi- cinsk kompetens och rätt utbildad personal för att ge en god omvård- nad och omsorg. Insatser behöver koordineras, samordnas och pla- neras betydligt bättre inom kommunen men också mellan kommun och region. Därför borde det i lagen regleras att region och kommun ska ingå överenskommelse att samverka om äldre personer som får personlig omsorg eller vård i det egna hemmet eller på särskilt boende. Goda levnadsvillkor i stället för skäliga levnadsförhållanden Den tidigare skrivningen skälig levnadsnivå har kritiserats för att ha blivit ett tak snarare än ett golv för insatser till äldre. Utredningen föreslår att ambitionsnivån ”skälig” ska kvarstå, medan det tidigare ”levnadsnivå” är ersatt med ”levnadsförhållanden”. Det är oklart om den omformuleringen kommer ge något incitament till kommunerna att satsa mer på i allmänhet och äldreomsorgen i syn- nerhet för att komma tillrätta med kvalitetsbrister. I kombination med att utredningen öppnar för att den individuella biståndsbedöm- ningen avskaffas för hemtjänst och korttidsboende kan det utvecklas en ny rättspraxis där det platta erbjudandet anses täcka ”skäliga lev- nadsförhållanden” och annan hjälp ska sökas från anhöriga eller på en privat marknad. finns en oroande utveckling där ”skälig” anpassas efter den kommunala budgetramen, snarare än individens behov. 1955:177. med förslag till lag om socialhjälp, m.m. Prop. Angående vissa frågor rörande åldringsvården. Maj:ts proposition till med förslag till lag om samhällets vård av barn och ungdom (barnavårdslag) m.m. Maj:ts proposition till med förslag till lag om allmänna förvaltningsdomstolar, m.m. Maj:ts proposition med förslag till ny regerings- form och ny riksdagsordning m.m. 1975/76:69. med förslag om ändring i barnavårdslagen (1960:67). 1975/76:209. Om ändring i regeringsformen. 1979/80:1. 1979/80:2. med förslag till sekretesslag m.m. Prop. 1981/82:97. Om hälso- och sjukvårdslag m.m. 1983/84:124. Om mottagandet av flyktingar och asylsökande m.m. 1984/85:171. Om särskilda insatser inom för ungdomar i samband med missbruk och kriminalitet, m.m. Prop. 1985/86:80. Om ny förvaltningslag. 1986/87:39. Om följdlagstiftning till den nya förvaltningslagen. 1987/88:80. Om bistånd till asylsökande m.m. 1987/88: 147. Om tvångsvård av vuxna missbrukare, m.m. Prop. 1987/88:176. Om äldreomsorgen inför 90-talet. 1989/90:28. Om vård i vissa fall av barn och unga. 1989/90:72. 1990/91:8. Om vårdnad och umgänge. 1990/91:14. Om ansvaret för service och vård till äldre och handikappade m.m. 1990/91:60. Om offentlighet, integritet och ADB. 1990/91:117. Om en ny kommunallag. 1992/93:159. Om stöd och service till vissa funktionshindrade. 1993/94:4. 1993/94:147. Jämställdhetspolitiken: Delad makt – delat ansvar. 1993/94:165. Några frågor om sekretess. 1993/94:218. Psykiskt stördas villkor. 1996/97:25. Svensk migrationspolitik i globalt perspektiv. 1996/97:96. Vissa reformer av påföljdssystemet. 1996/97:105. 1996/97:115. Mer tillgänglig kollektivtrafik. 1996/97:124. Ändring i socialtjänstlagen. 1997/98:1. Utgiftsområde 10 Budgetpropositionen . 1997/98:6. Förskoleklass och andra skolfrågor. 1997/98:7. Vårdnad, boende och umgänge. 1997/98:55. 1997/98:108. Hälsodata- och vårdregister. 1997/98:113. Nationell handlingsplan för äldrepolitiken. 1998/99:3. Åtgärder mot dopning. 2000/01:27. En ny statistiklagstiftning. 2000/01:79 Stöd till brottsoffer. 2000/01:80. 2001/02:72.