sou · H8B373d2 · 2020-11-30 00:00:00 — Därefter görs en inventering i fält av de faktiska förhållandena på plats varvid befint- liga naturvärden bedöms. Inventeringen i fält grundar sig på den modell för funktionsindel- ning som framgår av vägledning om planering av naturreservat.52 Enligt denna modell indelas det inventerade området i olika kategorier utifrån olika delområdens funktion i ett eventuellt skyddat område. Det inventerade området indelas i värdekärna, skydds- zon, utvecklingsmark och arronderingsmark53. Enligt den nationella strategin för formellt skydd av skog ska skyddet alltid utgå ifrån en skogsbiologisk värdekärna. Indelningen syftar till att skydda och ut- 52Naturvårdsverket, Planering av naturreservat − vägledning för beskrivning, indelning och avgräns- ning, rapport 5788 2008. 53Arronderingsmark är mark utan påvisade naturvärden som medtagits i ett naturreservat främst för att förbättra reservatets geografiska utformning av lantmäteri- och/eller skötseltekniska skäl men även för att minska intrånget för fastighetsägaren genom att restinnehavet får en lämplig avgränsning. veckla värdekärnans bevarandevärden. Med värdekärna avses ett sam- manhängande naturområde som har bedömt ha en stor betydelse för fauna och flora och/eller för en prioriterad naturtyp. Storleken varierar från enstaka hektar till i sällsynta fall flera hundra hektar. I skogsmark avses i första hand ett område som med avseende på både bestånds-, struktur- och artdata bedömts ha en stor betydelse för rödlistade arter, signalarter och andra skyddsvärda arter. Nyckelbiotoper och naturvärdesobjekt ingår normalt som en del- mängd i begreppet värdekärna. Det finns således en tydlig koppling mellan inventering av värdekärnor och nyckelbiotopsinventering. Enligt utredningen skulle skogsbruksåtgär- der i en värdekärna kunna betraktas som en väsentlig ändring av naturmiljön som föranleder samrådsplikt. Såvitt känt av utredningen har den frågan inte hanterats i något avgörande. Inventeringen kommuniceras till markägarna, antingen så snart inventeringen är genomförd eller när initierar en pro- cess för att bilda naturreservat av området. Kommunikationen han- teras olika på olika länsstyrelser men i allmänhet informeras mark- ägaren om de naturvärden som påträffats och om de är höga nog för att ett formellt skydd kan bli aktuellt. En dialog om hur naturvärdena kan bevaras inleds sedan med utgångspunkt i den nationella strategin för formellt skydd av skog. Inventeringen sammanställs i ett GIS-skikt hos , vil- ket, till skillnad mot Skogens Pärlor54, inte är ett publikt register utan betraktas som arbetsmaterial. När området aktualiseras för formellt skydd läggs information om området in i och läns- styrelsernas gemensamma databas . Detta är inte heller ett publikt register. Såvitt utredningen kunnat utläsa finns inget infor- mationsansvar för enligt regleringen om geografisk miljö- information avseende de uppgifter länsstyrelserna samlar in genom sitt arbete med områdesskydd. 54Skogens pärlor är webbaserade system med uppgifter om värdefulla skogs- miljöer och kulturlämningar i svenska skogar. I systemet finns uppgifter om nyckelbiotoper och objekt med naturvärden, sumpskogar, områdesskydd, forn- och kulturlämningar samt art- observationer. 13Kunskaper om naturvärden i skogen Utredningen ska belysa hur långt markägarens ansvar sträcker sig för att bevara biologisk mångfald utan att markägarens ansvar utökas. Vidare ska utredningen utreda vilket kunskapsunderlag om natur- värden i skogen som behövs för områdesskydd, tillsyn, rådgivning samt markägarens möjligheter att bedriva ett hållbart skogsbruk. Utredningen ska också föreslå vem som bör ta fram kunskapsunder- lag och hur det bör tas fram och hanteras för att tillgodose kraven på stärkt rättssäkerhet, legalitet, legitimitet och proportionalitet i fråga om åtgärder som påverkar äganderätten. Utredningen ska slutligen analysera möjligheten och konsekvenserna av att låta fler skogsägare själva ansvara för att inventera, avgränsa och dokumentera uppgifter om höga naturvärden på sina markinnehav. Vid genomförandet av uppdraget i denna del ska utredaren beakta kunskapskravet i miljö- balken och skogspolitikens princip om frihet under ansvar. 13.2Markägarens ansvar för kunskap För att utredningen ska beakta kunskapskravet i vid ut- förandet av uppdraget behöver utredningen först ta ställning till i vilken utsträckning detta krav är tillämpligt på skogsbruksåtgärder. Det är enligt utredningen även relevant att utreda i vilken utsträck- ning kan ställa krav med stöd av – och därmed kunskapskravet – vid myndighetens tillsyn. Vilket krav på kunskap och därmed vilket underlag som krävs i fråga om tillsyn i skogen beror till viss del på vilken lagstiftning som tillämpas. I finns ett uttryckligt kunskapskrav som åläg- Kunskaper om naturvärden i skogen ger den som enligt utgör verksamhetsutövare ett ansvar att ha den kunskap som krävs för att kunna bedöma åtgärdens påver- kan på omgivningen. Skogsvårdslagen har ett i vissa avseenden mer begränsat kunskapskrav som huvudsakligen tar sikte på viss kunskap inför en avverkningsanmälan. Vilka krav på utredning som ställs på skogsägaren har även sitt ursprung i förarbetsuttalanden till skogs- vårdslagen. Inom ramen för utredningens uppdrag om kunskapsunderlag ska utredningen beakta kunskapskravet. Utredningen har därför funnit det nödvändigt att redogöra för utredningens bedömning när miljö- balken och kunskapskravet är tillämpligt på skogsbruksåtgärder. Ut- redningen kommer att redogöra för dessa krav och utredningens syn på när respektive skogsvårdslagen är tillämplig på åtgär- der i skogen samt i vilka situationer ska tillämpa respektive regelverk. Vilket krav på kunskap som kan förväntas beror även på vilket ansvar för biologisk mångfald som markägaren kan förväntas att ta. 13.3Krav på kunskap enligt Som redogjorts för i kapitel 4.4 ska enligt huvudregeln tillämpas parallellt med annan lag som reglerar verksamhet som om- fattas av balkens tillämpningsområde. I skogsvårdslagen finns bestäm- melser om olika skogsbruksåtgärder. Två huvudgrupper av åtgärder är anläggning av skog och avverkning. Dessa kan i sin tur delas upp i en mängd åtgärder, till exempel markberedning, sådd och plantering respektive röjning, gallring och föryngringsavverkning. Gemensamt för alla dessa skogsbruksåtgärder är att de påverkar miljön. Mest uppmärksammad är påverkan på den biologiska mångfalden men även andra negativa effekter kan uppkomma, såsom läckage av kväve och kvicksilver till vattendrag. Åtgärdernas miljöpåverkan gör att miljö- balken är tillämplig. och skogsvårdslagen gäller alltså parallellt.1 Tillsyn enligt ska i första hand utföras i enlighet med bestämmelserna i miljöbalken.2 Därutöver finns bestämmelser i för- valtningslagen som är tillämpliga på förvaltningsmyndigheters och domstolars förvaltningsverksamhet. 1997/98:90 s. 238 ff. 219 kap. 1 § . Kunskaper om naturvärden i skogen I 2 kap. finns de allmänna hänsynsregler som anger de grundläggande materiella miljökraven och talar om vad som krävs i sak för att skydda miljön. Reglerna är allmänt hållna och ska beaktas vid all tillämpning av balken. Tillsynsåtgärder kan vidtas med stöd direkt av hänsynsreglerna. Vad en verksamhetsutövare behöver vidta för åtgärder eller vilken kunskap om verksamheten som kan krävas får avgöras i varje enskilt fall efter vad som är rimligt i förhållande till nytta och kostnad. Detta följer av den rimlighetsavvägning som ska tillämpas enligt 2 kap. 7 § . Reglerna i riktar sig till den som är verksamhetsutövare och därmed till den som är ansvarig för att vidta åtgärder för att hindra eller motverka att verksamheten eller åtgärden medför skada eller olägenhet för människors hälsa eller miljön. Begreppet verksam- hetsutövare är inte definierat i utan frågan om vem som ska betraktas som verksamhetsutövare har överlämnats till rättstillämp- ningen, se mer om begreppet verksamhetsutövare nedan. Av särskild betydelse i fråga om krav på kunskap är bevisbörde- regeln och kunskapskravet som båda finns reglerade i 2 kap. miljö- balken. Bevisbörderegeln i 2 kap. 1 § innebär att en verk- samhetsutövare som vill vidta en åtgärd som omfattas av balken måste kunna visa för prövnings- eller tillsynsmyndigheten att åtgärden inte medför skadliga effekter eller på annat sätt motverkar mål. I detta sammanhang avvänds ofta begreppet omvänd bevisbörda, vilken innebär att det inte är myndigheten som har ansvar att bevisa att eventuella inskränkningar är berättigade, utan verksamhetsutövare som bär ansvaret att visa att åtgärdens påverkan på miljön är godtag- bar utifrån bestämmelser. Regeln gäller vid frågor om bland annat tillstånd och dispens enligt balken, men även vid tillsyn.3 Hur långt beviskravet sträcker sig kan variera från fall till fall. Enligt balkens förarbeten kan olika verksamheter och åtgärder motivera att skyddsåtgärder eller andra försiktighetsmått vidtas vid olika grad av sannolikhet för att miljö- och hälsopåverkan uppkommer. Däremot kan bevisbördans placering aldrig bli föremål för någon skälighets- avvägning. Konsekvensen av en bristande utredning kan, i relation till bevisbörderegeln, indirekt medföra att verksamheten inte får bedri- vas eller att åtgärden inte får vidtas.4 Bevisbörderegeln tillämpas dock 3Trots att lagtexten endast nämner den som avser att vidta en åtgärd och inte den som redan vid- tagit en åtgärd bör regeln rimligen även kunna tillämpas vid tillsyn över en redan utförd åtgärd. Kommentaren till 2 kap. 1 § . Kunskaper om naturvärden i skogen inte för åtgärder som är av försumbar betydelse i det enskilda fallet, enligt bestämmelsens andra stycke. Kunskapskravet innebär att alla som bedriver eller avser att be- driva en verksamhet eller vidta en åtgärd ska skaffa sig den kunskap som behövs för att undvika skador på människors hälsa och miljön. Avgörande för vilken kunskap som krävs enligt är arten av den verksamhet som bedrivs eller den åtgärd som ska vidtas. Kun- skap ska tas fram innan verksamheten påbörjas eller åtgärden vidtas.5 Bestämmelsen om kunskap ska ses tillsammans med hänsynsregeln i 2 kap. 3 § som ger uttryck för den så kallade försiktig- hetsprincipen. Enligt den ska de försiktighetsmått och skyddsåtgärder vidtas som behövs för att undvika olägenhet eller skada för männi- skors hälsa eller miljön. Verksamhetsutövaren behöver alltså kunskap om vilka skador på miljön som kan uppstå till följd av åtgärden samt de försiktighetsmått och skyddsåtgärder som kan vidtas för att för- hindra dessa. Som nämnt ska rimligheten eller proportionaliteten i kunskaps- kravet och försiktighetsprincipen prövas mot den så kallade skälighets- regeln i 2 kap. 7 § . Enligt bestämmelsen gäller hänsyns- reglerna i 2–5 §§ och 6 § första stycket i den utsträckning det inte kan anses orimligt att uppfylla dem. Nyttan av skyddsåtgärder och andra försiktighetsmått ska jämföras med kostnaderna för sådana åt- gärder. Åtgärdernas positiva effekt ska således sättas i relation till kostnaderna för dem. Som framgår av lagtexten är det verksamhetens utövare, eller den som vill vidta en åtgärd, som ska visa att ett krav på skyddsåtgärd eller andra försiktighetsmått i det enskilda fallet är orimligt. Vid skälighetsbedömningen får man naturligtvis skilja mellan yrkesmässig verksamhet och handlande i privatlivet. Vid bedömningen om vad som är ekonomiskt rimligt ska man utgå från branschförhåll- andena och inte från den aktuella verksamhetsutövarens betalnings- förmåga. I 2 kap. 9 § finns en särskild stoppregel. Stoppregeln är tillämplig på all verksamhet och alla åtgärder som faller under miljö- balkens tillämpningsområde. Med stöd av bestämmelsen kan sådana verksamheter eller åtgärder förbjudas som riskerar att föranleda skada eller olägenhet av väsentlig betydelse för människors hälsa eller miljön. Förhållandet torde framför allt bli aktuellt när de försiktighetsmått 1997/98:45 del 1 s. 212. Kunskaper om naturvärden i skogen som behövs för att undanröja miljö- och hälsorisker anses orimliga enligt 2 kap. 7 § eftersom sådana försiktighetsmått inte får krävas. För skogsbruksåtgärder aktualiseras normalt sett myndigheternas prövning av hänsynsregler, kunskapskrav och bevis- börderegel endast vid tillsyn, då skogsbruk som pågående markanvänd- ning inte kräver något grundläggande tillstånd. Tillsyn över regler och föreskrifter meddelade med stöd av balken är fördelat på ett större antal myndigheter, bland annat , , länsstyrelserna och kommunerna. Hur tillsynsansvaret fördelas regleras i miljötillsynsförordningen. Enligt 2 kap. 10 § miljötillsynsförordningen har Skogsstyrelsen6 tillsynsansvar för 1.biotopskyddsområden på sådan mark som omfattas av bestäm- melser i skogsvårdslagen och som har beslutat om, 2.avverkning, hyggesbehandling, beståndsanläggning, beståndsvård, uttag av skogsbränsle, skogsbilvägar, skogsgödsling, kalkning i skogsmark och andra skogsbruksåtgärder, i den mån verksamhe- terna och åtgärderna är sådana som avses i 12 kap. 6 § och omfattas av skogsvårdslagen, 3.avverkning, hyggesbehandling, beståndsanläggning, beståndsvård, uttag av skogsbränsle, skogsbilvägar, skogsgödsling, kalkning i skogsmark och andra skogsbruksåtgärder, om verksamheterna eller åtgärderna kan påverka miljön i ett sådant område som avses i 7 kap. 27 § miljöbalken7, och 4.hantering enligt förordning (EU) nr 1143/20148, om hanteringen avser en skogsträdart av unionsbetydelse avsedd för virkespro- duktion på sådan mark som omfattas av bestämmelser i skogsvårds- lagen. 6Skogsstyrelsen har även ansvar för tillsynen i fråga om avsiktlig utsättning och utsläppande på marknaden av genetiskt modifierade skogsträd avsedda för virkesproduktion, se 2 kap. 17 § miljötillsynsförordningen. 7Omfattar i huvudsak de områden som pekats ut eller föreslagits som Natura 2000. 8Europaparlamentets och Rådets förordning (EU) nr 1143/2014 av om förebyggande och hantering av introduktion och spridning av invasiva främmande arter. Kunskaper om naturvärden i skogen Den största mängd tillsynsärenden som aktualiseras vid Skogsstyrel- sen har sitt ursprung i punkten 2 och sker därmed över de skogs- bruksåtgärder som sker på skogsmark och omfattas av samrådsplikt. För skogsbruksåtgärder som faller utanför tillsyns- ansvar enligt kan tillsynsansvaret över skogsbruksåtgärden i stället falla på en annan myndighet eller kommun. Länsstyrelserna utövar tillsyn över artskyddet i den del det inte kan anses falla inom tillsynsområde. Länsstyrelserna är även tillsynsmyn- dighet över vattenverksamhet vilket också kan aktualiseras då skogs- bruksåtgärder kan påverka vatten. Kommunerna utövar tillsyn över miljöfarlig verksamhet vilket framför allt aktualiseras då skogsbruks- åtgärder orsakar utsläpp av olika ämnen. Vid samråd enligt 12 kap. 6 § får före- lägga den anmälningsskyldige att vidta de åtgärder som behövs för att begränsa eller motverka skada på naturmiljön eller – om sådana åtgärder inte är tillräckliga – förbjuda verksamheten. Vid bedöm- ningen ska de allmänna hänsynsreglerna i 2 kap. beaktas. Enligt Mark- och praxis är artskyddsförord- ningen att se som en precisering av vad som kan följa av de allmänna hänsynsreglerna.9 De fridlysningsbestämmelser som finns i den för- ordningen ska därför aktualiseras vid tillsynsmyndighetens bedöm- ning. Det innebär att ska bevaka att de allmänna hän- synsreglerna i och därmed även artskyddsbestämmelserna följs när det är fråga om åtgärder som avses i 12 kap. 6 § och som omfattas av skogsvårdslagen.10 Hur tillsynen ska utövas Hur ska utföra det tillsynsansvar som följer av miljö- tillsynsförordningen anges i 26 kap. . På samma sätt som i skogsvårdslagen anges i 26 kap. 1 § att tillsynen ska säkerställa syftet med balken och föreskrifter som har meddelats med stöd av balken. Det är tillsynsmyndighetens uppgift att kon- trollera efterlevnaden av , dess föreskrifter och de domar och andra beslut som har meddelats med stöd av balken. Vid över- trädelser ska tillsynsmyndigheten vidta de åtgärder som behövs för 9Se bland annat MÖD 2013:13. Kunskaper om naturvärden i skogen att åstadkomma rättelse. Av bestämmelsen framgår även att tillsyn kan ske på myndighetens eget initiativ men också efter en anmälan. Det senare tydliggör att allmänheten har rätt att vända sig till till- synsmyndigheten när de anser att det föreligger brist i efterlevnaden av miljörättsliga bestämmelser vilket i sin tur har sin grund i bland annat Århuskonventionen. ska dessutom, ge- nom rådgivning, information och liknande verksamhet, skapa förut- sättningar för att balkens ändamål ska kunna tillgodoses. Enligt 26 kap. 9 § får tillsynsmyndigheten i ett en- skilt fall meddela de förelägganden och förbud som krävs för att balken och föreskrifter, domar och andra beslut som har meddelats med stöd av balken ska följas. Av bestämmelsens andra stycke följer att ett sådant föreläggande eller förbud måste vara proportionerligt. Som nämnts ovan gäller den omvända bevisbördan även i tillsyns- ärenden vilket innebär att det är den som bedriver en verksamhet eller vidtar en åtgärd som är föremål för tillsyn som ska bevisa att verksam- heten eller åtgärden är förenlig med bestämmelser. Om tillsynsmyndigheten däremot väljer att ingripa måste myndigheten kunna motivera de krav som ställs och, att dessa krav är lagliga och proportionella.11 I det ingår att myndigheten ska visa att de krav som ställs även kan göras gällande i förhållande till en pågående mark- användning. Tillsynsåtgärder i form av förelägganden och förbud kan vidtas i förhållande till en verksamhet eller åtgärd som omfattas av anmäl- ningsplikt, till exempel en anmälan om samråd enligt 12 kap. 6 § miljö- balken.12 Mer ingripande åtgärder än vad som behövs i det enskilda fallet får däremot inte tillgripas. 11Lexino, kommentar till 26 kap. 9 § . 12En tillsynsmyndighet får inte meddela föreläggande eller förbud som begränsar ett beslut eller en dom om tillstånd i ansökningsmål som har rättskraft enligt 24 kap. 1 § . För åtgärder som omfattas av anmälningsplikt finns inte motsvarande begränsning för tillsynsmyn- digheten. Kunskaper om naturvärden i skogen 13.4Krav på kunskap enligt skogsvårdslagen Med den nya inriktning som 1993-års skogspolitiska beslut innebar betonades skogsägarens frihet att välja medel för att bidra till att de skogspolitiska målen skulle nås. I detta sammanhang markerades även skogsägarens ansvar för att skaffa sig den kunskap som behövdes i detta sammanhang. Utan ökade kunskaper hos skogsägarna och andra som verkar i skogs- bruket kan vi inte nå de höga mål som jag har föreslagit […]. Det är i första hand ett ansvar för varje skogsägare att skaffa sig de kunskaper som be- hövs för att tillgodose den nya skogspolitiken.13 I förarbetena framhävdes även statens ansvar för forskning och ut- bildning, samt för rådgivning och information till skogsägarna. Den nya politikens mål om miljö förutsatte att särskilt kunska- perna om naturvård och ekologi behövde bli högre än tidigare och att det gällde både i fråga om teoretiska kunskaper samt kunskap om var på den egna skogsfastigheten skyddsvärda och hänsynskrävande växter, djur eller miljöer finns. Enligt förarbetena hade skogsägarna ett primärt ansvar för att själva skaffa sig de kunskaper som behövdes i detta sammanhang.14 I 14 § tredje punkten skogsvårdslagen kompletterades därför möj- ligheten för regeringen och att ange vad en underrät- telse om avverkning ska innehålla. Den nya bestämmelsen innebar att skogsmarkens ägare även ska underrätta om vad denne avser att göra för att tillgodose naturvårdens och kulturmiljö- vårdens intressen i samband med avverkning. Därefter har även upp- gifter om vad skogsmarkens ägare avser göra för att trygga återväx- ten och för att tillgodose rennäringens intressen förts till paragrafen. I 15 § 3 skogsvårdsförordningen anges att markägaren ska ange vad han eller hon avser att göra för att trygga återväxten av skog som föranleds av avverkningen och för att tillgodose naturvårdens och kulturmiljövårdens intressen. Enligt 15 d § i samma förordning får meddela ytterligare föreskrifter om underrättelse och om undantag i vissa fall från skyldigheten att underrätta Skogsstyrel- sen. Av föreskrifter och allmänna råd till skogsvårds- lagen15 framgår att anmälan ska göras skriftligt på blankett eller i 1992/93:226 s. 39. 1992/93:226 s. 73. 153 kap. 14 § SKSFS 2011:7 (SKSFS 2012:5). Kunskaper om naturvärden i skogen elektronisk form i enlighet med vad fastställer. I före- skriften anges även att får medge att uppgifterna läm- nas i annan skriftlig eller elektronisk form om det finns särskilda skäl. Enligt bestämmelsens ordalydelse följer krav på tillvägagångssättet för anmälans utförande, skriftligen eller elektroniskt, samt att den blankett som fastställt ska användas. har även meddelat föreskrifter om att det på en karta/kartskiss ska framgå de hänsynskrävande biotoper, de kultur- miljöer och kulturlämningar, de lokaler för arter samt de skyddszoner där hänsyn till naturvårdens och kulturmiljövårdens intressen plane- ras, enligt vad som angetts i hänsynsredovisningen på anmälnings- blanketten.16 Föreskriften kan inte anses reglera något krav på kun- skap om åtgärdens påverkan på miljön. Den kan inte heller anses reglera några skyldigheter i fråga om anmälans faktiska innehåll. Den förtryckta blanketten för avverkningsanmälan innehåller rutor där markägaren förväntas kryssa i vilken hänsyn han eller hon avser att vidta, den så kallade hänsynsredovisningen. Markägaren ska ange hur han eller hon planerar att ta hänsyn till hänsynskrävande biotoper, kulturmiljöer, kulturlämningar, lokaler för arter och skyddszoner. Bland annat ska det anges om markägaren planerar att ta hänsyn till lokaler för arter angivna med N eller n i bilaga 1 till artskyddsförord- ningen eller rödlistade arter inom eller angränsande mot avverknings- området. Detsamma gäller för planerad hänsyn för en tjäderspelplats eller lokaler för prioriterade fåglar enligt bilaga 4 till föreskrifterna till skogsvårdslagen eller rödlistade fåglar. Vidare ska anges vilken hän- syn markägaren avser att ta genom att lämna kvar träd och högstub- bar samt vilka åtgärder som ska vidtas för att förhindra körskador, näringsläckage med mera. Planerad hänsyn till rennäringen ska i före- kommande fall också anges. Vilka närmare uppgifter som ska lämnas är inte reglerade i föreskrifter. Av blanketten framgår att det är vik- tigt att den angivna hänsynen så långt möjligt överensstämmer med den hänsyn som verkligen kommer att tas. Om hänsynsredovisning saknas i en anmälan ska den enligt Skogs- styrelsens rutiner kompletteras. För att hänsynsredovisningen ska an- ses uppfylla kraven på uppgifter måste den enligt rutiner innehålla någon form av planerad hänsyn. Om en kompletter- ing krävs meddelas anmälaren om detta och har möjlighet att in- komma med ytterligare information till anmälan. 163 kap. 11 § SKSFS 2011:7 (SKSFS 2015:2). Kunskaper om naturvärden i skogen ingen rutin för hur ärenden ska hanteras där en giltig anmälan ges in men där hänsynsredovisningen har sparsamt med information.17 Så- vitt utredningen har förstått har inte kompletteringar begärts in i någon större utsträckning. Som nämnts ska en avverkningsanmälan innehålla uppgifter om vad markägaren avser att göra för att visa hänsyn till de uppräknande allmänna intressena. Det saknas däremot regler som anger att den hän- syn som markägaren anger i anmälan ska stämma överens med den hänsyn som faktiskt tas. Uppgifterna i hänsynsredovisningen är alltså inte bindande. Det har framförts till utredningen att även schablon- mässigt ifyllda anmälningar har accepterats av där det kan ifrågasättas om den angivna hänsynen är förankrad i de faktiska förhållandena i det område som berörs av skogsbruksåtgärden.