sou · H8B321 · 2020-04-15 00:00:00 — Följande museer har besökts: Ravensbrückmuseet i och i , HL-Senteret i , Dansk Jødisk Museum i , samt Yad Vashem, Ghetto Fighters museum och Massuah museum i . Utredningen har även haft möte med företrädare för och därtill haft dialog med , War Museum i samt träffat företrädare för National Holocaust Museum i . Utredningen redogör för ovan nämnda utländska museer, samt ett antal ytterligare utländska museer i kapitel 3. Museet ska arbeta med dokumentation och samlingar. För att påbörja en kartläggning av förekomsten av svenskt arkivmaterial och svenska samlingar som kan vara relevanta för ett museum om Förintelsen har utredningen skickat ut en enkät till ett urval svenska myndigheter, museer, arkiv och universitetsbibliotek. En sammanställning av informationen från enkätsvaren återfinns som bilaga 2 till betänkandet. Utredningen har även låtit historikern , vid och , , göra en kommenterad sammanställning av svenskt arkivmaterial med relevans för det kommande museet. Denna återfinns som bilaga 3. Utredningen har vidare låtit professor , en av utredningens experter, skriva en PM som jämför bakgrund och inriktning utredning om att inrätta en permanent utställning om Förintelsen, där var sekreterare, med föreliggande utredning, samt behandlar hur synen på bland annat kulturarv, museiverksamhet och minnesarbete om Förintelsen utvecklats i . PM:n återfinns som bilaga 4. Forskningsanknytning kommer vara en viktig del i ett framtida museum och forskningsperspektiv är därför betydelsefulla för utredningens arbete. Utredningen arrangerade ett svenskt forskarseminarium i utredningens lokaler i . Ytterligare ett forskarseminarium genomfördes i samarbete med , , . En förteckning över deltagarna vid seminarierna återfinns som bilaga 5. Dessutom anordnade utredningen, i enlighet med direktivet, en internationell forskarkonferens. Konferensen genomfördes i den 12–. Innehållet och synpunkterna från seminarierna och konferensen sammanfattas i kapitel 4. Utredningen publicerar, vid sidan av betänkandet, en antologi ”Holocaust Remembrance and Representation. Documentation from a Research Conference” (2020) på engelska som innehåller dokumentation från panelsamtal och artiklar från de medverkande vid den internationella konferensen. Utredningen har haft stor nytta av den kunskap som återfinns hos utredningens förordnade experter och löpande stämt av arbetet med betänkandet med expertgruppen. Kapitel 2 utgör ett bakgrundskapitel som kortfattat berör frågan om att minnas och förstå Förintelsen, tidigare insatser för att bevara minnet av Förintelsen och motiv till att utreda en museiverksamhet. Därtill redogör kapitlet för regeringens politik för museiområdet, bestämmelser i museilagen, det internationella samarbetet i organisationen () och slutligen för förändringar i synen på behovet av ett museum om Förintelsen. I kapitel 3 beskrivs existerande svenska verksamheter som på olika sätt hanterar minnet av Förintelsen, samt inriktning och uppdrag hos viktigare museer internationellt. Därtill redovisas synpunkter på utredningens uppdrag från de myndigheter, organisationer och aktörer som utredningen träffat. I kapitel 4 redogörs för de synpunkter som framfördes vid utredningens forskarseminarier och den vetenskapliga konferensen. I kapitel 5 lämnar utredningen förslag på och redogör för överväganden om museets inriktning och uppdrag. I kapitel 6 lämnar utredningen förslag på och redogör för överväganden om museets organisation, resurs- och lokalbehov. I kapitel 7 diskuterar utredningen existerande svenska samlingar och frågor om insamling till museet och lämnar förslag på särskilda former för samverkan rörande insamling, utställningar och dokumentation. Därtill lämnas förslag på hur museet kan arbeta med forskning och bygga upp en forskningssamverkan med ett eller flera lärosäten. Slutligen bedömer utredningen hur museet kan samarbeta internationellt. Kapitel 8 innehåller en redogörelse för ekonomiska konsekvenser av utredningens förslag. 2.1Att minnas och förstå Förintelsen Folkmordet på de europeiska judarna, på romerna och på andra grupper, genomfört av tyska nazister och deras kollaboratörer, under det , måste förbli i och i världens kollektiva minne. Varje generation ska ha tillgång till fakta och kunskap om vad som gjorde detta möjligt. För att orden ”aldrig mer” ska förverkligas, har tillsammans med andra länder åtagit sig att kontinuerligt främja utbildning, hågkomst och forskning om Förintelsen. Det handlar om att upprätthålla och utveckla kunskapen om Förintelsen, det systematiska folkmordet på cirka sex miljoner av judar, liksom nazisternas folkmord på romer och massmord och förföljelser av andra grupper.1 Den historiska kunskapen behövs både i dagens samhälle och för kommande generationer. En förutsättning för detta är att dokumentation från överlevande – berättelser och vittnesmål, dokument, fotografier, föremål och annat material – bevaras och tillgängliggörs så att de kan användas för forskning och för att förmedla vad som skedde före, under och efter Förintelsen. är det krigsslutet och befrielsen av koncentrations- och förintelselägren. Allt färre överlevande finns kvar och de kommer snart inte längre själva kunna berätta om vad de utsattes för. kommer det inte heller längre finnas överlevande som kan delta i minnesdagar eller besöka skolor och tala med svenska elever. Det innebär en brytningstid för arbetet med att minnas Förintelsen och det ökar behovet av en svensk museiinstitution som kan bevara och förmedla minnet och kunskapen samt utveckla forskningen om de brott som begicks. 1Se deklarationen från om Förintelsen (Stockholmsdeklarationen) , samt . har tagit flera initiativ för att stärka kunskapen om vad som skedde, bland annat genom att inrätta myndigheten för levande historia, men till skillnad från i många andra länder finns inget museum om Förintelsen i . Vittnesmål och föremål är utspridda på en rad olika museer och arkiv och även hos privatpersoner. Det finns därför ett behov av att samla in föremål, dokumentera och skapa en överblick över existerande svenska och internationella samlingar. Ett nytt museum behövs dessutom för att kunna inrätta en fast utställning baserad på svenska samlingar och inte minst för att bidra till forskning med utgångspunkt i tillgänglig dokumentation. Ett museum syftar till att fördjupa, bibehålla och utveckla kunskaperna om hur Förintelsen möjliggjordes och vad som skedde: hur ett av ledande kulturländer inom loppet av kunde omstöpas och genomföra historiens mest systematiska folkmord. Det kan även visa hur omvärlden förhöll sig till information om förföljelserna. Inrättandet av ett nytt museum markerar också att Förintelsen, även om den inte genomfördes på svensk mark, är en del av historia och att berättelser från överlevande med anknytning till är en del av kulturarv. Det inbegriper kunskap om vad som hände offren för nazismen både före, under och efter kriget, då många började om sina liv i eller passerade för att bosätta sig i andra länder. Det inbegriper även erfarenheterna hos senare generationer, barn och barnbarn till överlevande i . Ett museum har unika möjligheter att förmedla och fördjupa kunskapen om hur och enskilda individer i agerade i relation till Förintelsen och nazismen. Här finns flera inslag som står ut i ett internationellt perspektiv. Särskilt märks mottagandet av de danska judarna, insatser i tillsammans med Per Anger och och , Röda korsexpeditionen med de vita bussarna, engagemanget i de många olika flyktinghjälpsorganisationerna på såväl lokal som nationell nivå och det omfattande mottagandet och rehabiliteringen av förintelseöverlevande i krigets slutskede och under den omedelbara efterkrigstiden. Men historia innehåller även andra inslag, som antisemitism, diskriminering av judiska flyktingar som ansökte om uppehållstillstånd i före och under kriget, SS-frivilliga som stred för , samt eftergiftspolitiken gentemot Nazityskland. 2.2Tidigare insatser för att bevara minnet av Förintelsen Insatser för att dokumentera nazisternas förföljelser och massmord har på olika sätt genomförts , internationellt men även i . Angående den mer specifika bakgrunden till denna utredning bör ett antal svenska statliga insatser som inleddes under slutet av 1990- talet nämnas. 1997 uppmärksammade en rapport från dåvarande CEIFO) vid och () att kunskapen om Förintelsen var låg bland svenska ungdomar. Regeringen beslutade därför , på statsminister initiativ, om informationssatsningen Levande historia som inbegrep politiska manifestationer, information till föräldrar och allmänhet, insatser riktade till skolan, och insatser för att stödja forskning och undervisning i högskolan.2 En av delarna i satsningen var boken … om detta må ni berätta … En bok om Förintelsen i –1945 författad av och . , som gavs ut och delades ut till familjer med barn i och som fortsatt att spridas alltsedan dess.3 1998 tog den även initiativ till ett internationellt samarbete om Förintelsen. bjöd in till en internationell konferens om utbildning och information om Förintelsen och bildade tillsammans med och en samverkansgrupp: Task Force for International Cooperation on Holocaust Education, Remembrance and Research. Samverkansgruppen utvecklades till det internationella samarbetet (). arrangerades konferensen on the Holocaust där den s.k. Stockholmsdeklarationen antogs vilken lades till grund för arbetet inom och där medlemsstaterna åtog sig att främja utbildning, hågkomst och forskning om Förintelsen. tillsatte regeringen även en utredning i syfte att permanenta informationssatsningen Levande historia (dir. 1999:75). Därtill fick de dåvarande så kallade ansvarsmuseerna, Riksantikvarie- 2Regeringen tillsatte 1997 även Kommission om judiska tillgångar i vid tiden för , se SOU 1999:20. 3... om detta må ni berätta ... distribueras av Forum för levande historia och reviderades . Boken har översatts till ett stort antal språk och tryckts i mer än en och en halv miljon exemplar. ämbetet, och Riksutställningar regeringens uppdrag att utreda förutsättningarna för att ordna en permanent utställning om Förintelsen på något av landets befintliga museer. Utredningsgruppen redovisade sitt förslag i promemorian Museum om Förintelsen (Ku 98/1859/Ka) , men förslaget följdes inte upp. Däremot gick regeringen vidare med förslaget från utredningen om ett forum för levande historia, som presenterade sitt betänkande 2001 (SOU 2001:5). Som en följd av förslagen i utredningen inrättades 2003 en ny myndighet, Forum för levande historia. Myndigheten har arbetat på regeringens uppdrag för att främja arbete med demokrati, tolerans och mänskliga rättigheter med utgångspunkt i Förintelsen. Regeringen tog även 1999 initiativ till en nationell minnesdag för Förintelsen , årsdagen av befrielsen av koncentrations- och förintelselägret . är detta en internationell minnesdag deklarerad av FN. Forum för levande historia har ansvar för att främja högtidlighållandet av Förintelsens minnesdag i . Vad gäller särskilda forskningssatsningar initierades vid 1998 Programmet för studier kring Förintelsen och folkmord. Programmet vidareutvecklades senare till (HVC) som inrättades 2010. sorterar HVC under vid . Det gjordes även en större satsning på forskning om förhållande till nazismen, Nazityskland och Förintelsen vid som startade . Professor blev utsedd till koordinator för forskningsprogrammet. Denna grupp uppmärksammade bland annat regeringen på att arkivmaterial fortfarande inte var tillgängligt för forskning.4 Förutom dessa initiativ har en omfattande verksamhet bedrivits av organisationer inom det civila samhället. 4Se , Att bo granne med ondskan: förhållande till nazismen, Nazityskland och Förintelsen (: 2011). 2.3Motiv till att utreda en museiverksamhet Utredningens direktiv tar avstamp i samhällets ansvar att minnas den katastrof som Förintelsen innebar. Därtill betonas den särskilda omständighet som infinner sig , efter kriget, då antalet överlevande som finns kvar och kan berätta om sina upplevelser blir allt färre. Som motiv till att inrätta ett museum lyfter regeringen i direktivet fram att det finns en stor mängd vittnesmål från överlevande som kommit till och att berättelser, skriftliga dokument och föremål har bevarats både vid offentliga institutioner och av privatpersoner. Därtill nämns att museer, arkiv och bibliotek sammantaget har en omfattande dokumentation av både statens och det svenska civilsamhällets agerande under krigets olika faser, men att det saknas en nationell museiverksamhet som har till uppgift att genom bland annat insamling av föremål, berättelser, vittnesmål och andra dokument bevara och förmedla dessa minnen av det historiska skeendet. Det betonas därtill att museiverksamheten behöver ha en stark förankring i aktuell forskning. En utgångspunkt i regeringens direktiv är att berättelser från överlevande med anknytning till ska stå i centrum för verksamheten. En bakgrund till utredningen är att överlevande själva har uttalat önskemål om att kunna donera föremål och samlingar till ett museum. I sitt anförande på Förintelsens minnesdag berättade statsminister hur han kontaktats av , överlevande med ett långt engagemang av att föreläsa i skolor, som föreslagit att borde instifta ett museum för att bevara de överlevandes minnen för kommande generationer.5 Samma önskemål har framförts av Föreningen . 2.4Regeringens politik för museiområdet Utredningens förslag ska enligt direktivet ta sin utgångspunkt i regeringens kulturarvspolitik som den uttryckts i propositionen Kulturarvspolitik (prop. 2016/17:116) och särskilt i bestämmelserna i museilagen (2017:563), som trädde i kraft . I den kulturarvspolitiska propositionen diskuteras bland annat begreppet kulturarv och regeringen framhåller att detta kan förstås som alla de spår och uttryck från det förflutna som tillskrivs värde eller används i samtiden. Kulturarvet är det förflutnas spår i samtiden som skapas och omskapas löpande i legitimerande och institutionaliserande processer. Regeringen framhåller dock att som det är viktigt att se hur kulturarvet – som begrepp och praktik – har förändrats är det centralt att inte därför tro att vi med detta som redskap kan skriva om historien på sätt som skulle vara mer tilltalande (se prop. 2016/17:116, avsnitt 5.2). Centralt i detta sammanhang är att begreppet kulturarv alltså inte heller bör uppfattas som avgränsat till det som vi som samhälle vill minnas, utan kan lika väl innefatta de smärtsamma berättelserna och de oförrätter som begåtts av tidigare generationer. De övergripande prioriteringar för kulturarvspolitiken som regeringen presenterade i den kulturarvspolitiska propositionen (prop. 2016/17:116, avsnitt 5.4) innebär bland annat att det gemensamma kulturarvet ska vara en angelägenhet för alla, att det offentliga samtalet ska vidgas och fördjupas, samt att medskapande och engagemang ska främjas. Vidare betonas forskningens betydelse. För att det kulturarv som det offentliga ansvarar för ska kunna vara en resurs för kunskap och bildning är det avgörande att kulturarvsinstitutionerna står i kontinuerlig dialog med vetenskaplig forskning. Det innebär inte att kulturarvsinstitutionerna måste bedriva forskning på egen hand, även om flera av dem gör det, utan det primära är att institutionerna kan upprätthålla och utveckla en nära koppling till relevant forskning. Forskarutbildad personal är en förutsättning för detta. För att kunna göra verksamheten angelägen krävs att institutionerna har tillgång till och kan tillgodogöra sig forskning som lyfter fram olika perspektiv, både på det förflutna generellt och på specifika samlingar. Kulturarvsinstitutionerna behöver därmed såväl själva bedriva egen kunskapsuppbyggnad, som följa aktuell forskning, och utifrån sin verksamhet identifiera relevanta forskningsbehov som forskarsamhället kan ta tillvara. Kulturarvsinstitutionernas samlingar är en viktig resurs för högre utbildning och forskning. Vad gäller museiverksamhet innehåller regeringens kulturarvsproposition riktlinjer för en förnyad museipolitik som i större utsträckning än tidigare betonar museernas självständighet som kun- skapsinstitutioner (prop. 2016/17:116, avsnitt 6). Utgångspunkten är att museerna just som fria kunskapsinstitutioner har potential att bli en angelägenhet för alla och att det är som sådana de har en central roll att spela i samhällslivet. I propositionen föreslogs mot denna bakgrund bland annat att det skulle införas en särskild museilag. Museilagen (2017:563) omfattar det allmänna museiväsendet, det vill säga statliga museer, regionala museer, kommunala museer och museer i vars styrelse eller motsvarande ledningsorgan mer än ledamöter är utsedda av det allmänna. Med museum avses i lagen en institution som är öppen för allmänheten och som förvärvar, bevarar, undersöker, förmedlar och ställer ut materiella och immateriella vittnesbörd om människan och människans omvärld. Lagen slår bland annat fast att museerna i det allmänna museiväsendet i viktiga delar av sin verksamhet måste stå fria från politiska avgöranden. Lagen formulerar även museernas övergripande ändamål: museerna i det allmänna museiväsendet ska, utifrån sina ämnesområden, bidra till samhället och dess utveckling genom att främja kunskap, kulturupplevelser och fri åsiktsbildning. Vidare fastslås att utställningar och annan publik verksamhet vid museerna i det allmänna museiväsendet ska vara kunskapsbaserad och präglas av allsidighet och öppenhet, samt att utställningar och annan publik verksamhet vid museerna ska vara tillgänglig för alla och anpassas till användarnas olika förutsättningar. Därtill innehåller lagen bland annat bestämmelser om att museerna ska bidra till forskning och annan kunskapsuppbyggnad, ha hög kompetens inom sina ämnesområden och aktivt förvalta sina samlingar. Förutom den nya museilagen behandlar regeringens kulturarvsproposition även frågor om museisektorns struktur och organisation. Det framhålls att den svenska museisektorns struktur kan behöva vidareutvecklas bland annat för att skapa bättre effektivitet då kulturområdet ur förvaltningspolitiskt perspektiv präglats av oproportionerligt många små myndigheter. Regeringen framhåller att det är centralt att säkerställa att befintliga organisationer uppfyller sådana krav på effektivitet och flexibilitet att de kan arbeta på ett ändamålsenligt sätt med sina kärnuppgifter. Organisatoriska förändringar bör därför löpande övervägas om de kan bidra till dessa målsättningar. Syftet bör dock inte enbart vara att effektivisera eller förenkla styrningen – många av de enkla effektiviseringsvinster som kunnat uppnås genom ökad administrativ samordning har redan förverkligats – utan framför allt att stärka museerna i deras kärnverksamhet. Som ett led i detta föreslogs i propositionen bland annat att myndigheten med och skulle integreras i myndigheten , och att övergripande myndighetsuppgifter som rör museisektorn skulle ges till i ett nytt och vidgat uppdrag. Dessa organisationsförändringar har sedan också genomförts. är, som nämnts, ett av grundarländerna i den mellanstatliga organisationen () som från början kallades Task Force for International Cooperation on Holocaust Education, Remembrance and Research (ITF). består av 34 medlemsländer och samlar politiker och experter i det gemensamma målet att stärka, utveckla och främja utbildning, forskning och hågkomst av Förintelsen och att upprätthålla Stockholmsdeklarationen. Deklarationen var resultatet av on the Holocaust som dåvarande statsministern tog initiativ till och stod värd för . Vid mötet antogs Stockholmsdeklarationen som består av åtta punkter som bland annat definierar vad Förintelsen (Shoah) innebär. Genom deklarationen fastslår medlemmarna att: 1.Förintelsen (Shoah) skakade vår civilisation i grunden. Förintelsen saknar motstycke i historien men kommer för alltid att ha en universell betydelse. Efter ligger denna händelse fortfarande tillräckligt nära i tiden för att dess överlevande skall kunna vittna om de fasor som hemsökte det judiska folket. Det fruktansvärda lidande som drabbade de miljontals övriga offren för nazismen har dessutom lämnat ett outplånligt ärr över . 2.Omfattningen av Förintelsen, planerad och genomförd av nazisterna, är för alltid inpräntad i vårt kollektiva minne liksom minnet av dem som osjälviskt uppoffrade sig och vågade stå emot, ibland med livet som insats. Måtte kunskapen om både ondskans avgrund och de hjältemodigas styrka vägleda oss att förstå människans förmåga till ont och till gott. 3.Vår samtid är fortfarande märkt av folkmord, etnisk rensning, rasism, antisemitism och främlingsfientlighet. Det internationella samfundet delar därför ett djupt och viktigt ansvar att bekämpa sådan ondska. Tillsammans måste vi hålla sanningen om Förintelsen levande gentemot dem som förnekar den. Vi måste stärka våra folks moraliska engagemang och våra regeringars politiska åtagande att säkerställa kommande generationers kunskap om orsakerna till Förintelsen och förmåga att begrunda dess följder. 4.Vi åtar oss att öka våra ansträngningar att främja utbildning, hågkomst och forskning om Förintelsen, såväl de av oss som redan påbörjat detta och de som väljer att göra gemensam sak med de länder som redan initierat sådant arbete. 5.Vi delar åtagandet att främja studier av Förintelsen i alla dess dimensioner. Vi kommer att främja undervisning om Förintelsen på våra skolor och universitet och andra institutioner, samt i våra samhällen i övrigt. 6.Vi delar åtagandet att högtidlighålla minnet av Förintelsens offer och att hedra dem som stod emot. Vi kommer i våra länder att uppmuntra lämpliga former att hålla minnet av Förintelsen levande, inbegripet en årsdag till minne av Förintelsen. 7.Vi delar åtagandet att sprida ljus över de mörka outforskade fläckar som finns i Förintelsens historia. Vi kommer att vidta alla nödvändiga åtgärder för att underlätta öppnandet av arkiv för att säkerställa att dokument som har samband med Förintelsen görs tillgängliga för forskare. 8.Vi som deltar i denna, det nya årtusendets första större internationella konferens, uttrycker vår vilja att så frön till en bättre framtid i en jord genomsyrad av ett mörkt förflutet. Vi känner empati med offrens lidande men också inspiration från deras kamp. Vårt åtagande innebär att minnas de offer som gick under, respektera de överlevande som ännu är med oss och på nytt bekräfta mänsklighetens gemensamma strävan efter alla människors rätt till rättvisa och ömsesidig förståelse. I Stockholmsdeklarationen gavs romska offer inte någon specifik uppmärksamhet, detta har dock förändrats övertid och pekar numera tydligt ut Genocide som ett särskilt fokusområde. Detta framgår bland annat genom den ministerdeklaration som antog 2020 och som bekräftar åtagandena från Stockholmsdeklarationen. Där fastlås bland annat i punkt 4 att medlemsstaterna ska ”Remember the genocide of the . We acknowledge with concern that the neglect of this genocide has contributed to the prejudice and discrimination that many communities still experience today”. Inom bedrivs arbetet i olika arbetsgrupper där frågor bereds innan de tas upp för beslut i organisationen, exempelvis finns arbetsgrupper för forskare, museiutövare och de som arbetar med utbildning. Forum för levande historia har sedan myndigheten inrättades uppdraget att företräda i . Myndigheten har också aktivt deltagit i arbetet i IHRA:s arbetsgrupper. leder UD:s ambassadör för mänskliga rättigheter, demokrati och rättsstatens principer den svenska delegationen till , som i övrigt utgörs av experter från Forum för levande historia. demokratienhet är instruktionsgivande. har även deltagit i utarbetandet av en ”International Charter” som antogs 2012, och som, i linje med de etiska riktlinjerna inom (), formulerar principer för ””.