sou · H8B321 · 2020-04-15 00:00:00 — Befintliga verksamheter och inkomna synpunkter fullständig levnadshistoria, som beskriver livet före, under och efter folkmordet. Arkivet är digitaliserat och fullt sökbart. Utifrån vittnesmålen i arkivet har institutet utvecklat inlärningsverktyg inriktade på elever i grund- och gymnasieskolor samt mot lärarutbildningsprogram. Institutet har en utbildningssida för lärare och elever som är gratis att använda med material från Visual History Archive. För att nå en större publik har sitt innehåll på många olika plattformar. Inkluderas exponering i media, TV- sändningar, utställningar på museer, presentationer på konferenser och workshops och sociala medier når verksamheten 15 miljoner människor. Utredningen har mött företrädare från vilka visade stort intresse för ett framtida museum i och beredskap att samarbeta med en ny svensk institution. I , , ligger som är ett museum med samlingar inrymt i den fastighet i vilken levde gömd och skrev sin dagbok. Verksamheten drivs av en oberoende organisation. Att förvalta byggnaden och hålla den tillgänglig för allmänheten är ett av organisationens huvudmål. Museet arbetar med utbildningsprogram och publikationer baserade på livshistoria. Till verksamhetens mål hör även de nära besläktade uppgifterna att informera allmänheten om öde och bedriva utbildning. memorial and museum () På platsen för det tidigare nazityska koncentrations- och förintelselägret i södra finns en minnesplats och ett museum om . Den fasta utställningen öppnades . Förutom huvudutställningen och andra permanenta utställningar finns det så kallade nationella utställningarna. Idén med sådana har sitt ursprung i de första organisationsplanerna för museet Befintliga verksamheter och inkomna synpunkter och återupplivades på initiativ av , som ansåg att information om nazisternas ockupation borde uppmuntras i länder vars medborgare dog i . Detta skulle göras genom att visa sambanden mellan ockupationens –inklusive motståndsrörelsens – historia i ett givet land och historia, liksom historien om motståndsrörelsen. De utställningar som museet producerat används ofta som ett inslag i utbildningen om och Förintelsen i anslutning till de många resor i utbildningssyfte som görs till Förintelsens minnesplatser från många länder runtom i , från och . I organiseras sådana resor av bland andra tillsammans med Forum för levande historia och av Svenska Kommittén mot Antisemitism. memorial and museum är inte bara ett fysiskt läger med baracker, vakttorn och utställningar. Museet har också omfattande samlingarna med tiotusentals unika föremål, knutna till platsen. Arkiven för samlar in, bevarar och tillgängliggör arkivmaterial som främst är kopplat till platsen men samlar även i viss utsträckning in material från andra koncentrationsläger. of Polish Jews () I , , ligger det historiska museet . Museets uppdrag och målsättning är att bevara minnet av de polska judarnas historia i syfte att väcka ömsesidig förståelse och respekt bland polacker och judar och ge människor från övriga och världen en bild av den polsk-judiska historien. POLIN inrättades i syfte att skapa ett modernt museum som kan fungera som ett pedagogiskt och kulturellt centrum och utgöra en plattform för samhällelig dialog och visa den polsk-judiska historien, berättad på ett nytt sätt. Museet har uppförts på en symbolisk historisk plats, i stadsdelen , vars invånare före huvudsakligen var judar och som 1942–1944 låg i det av den tyska ockupationsmakten inrättade . Museibyggnaden ritades specifikt för museet. Intill museet ligger ett gettomonument. Det är meningen att museet ska sluta cirkeln kring platsens historia: monumentet visar hur de polska judarna dog, museet visar Befintliga verksamheter och inkomna synpunkter hur de levde. Den fasta utställningen om judiskt vardagsliv genom tiderna berättas genom historiska föremål, bilder, interaktiva installationer, rekonstruktioner och modeller, videoprojektioner, ljud och texter. Utställningen består av åtta avdelningar i varsitt rum som på en yta av över 4 000 m² berättar om de polska judarnas kultur och historia. Mémorial de la Shoah () I , , ligger Förintelsemuseet de la Shoah. Museet och minnesplatsen ligger i distriktet , i det tredje och fjärde arrondissementet, som hade en stor judisk befolkning i början av . Inom Mémorial de la Shoah finns flera olika verksamheter. Kärnan är dokumentationscentret som ger information om Förintelsen i allmänhet men särskilt om de franska judarnas historia och öde under . Centret är öppet för alla och har en samling med över en miljon arkivalier, 75 000 foton och 55 000 böcker. Arkivet härrör främst från den tyska administrationen och från i . Museet har både en fast och tillfälliga utställningar. Den fasta skildrar judarnas historia i under Förintelsen. Utställningen växlar mellan individuella öden och de franska judarnas historia som kollektiv. De tillfälliga utställningarna fungerar som ett komplement till museet och är utformade för att belysa judarnas situation i andra europeiska länder under Förintelsen. Museet har utbildningsprogram för såväl skolklasser som för vuxna, i synnerhet för lärare. Man bedriver kampanjer i syfte att öka kunskapen och medvetenheten om Förintelsen, dess orsaker och följder i synnerhet för att involvera en yngre publik. Man har även ett multimedia- och inlärningscentrum med arbetsstationer där besökare kan söka information via video, studera referensmaterial om Förintelsen och konsultera Shoah-encyklopedin, som är ett multimedieprogram utvecklat av (USHMM) i . Museet organiserar återkommande besök på minnesplatser och ordnar pedagogiska besök i i , öppna för alla, från skolgrupper till enskilda. Museet ger också hjälp Befintliga verksamheter och inkomna synpunkter att organisera projekt knutna till andra Förintelseminnesplatser i eller utomlands. 4.1Perspektiv och synpunkter från forskarsamhället De flesta Förintelsemuseer runt om i världen har forskningsinstitutioner inom ramen för sin verksamhet och/eller ett nära samarbete med ett universitet. I direktivet pekas främjandet av forskning om Förintelsen ut som betydelsefullt. Nödvändigheten i att verksamheten har en stark förankring i aktuell forskning betonas likaså. Där nämns vidare att utredningen ska arrangera en vetenskaplig konferens i syfte att tillvarata internationella erfarenheter. I föreliggande kapitel redogörs för de synpunkter utredningen har hämtat in från forskarsamhället. Insamlingen har skett på flera sätt. Utredningen har arrangerat två seminarier med svenska forskare samt haft möten med enskilda forskare och institutioner för att få en bred bild av vilka frågor som svenska forskare ser som viktiga att beakta vid inrättandet av ett museum om Förintelsen.1 Vid seminariet i diskuterades två frågor: vad borde ett svenskt museum om Förintelsen ha för inriktning och vilka behov av forskningsresurser och infrastruktur skulle museet ha? Utredningen deltog även på ett seminarium i samarbete med vid där frågan om museets inriktning diskuterades. Utifrån dessa seminarier samt de enskilda möten som utredningen genomfört har tre övergripande frågor utkristalliserats. De rör inriktningen för ett museum om Förintelsen i , vikten av forskning och forskningsresurser och slutligen hur begreppet Förintelsen bör definieras. 1För en förteckning över vilka forskare som utredningen träffat vid de olika seminarierna och vid enskilda möten, se bilaga 5. 4.2.1Synpunkter på ett museum i Nedan redogörs övergripande för synpunkter från seminarierna i och i samt från samtal med enskilda forskare. De synpunkter som avhandlas under denna rubrik rör varför ett museum är relevant, museets verksamhet och innehåll, platsens betydelse, hur berättelser från överlevande kan användas, minnet av Förintelsen och de risker som finns om Förintelsen instrumentaliseras, förnekas, förvrängs eller politiseras. Det rådde i stort sett enighet om att ett museum om Förintelsen i är ett relevant och viktigt tillskott till den svenska museivärlden. Minnet av Förintelsen är en väsentlig del av historia och det är därför inte konstigt att Förintelsemuseum skapats ute i . framhölls att det heller inte är förvånande att det inte (tidigare) gjorts i neutrala länder som , där Förintelsen inte betraktats som en självklar del av den egna historien. när de överlevande dör och få finns kvar som själva minns händelsen övergår den till att bli ett kulturellt minne, och det är i sig en viktig anledning till att etablera ett museum. En fråga för museet att ta sig an är hur ett trauma som Förintelsen kan bilda grund för kollektiva minnen. I stort sett alla menade också att ett museum om Förintelsen i borde knyta an till den svenska historien. Det är viktigt att det lokala spelar in. Men på vilket sätt ska det göras? Hur är Förintelsen relevant för historia och på vilket sätt är relevant för Förintelsens historia? Några påpekade att historieskrivningen svängt från en heroiserande bild till en anklagande bild, och att det lätt blir svart-vitt och svårt med gråskalorna. Museet bör därför problematisera historieskrivningen och den svenska självbilden i sina utställningar i syfte att öka kunskaperna och förståelsen av Förintelsen och roll i det större skeendet. Ett sätt att göra det på vore att belysa olika roller som aktör, inte bara som åskådare (bystander) och räddare utan också som möjliggörare (enabler). På vilka sätt möjliggjorde Förintelsen genom rasbiologiska idéer, exporten av malm och kullager, transiteringstrafiken, restriktioner mot judiska flyktingar och så vidare? På vilka sätt bistod offren? Vidare framhölls att när det kommande museet ska arbeta med innehållet är det viktigt att redan från början inbegripa forskare i det arbetet, och att fundera över vad ett nytt modernt museum skulle kunna vara och varför det behövs. Beroende på vad museet tar som utgångspunkt kommer det att ge helt olika utställningar: Om museet ska utgå från ett offergruppsperspektiv ger det en viss ingång. Om det ska utgå från Förintelsen och förklara händelsen ger det ett annat perspektiv. Det framhölls därför att det vore bra om museet kunde använda olika förklaringsmodeller till Förintelsen. Flera deltagare betonade att det är viktigt att utgå från de överlevande men att museet också måste ha med förövarna, annars går det inte att förklara varför Förintelsen inträffade. Men på vilket sätt? Och hur kan de överlevande bli delaktiga i processen? Ska de bara användas som objekt eller också som aktiva samarbetspartners? Hur kan museet gå i dialog med de överlevande, som man gjort exempelvis i ? Museet bör också fundera över autentiska platser. Även om Förintelsen inte skedde på svensk mark och därför saknar ”killing sites” innebär det inte att saknar platser av historisk betydelse. Det finns flera sådana, så som flyktingförläggningar, begravningsplatser, gränsstationer, byggnader där utlänningsmyndigheterna eller tyska legationen hade kontor och så vidare, och museets företrädare bör reflektera över hur museet och dess utställningar kan förhålla sig till det. Att kartlägga dessa platser kunde vara ett sätt att skapa ett lokalt engagemang och en förståelse för förhållande till Förintelsen. Plats är också betydelsefullt när det gäller var i landet museet ska placeras. Utredningen ska förvisso inte föreslå en geografisk placering men flera mötesdeltagare betonade att placeringen sänder signaler om hur prestigefylld och prioriterad frågan är: Vilka signaler sänder man genom att lägga ett museum i huvudstaden respektive i en mindre stad? Flera personer utredningen talat med har också påpekat att den geografiska placeringen är relevant inte minst i förhållande till vilka målgrupper museet kan tänkas ha. Flertalet av de forskare som deltog i samtalen betonade också att museet bör ligga i närheten av ett eller flera lärosäten för att möjliggöra samverkan med forskare. En diskussion rörde frågan om vem museet är till för.2 Vad händer om vi har barn och ungdomar som prioriterad målgrupp? Riskerar man då att i utställningen filtrera bort frågor om hopplöshet och förtvivlan? Om skolelever ska vara en målgrupp – vad ska de lära sig av att besöka museet? Det påpekades att många skolor och flera organisationer anordnar resor till minnesplatser och att ett museum inte kan ersätta ett besök på en autentisk plats. Däremot skulle ett museum kunna ha en samordnande funktion och ordna utbildningar och uppföljande seminarier före och efter sådana resor. Flera forskare uppmärksammade den samtida problematiken med att Förintelsen riskerar att instrumentaliseras, relativiseras, missbrukas, förvanskas, förnekas och politiseras, och att det därför är viktigt att museet får en tydlig självständighet. Flera förordade därför att museet bör ha formen av en stiftelse. En person pekade på att det är viktigt att museet inte ses som lösningen på politiska problem i samtiden, som antisemitism exempelvis. En annan kopplade risken för politisering till frågan om huruvida museet bör ha en minnesfunktion i form av ett fysiskt rum. Många internationella Förintelsemuseer är både museum och minnesplatser men för svensk del är detta inte givet. Vem ska minnas och hur? Det hävdades att det kanske vore klokare att ge museet frihet att bygga upp minnesfunktionen i form av arrangemang i samband med . 4.2.2Vikten av forskning och forskningsresurser De synpunkter som avhandlas nedan handlar om forskningens betydelse som grund för museet, behovet av att bygga upp samlingar och att tillgängliggöra forskning på digitaliserade samlingar, och om hur en forskningsmiljö kan skapas. En viktig resurs för forskning är att museet bygger en egen samling, och att den tillgängliggörs för forskare. I byggandet av samlingen och i skapandet av policys för dokumentation måste forskare vara involverade. Flera forskare påpekade att det svenska materialet och den samlade svenska forskningen är en central del i det som gör 2Forskning i ”Holocaust education” menar att man inte bör undervisa om Förintelsen till skolelever i för unga åldrar, och de flesta Förintelsemuseer runt om i världen har också en åldersgräns, ofta från 10–och uppåt. Ett undantag utgörs av Yad Layeled, ett museum om Förintelsen vars målgrupp är barn. Yad Layeled är en del av Ghetto Fighter’s House Museum i Akko, , men har en egen byggnad och egna pedagogiska program, läs mer på . det viktigt att upprätta museet, både för svensk del och internationellt. Några menade att museet måste ha en rimlig ansats och inse att kanske inte kan bli en internationellt ledande forskningsnod på detta område. Andra menade att det blir allt viktigare med forskningsnoder där man kan forska på digitaliserade samlingar, och att det svenska museet skulle kunna fungera som en digital nod i för att tillgängliggöra arkiv och samlingar i andra länders museer. På så sätt skulle en forskare i norra kunna åka till för att forska i samlingarna i , , , och så vidare, digitalt, förutom att forska i den svenska samlingen (som borde finnas både fysiskt och digitalt). Det framhölls återkommande att det också är viktigt att tänka på återväxten inom forskningsfältet, alltså på de unga forskarna, och på möjligheten att knyta till sig internationella gästforskare. Om museet genom stipendier, workshops och konferenser återkommande samlar doktorander och forskare kommer det att ge utdelning i form av ny forskning i ämnet, och det kan komma museet till nytta i form av ämnen för nya utställningar. Forskning är viktigt i sig men vad kan forskningen tillföra museet? Här restes flera viktiga frågor: Om det uppstår problem kring museets inriktning – är det då forskningen som ska förflytta museets fokus? Hur kan forskningen vara fri om den ska kopplas till museet? Flera personer utredningen talade med menade att det är viktigt att forskningen bedrivs på och att det är en god idé att skapa en forskningsmiljö som knyter ihop museet med ett lärosäte. Som exempel nämndes CEMAS, studier, vid som samverkar med Statens maritima museer. Flera forskare har också påpekat att det inte finns något forskningscentrum som har det nationella ansvaret att samla forskning om Förintelsen, och framhållit att en forskningskoordinator vid museet därför skulle kunna fylla en viktig roll i att samla de forskare som finns utspridda på olika universitet i 3Tidigare fanns det regeringsstödda Programmet för studier kring Förintelsen och folkmord vid (som senare ombildades till ). Där bedrivs forskning som är relevant för museet men centret har inte längre riktade statliga medel och inte heller ett nationellt ansvar. 4.2.3Förståelsen av begreppet Förintelsen De synpunkter som presenteras under denna rubrik handlar om hur begreppet Förintelsen ska förstås och vilka offergrupper som ska inbegripas i begreppet. Begreppet Förintelsen har i använts , medan det i internationell forskning talas om Holocaust eller Shoah, alternativt används begreppet inte alls utan i stället hänvisar forskare till förövarnas egna begrepp, exempelvis ”den slutgiltiga lösningen på judefrågan”. Inom forskningen finns det såväl smala som breda definitioner av Förintelsen, men de flesta avser det nazistiska folkmordet på de europeiska judarna. I definierar huvuddelen av forskarna på det sättet, medan begreppet i den allmänna debatten och bland lärare oftare ges en vidare definition och inrymmer fler offergrupper, exempelvis vid uppmärksammandet av Förintelsens minnesdag . Dessa frågor diskuterades vid seminarierna där de olika sidor som beskrivits ovan kom upp. Några forskare påpekade att det är viktigt att ta med folkmordet på romerna, och menade att det borde inrymmas i begreppet Förintelsen, medan andra framhöll att det är viktigt att se och beskriva både vad som förenade och vad som skilde den nazistiska politiken gentemot de olika grupperna, och därför tala om folkmordet på romer som en företeelse med egna utgångspunkter och Förintelsen som det nazistiska folkmordet på de europeiska judarna som något annat med (delvis) andra utgångspunkter och annan logik. Flera av de forskare utredningen talat med menade att ytterligare forskning om folkmordet på romerna behövs. I enlighet med direktivet genomförde utredningen konferensen remembrance and representation den 12–i . Vid konferensen deltog internationella forskare och museianställda samt svenska forskare och representanter från myndigheter och organisationer. Konferensen hade ett 70-tal deltagare. Syftet var att inhämta kunskap och erfarenheter från internationella forskare och företrädare för Förintelsemuseer, både för utredningens pågående arbete och för att ge en grund för det kommande museet, såväl vad gäller kunskap som kontakter. Konferensen dokumenterades i form av en antologi.4 4.3.1Om vittnesmål och berättelser Den första föreläsningen gavs av professor ”” som medverkade via länk och talade under rubriken to Holocaust Survivors: Beyond Testimony. är en psykolog, muntlig historiker och dramatiker, verksam vid , i i . Han har intervjuat, undervisat om och skrivit om överlevande efter Förintelsen . menar att vittnesmålsintervjuer har varit det nästan allenarådande sättet att involvera Förintelseöverlevande och samla in deras berättelser. Dock, betonar han, är det viktigt att förstå att vittnesmål endast är en av flera genrer i överlevandes återberättande, och att vittnesmål skiljer sig avsevärt från det som förordar, nämligen ”collaborative conversation”. Med det sistnämnda avses en metod som innebär ett samtal mellan två personer där båda aktivt deltar och samarbetar. Ett vittnesmål handlar om att deklarera något: ”Detta har jag bevittnat eller genomlevt”. ”Collaborative conversation” handlar i stället om att utforska något: att tillsammans utveckla och reflektera över frågor. Medan vittnesmål vanligtvis är begränsade till en enstaka intervju, innebär metoden med ”collaborative conversation” att den överlevande och dennes samtalspartner träffas , , år, eller till och med . Medan vittnesmålet i stort sett enbart fokuserar på upplevelserna under Förintelsen, innebär ”collaborative conversation” att även den överlevandes liv efter befrielsen inkluderas. Fokus ligger alltså inte bara på vad den överlevande har upplevt. Lika viktiga är de överlevandes reflektioner över meningen (teologisk, filosofisk, politisk) med det de upplevt, men också deras valmöjligheter när det gäller hur och vad de återberättar i olika sammanhang liksom deras bedömning av olika intervjuprojekt, museer, och undervisning och deras upplevelser som överlevande och erfarenheten av att (primärt) av omgivningen förstås som en sådan. 4Utredningen publicerar förutom betänkandet även antologin and Representation. Documentation from a Research Conference (2020). Att utgå från metoden ”collaborative conversation” kan med överlevanden ord beskrivas som att involvera överlevande ”som partners i ett samtal”. Eller uttryckt med en annan överlevande, , ord ”att lära tillsammans”, vilket också är kärnan i metoden ”collaborative conversation”. I sin föreläsning gav exempel på hur lärande tillsammans kan ta sig uttryck i praktiken. 4.3.2Om missbruk och förvrängning av Förintelsen Den andra inledningsföreläsningen gavs av professor från i , , som specialiserat sig på genus, politik och Förintelsen. Petö talade under rubriken change in Holocaust memorialization. Lessons to be learned. Hon argumenterade för att det har skett ett paradigmskifte i minnet av Förintelsen och att det är av avgörande betydelse att analysera detta när ett nytt museum om Förintelsen planeras i . Ett museum som institution kan, betonade hon med hänvisning till erfarenheterna från dagens , användas för att missbruka eller instrumentalisera minnet av Förintelsen. Petö lyfte särskilt fram tre förhållanden. För det första att människor har mer kunskap om Förintelsen än tidigare, som okunnigheten om ämnet också ökar. För det andra att antalet våldsamma attacker mot forskare inom ämnet Förintelsestudier ökar och för det tredje att det finns en tendens bland medlemsländer inom EU att inte längre följa de normer och värderingar man tidigare kommit överens om när det gäller hur Förintelsen ska uppmärksammas; i stället skapar stater monument och museer i syfte att rentvå sitt förflutna. Dessa tre faktorer är, framhöll Petö, oroväckande av flera skäl. Berättelsen om Förintelsen som uppstod efter slut upphöjde den moraliska uppmaningen ”Aldrig mer!” till ett universellt värde och en föreställning om att vi kan lära av det förflutna. råder det inte längre konsensus om den uppfattningen inom EU. De stater som ifrågasätter detta förnekar dock inte Förintelsen. I stället försöker de vrida berättelsen så att den passar deras nationalistiska syften. Dessa stater skriver under på påståendet att Förintelsen är en unik tragedi (”unprecedented tragedy”) men de lärdomar de drar är annorlunda eftersom syftet är att utnyttja Förintelsen på det sätt som gynnar dem. Detta paradigmskifte tar sig flera olika uttryck: 1.En nationalisering av den transnationella berättelsen om Förintelsen. 2.En av-judaisering av Förintelsen. 3.Etablerandet av konkurrerande offergrupper/berättelser, 4.Ersättandet av sekulära minnespolitik med ett religiöst ramverk för minnet av Förintelsen. 5.Föreställningen att Förintelsen är en händelse i det förflutna som inte har något med samtiden att göra. 6.Etablerandet av egna, nya begrepp och berättelser om Förintelsen. 7.”Double-speech” (att tala med kluven tunga). 8.Anti-intellektualism och underminering av experter. 9.Självcensur av historiker (av rädsla för påtryckningar uppifrån). 4.3.3Om begreppet Förintelsen och att ”get the history right” Den tredje av de inledande föreläsningarna gavs av idéhistorikern vid , , en av författarna till ”… om detta må ni berätta … En bok om Förintelsen i –1945 (som ges ut av Forum för levande historia). Bruchfeld talade under rubriken ”the Holocaust” be discarded? Holocaust, historiography, memory. Han visade när begreppet Förintelsen kom in i det svenska språket och hur det har använts i den svenska offentligheten.