sou · H8B316 · 2020-04-01 00:00:00 — Om regeringen överväger att upphäva ett beslut om inhibition, ska ansvarigt statsråd, eller den tjänsteman som statsrådet bestäm- mer, begära in ett yttrande från Migrationsöverdomstolen. Yttran- det ska sedan ligga till grund för regeringens bedömning enligt 13 §. När Migrationsöverdomstolen ska avge sitt yttrande tillämpas be- stämmelserna i 7 kap. 3 § tredje stycket. Det innebär att Migra- tionsöverdomstolen särskilt ska ange om det finns hinder mot att verkställa utvisningen enligt 11 §. I den paragrafen avses sådana hin- der som framgår av 12 kap. 1–3 a §§ utlänningslagen (2005:716). Det rör sig huvudsakligen om flyktingskäl och andra särskilda skyddsbe- hov. Om Migrationsöverdomstolen anser att det finns sådant hinder mot att utvisningen verkställs får regeringen inte avvika från den be- dömningen. Migrationsöverdomstolen ska innan den yttrar sig hålla muntlig förhandling, om en sådan inte är uppenbart obehövlig, se kommentaren till 6 kap. 5 §. Paragrafen, som föreskriver en skyldighet för att agera när ett tidsbegränsat uppehållstillstånd löper ut, motsvarar del- vis 10 § tredje stycket i den nuvarande lagen. Paragrafen behandlas i avsnitt 7.3.4. I paragrafen föreskrivs att när ett tidsbegränsat uppehållstillstånd löper ut, ska pröva om det fortfarande finns hinder mot att verkställa utvisningsbeslutet eller om det av någon annan särskild anledning inte bör verkställas. Om så är fallet ska Migra- tionsverket i första hand inhibera utvisningsbeslutet. Om det finns särskilda skäl får utlänningen i stället beviljas ett nytt tidsbegränsat uppehållstillstånd för högst . Skyldigheten för Migrationsver- ket att i dessa fall på nytt pröva verkställighetsfrågan gäller oavsett om det är verket eller regeringen som har beviljat det tidsbegränsade uppehållstillståndet. beslut i fråga om inhibition eller tidsbegränsat uppehållstillstånd enligt denna paragraf får över- klagas enligt 7 kap. 14 §. Förfarandet när utvisningsbeslut inte kan verkställas Paragrafen behandlar hinder som uppkommer vid verkställighet av beslut om utvisning. Den motsvarar 13 a § första stycket i den nuva- rande lagen. Paragrafen behandlas i avsnitt 7.3.5. Om det när Säkerhetspolisen har tagit emot ett utvisningsbeslut för verkställighet skulle visa sig att beslutet inte kan verkställas, ska Säkerhetspolisen anmäla det till den myndighet som har beslutat om utvisningen. Om har beslutat om utvisning och beslutet inte har överklagats är det till verket Säkerhetspolisen ska vända sig. Har regeringen efter överklagande beslutat om utvisning eller fastställt beslut om det, är det i stället rege- ringen som är beslutande myndighet. Den beslutande myndigheten får sedan ta ställning till om det finns verkställighetshinder enligt 11 §, eller om beslutet av någon annan särskild anledning inte bör verkställas. Kan utvisningsbeslutet inte verkställas ska den beslutan- de myndigheten pröva om verkställigheten ska inhiberas. Om det finns särskilda skäl får beslutande myndighet i stället bevilja utlänningen ett tidsbegränsat uppehållstillstånd. Om en utlänning har utvisats kan alltså i vissa fall ett tidsbegränsat uppehållstillstånd beviljas utlänningen enligt 12 § eller denna paragraf. Däremot får en utlänning som har utvisats enligt denna lag inte beviljas uppehållstill- stånd på någon annan grund som anges i utlänningslagen (2005:716). Det kan också uppstå situationer där Säkerhetspolisen inte vet hur den ska agera i ett verkställighetsärende, t.ex. om det uppkom- mer ett oväntat praktiskt hinder mot att verkställa utvisningen. Även i dessa situationer får Säkerhetspolisen vända sig till den myndighet som senast beslutade i utvisningsfrågan för ytterligare besked. Den beslutande myndigheten kan då anse att verkställighet inte bör äga rum och besluta om inhibition. Om det finns särskilda skäl kan den beslutande myndigheten i stället bevilja utlänningen ett tidsbegrän- sat uppehållstillstånd. Om en utlänning ansöker om uppehållstillstånd efter det att han eller hon har utvisats enligt denna lag, men innan utvisningsbeslutet har verkställts, får ansökan hanteras med stöd av förevarande para- graf. I 25 § regleras den situationen att utlänningen ansöker om uppehållstillstånd efter det att utvisningsbeslutet har verkställts. Paragrafen reglerar förfarandet inför att regeringen ska pröva en fråga enligt 16 §. Den motsvarar 13 a § andra stycket i den nuvarande lagen och behandlas i avsnitt 7.3.5. Av paragrafen framgår att ansvarigt statsråd, eller den tjänsteman som statsrådet bestämmer, alltid ska inhämta ett yttrande från Mig- rationsöverdomstolen innan regeringen enligt 16 § prövar en fråga om verkställighetshinder. Hänvisningen till 7 kap. 3 § tredje stycket innebär att Migrationsöverdomstolen i sitt yttrande särskilt ska ange om det finns hinder enligt 11 § mot att beslutet verkställs. Rege- ringen får inte avvika från Migrationsöverdomstolens bedömning om domstolen finner att ett hinder mot verkställighet föreligger. De verkställighetshinder som avses är sådana som tas upp i 12 kap. 1– 3 a §§ utlänningslagen (2005:716). Migrationsöverdomstolen ska enligt 6 kap. 5 § hålla muntlig förhandling innan den yttrar sig, om en sådan förhandling inte är uppenbart obehövlig, se kommentaren till den paragrafen. I paragrafen föreskrivs en möjlighet att stoppa verkställigheten av ett utvisningsbeslut i avvaktan på att regeringen enligt 16 § prövar frå- gan om inhibition eller tidsbegränsat uppehållstillstånd ska medde- las. Paragrafen, som motsvarar 13 a § tredje stycket i den nuvarande lagen, behandlas i avsnitt 7.3.5. Av paragrafen framgår att det är ansvarigt statsråd som beslutar att ett utvisningsbeslut inte får verkställas innan regeringen hunnit pröva om det finns hinder mot verkställighet enligt 11 §, eller om utvisningsbeslutet av någon annan särskild anledning inte bör verk- ställas. När ett utvisningsbeslut ska verkställas Paragrafen reglerar när ett beslut om utvisning ska verkställas. Den motsvarar delvis 13 § första stycket första meningen i den nuvarande lagen och behandlas i avsnitt 7.3.6. Ett utvisningsbeslut ska enligt huvudregeln verkställas så snart det kan ske efter det att beslutet fått laga kraft eller utlänningen har avgett nöjdförklaring. Det förutsätter dock att utvisningsbeslutet varken har inhiberats eller att utlänningen har beviljats ett tidsbe- gränsat uppehållstillstånd. Ett utvisningsbeslut får nämligen inte verkställas så länge det finns ett gällande beslut om inhibition eller ett tidsbegränsat uppehållstillstånd. Till följd av att det införs en möjlighet för utlänningen att nöjdförklara sig får ett utvisningsbe- slut verkställas även om det inte har fått laga kraft, om utlänningen har avgett sådan förklaring. Det motsvarar det som gäller enligt 12 kap. 8 § utlänningslagen (2005:716) vid utvisning på grund av brott. efter att utlänningen har avgett nöjdför- , ska alltså utvisningsbeslutet verkställas. Det finns dock utrymme för den beslutande myndigheten att i utvisningsbeslutet ange att utvisningen ska verkställas . Det skulle t.ex. kunna aktualiseras om utlänningen ska vittna i en rättegång angående planer på ett terroristattentat och den beslutande myndigheten anser att det är så viktigt att verkställighe- ten tillfälligt bör få stå tillbaka. När ett utvisningsbeslut ska anses vara verkställt I paragrafen anges när ett beslut om utvisning ska anses vara verk- ställt. Den motsvarar 12 kap. 21 § utlänningslagen (2005:716), som gäller genom en hänvisning i 5 § i den nuvarande lagen. Paragrafen behandlas i avsnitt 7.3.6. Ett utvisningsbeslut ska enligt huvudregeln anses vara verkställt när utlänningen har lämnat . Det finns normalt inte några svå- righeter att konstatera tidpunkten för verkställigheten i dessa fall. Verkställigheten genomförs nämligen normalt genom myndighets försorg. Det kan dock inte uteslutas att utlänningen själv lämnar lan- det efter utvisningsbeslutet. Paragrafen klargör att beslutet då anses vara verkställt när utlänningen har lämnat landet. Beslut om förvar och uppsikt upphör enligt 3 kap. 22 § respektive 4 kap. 13 § att gälla när utlänningen lämnar landet. Det kan därför bli nödvändigt att fatta ett nytt förvars- eller uppsiktsbeslut om ut- länningen återvänder. Undantaget från huvudregeln innebär att ett utvisningsbeslut inte ska anses vara verkställt när en utlänning tillfälligt överförs till en annan stat eller en internationell domstol eller tribunal inom ett straffrättsligt förfarande med villkor att utlänningen ska återföras. Det gäller överföring enligt 4 kap. 29 och 31 §§ lagen (2000:562) om internationell rättshjälp i brottmål, 6 kap. 1 § tredje stycket lagen (2003:1156) om överlämnande från enligt en europeisk arre- steringsorder, 5 kap. 1 § tredje stycket lagen (2011:1165) om över- lämnande från enligt en nordisk arresteringsorder eller 3 kap. 3 § lagen (2017:1000) om en europeisk utredningsorder. Detsamma gäller när en person utlämnas med villkor om att han eller hon ska återföras till enligt 11 § andra stycket lagen (1957:668) om utlämning för brott. När ett utvisningsbeslut upphör att gälla Paragrafen anger när ett utvisningsbeslut upphör att gälla (preskri- beras). Den motsvarar 12 kap. 22 § utlänningslagen (2005:716), som gäller genom en hänvisning i 5 § i den nuvarande lagen. Paragrafen behandlas i avsnitt 7.3.6. Ett beslut om utvisning ska enligt 5 § alltid innehålla ett återrese- förbud. I paragrafen föreskrivs därför, i likhet med vad som gäller enligt 12 kap. 22 § andra stycket utlänningslagen vid utvisning på grund av brott, att ett utvisningsbeslut upphör att gälla när tiden för återreseförbudet går ut. Så länge ett återreseförbud löper fortsätter alltså utvisningsbeslutet att gälla. För sådana återreseförbud som inte är tidsbegränsade finns det ingen preskriptionstid. De upphör först när utlänningen inte längre lever. Ny verkställighet av utvisningsbeslut som inte upphört att gälla Paragrafen anger förutsättningarna för ny verkställighet av ett utvis- ningsbeslut om utlänningen på nytt anträffas i . Den motsva- rar 12 kap. 23 § utlänningslagen (2005:716), som gäller genom en hänvisning i 5 § i den nuvarande lagen. Paragrafen behandlas i av- snitt 7.3.7. Av första stycket framgår att ett beslut om utvisning alltid får verk- ställas – en eller – så länge beslutet inte har upphört att gälla. Giltighetstiden är den tid som följer av återreseförbudet. När ett tidsbegränsat återreseförbud har löpt ut får alltså utvisningsbe- slutet inte längre verkställas. Även vid förnyad verkställighet gäller som förutsättning att det inte finns hinder mot verkställighet. Vid en ny verkställighetsprövning ska det alltså beaktas om det finns hin- der mot verkställighet enligt 11 §. Om en utlänning återvänder efter någon tids vistelse i ett annat land, kan det finnas skäl som inte prö- vats tidigare i ärendet och som skulle kunna innebära att det finns hinder mot verkställighet. I andra stycket föreskrivs undantag från bestämmelsen om ny verkställighet. Om en utlänning har återvänt med tillstånd att göra ett kort besök i (se 23 §) eller efter återkomsten får ett tids- begränsat uppehållstillstånd får utvisningsbeslutet inte verkställas på nytt som tillståndet till kort besök eller det tidsbegrän- sade uppehållstillståndet gäller. När har löpt ut kan utvis- ningsbeslutet verkställas på nytt. Särskilt tillstånd till kort besök Paragrafen reglerar tillstånd till ett kort besök för en utlänning som meddelats återreseförbud. Paragrafen, som motsvarar 4 a § i den nu- varande lagen, behandlas i avsnitt 7.4.1. Av paragrafen framgår att en utlänning som har utvisats enligt lagen och meddelats ett återreseförbud kan ansöka hos regeringen om att få göra ett kort besök i . Enligt 5 § ska återreseförbud alltid meddelas när det beslutas om utvisning enligt lagen. Det för- utsätts att utvisningsbeslutet har verkställts för att utlänningen ska kunna ges tillstånd till ett tillfälligt återbesök i . Möjligheten att söka tillstånd till kort besök gäller även den som meddelats ett återreseförbud med stöd av bestämmelser i äldre lag. Besöket ska av- se någon synnerligen viktig angelägenhet, exempelvis för att närvara vid begravningen av en nära anhörig. Särskilt tillstånd till kort besök kan också meddelas på begäran av någon annan än utlänningen, om det finns särskilda skäl. I övervägandena har det utvecklats när det kan vara aktuellt att bevilja ett sådant tillstånd, se avsnitt 7.4.1. Paragrafen, som föreskriver när vissa beslut om återreseförbud kan upphävas, motsvarar 4 b § i den nuvarande lagen. Den behandlas i avsnitt 7.4.2. Iparagrafen finns en specialregel som ger EES-medborgare och deras familjemedlemmar rätt att ansöka om att få det till utvisnings- beslutet kopplade återreseförbudet helt eller delvis upphävt. En för- utsättning är att det finns särskilda skäl för att förbudet inte längre ska gälla. Vid den prövningen ska framför allt nya omständigheter beaktas, i synnerhet sådana omständigheter som har betydelse för frågan om utlänningen är ett sådant säkerhetshot att han eller hon fortsatt bör vara förbjuden att resa in i landet. Någon tidpunkt för när prövningen tidigast kan göras anges inte. Någon prövning kan dock självfallet inte göras innan beslutet har vunnit laga kraft (jfr prop. 2005/06:77 s. 197). Ansökan ska lämnas in till regeringen, som därefter har på sig att ta ställning till ansökan. En utlän- ning som inte är EES-medborgare eller familjemedlem till en sådan medborgare, kan inte få sitt återreseförbud upphävt på annat sätt än genom nåd av regeringen. Om regeringen upphäver återreseförbudet för en EES-medborgare eller dennes familjemedlem får utvisnings- beslutet anses upphöra att gälla enligt 21 §. Upphävande av verkställda utvisningsbeslut Paragrafen, som saknar motsvarighet i den nuvarande lagen, reglerar upphävande av utvisningsbeslut. Den behandlas i avsnitt 7.5. I första stycket anges att endast regeringen får upphäva ett beslut om utvisning. Det får bara göras på initiativ av utlänningen. Endast sådana utvisningsbeslut som har verkställts omfattas av paragrafen. En begäran om upphävande kan göras först efter det att utvis- ningsbeslutet verkställdes. Däremot omfattas både utvisningsbeslut enligt denna lag och sådana som meddelats enligt motsvarande äldre bestämmelser. Om en utlänning gör en sådan framställan innan tio- årsfristen har gått ut, eller om utvisningsbeslutet inte har verkställts, kan frågan inte tas upp till prövning. Ett utvisningsbeslut kan i andra fall komma att upphävas efter Säkerhetspolisens initiativ enligt 13 §. För sådana fall finns det inte någon tidsgräns. Det ankommer på Säkerhetspolisen att anmäla till den myndighet som sist be- slutade i utvisningsfrågan om det finns behov av att på nytt pröva utvisningsbeslutet. Det avser sådana fall där utvisningsbeslutet inte har verkställts utan inhiberats t.ex. på grund av verkställighetshinder. Enligt andra stycket ska en ansökan om uppehållstillstånd som görs av en utlänning som utvisats enligt denna lag, eller motsvarande äldre bestämmelser, ses som en sådan begäran om upphävande av ut- visningsbeslutet som anges i första stycket. Det förutsätter att utvis- ningsbeslutet har verkställts. Även i dessa fall är det regeringen som beslutar om upphävande på ansökan av utlänningen. Om utlän- ningen ansöker om uppehållstillstånd innan det har gått från utvisningsbeslutet ska begäran inte tas upp till prövning. Stycket omfattar alla typer av uppehållstillstånd, oavsett om ansökan gäller ett tillstånd eller utan tidsbegränsning. Det gäller även om ansökan avser sådana kombinerade uppehålls- och arbets- tillstånd som regleras i 5 b kap. och 6 a–c kap. utlänningslagen (2005:716) och ansökan görs när utlänningen inte längre befinner sig i . För alla beslut om åtgärder enligt detta kapitel gäller proportiona- litetsprincipen, se kommentaren till 1 kap. 8 §. Förutsättningar för att ta en utlänning i förvar Paragrafen reglerar, tillsammans med 2 och 3 §§, förutsättningarna för att ta en utlänning i förvar. Paragrafen motsvarar delvis 8 § första stycket i den nuvarande lagen och delvis hänvisningen i 5 § till 10 kap. 1 och 2 §§ utlänningslagen (2005:716). Paragrafen behandlas i avsnitt 8.4.1 och 8.4.13. En utlänning får enligt punkten 1 tas i förvar om det är sannolikt att utlänningen kommer att utvisas enligt denna lag. Det är alltså inte nödvändigt att det har fattats ett utvisningsbeslut beträffande utlän- ningen för att han eller hon ska få tas i förvar. Till följd av att förvar får beslutas om det är sannolikt att utlänningen kommer att utvisas är det möjligt att ta utlänningen i förvar så snart utvisning enligt la- gen aktualiseras. Regleringen är däremot inte tillämplig vid utvisning enligt utlänningslagen, inte ens om det är fråga om ett säkerhetsären- de. För att det ska vara sannolikt att utlänningen kommer att utvisas bör det krävas att Säkerhetspolisen enligt 2 kap. 2 § har ansökt om att utlänningen ska utvisas enligt 2 kap. 1 §, eller att det finns rätts- liga förutsättningar för att göra det. Det bör också finnas omstän- digheter som talar för att ansökan kommer att bifallas. Det bör alltså vara mer sannolikt att utlänningen kommer att utvisas än att ansökan om det kommer att avslås. Enligt punkten 2 får en utlänning tas i förvar om det redan finns ett beslut om utvisning enligt denna lag eller motsvarande äldre be- stämmelser. Det krävs dessutom att förvar behövs för att förbereda eller genomföra verkställighet av beslutet. Med behövs avses att åt- gärden är nödvändig för att åstadkomma det avsedda resultatet, dvs. att utvisningsbeslutet kan verkställas genom att utlänningen lämnar . För verkställighetsförvar krävs det normalt att utvisnings- beslutet fått laga kraft, eftersom det är först då som utvisningen får verkställas. Har utlänningen förklarat sig nöjd med utvisningsbeslu- tet enligt 7 kap. 19 § får beslutet verkställas och utlänningen kan där- med tas i verkställighetsförvar. Har utvisningsbeslutet inhiberats finns det normalt sett inte förutsättningar för att ta utlänningen i verkställighetsförvar. I paragrafen anges ytterligare krav för att ta en vuxen utlänning i förvar. Paragrafen motsvarar delvis 8 § första stycket första mening- en i den nuvarande lagen och delvis hänvisningen i 5 § till 10 kap. 1 § utlänningslagen (2005:716). Den behandlas i avsnitt 8.4.1. Utöver att det enligt 1 § ska vara sannolikt att det kommer att meddelas ett beslut om utvisning eller att förvar behövs för att kunna förbereda eller genomföra verkställighet av ett beslut om utvisning, ska något av de skäl för förvar som räknas upp i paragrafen vara upp- fyllt. Enligt punkten 1 får ett beslut om förvar meddelas om det finns anledning att anta att utlänningen annars avviker, håller sig undan eller på annat sätt hindrar verkställigheten eller utövar brottslig verk- samhet i . Anledning att anta är ett mycket lågt beviskrav. Med att det finns anledning att anta att utlänningen annars avviker avses i första hand att utlänningen försvinner från sin normala vis- telseort och beger sig någon annanstans. Det kan innebära att utlän- ningen lämnar men också att han eller hon gör sig oanträff- bar här i landet. Även andra omständigheter kan läggas till grund för antagandet att utlänningen kommer att avvika om han eller hon inte tas i förvar. Bedömningen av risken för avvikande är inte på samma sätt som i utlänningslagen begränsad till vissa särskilt uppräknade hänsyn (jfr 1 kap. 15 § utlänningslagen). Att utlänningen annars hål- ler sig undan eller på annat sätt hindrar verkställigheten kan avse att utlänningen lever under annan identitet eller håller sig gömd för myndigheterna. Det behöver inte innebära att utlänningen avviker. Särskilt i storstadsområdena kan det finnas möjligheter att hålla sig undan utan att lämna orten. Utlänningen kan hindra verkställighet även på annat sätt, t.ex. genom att vägra att hjälpa till att skaffa nöd- vändiga handlingar. Det ställs inte några särskilda krav på brottslig- heten för att skälet att utlänningen annars utövar brottslig verksam- het i ska vara uppfyllt. Det kan alltså både röra sig om brott som kan leda till utvisning enligt lagen och helt andra typer av brott, t.ex. bidragsbrott eller skattebrott. Det modernare uttrycket utöva brottslig verksamhet används i stället för ”bedriva” brottslig verk- samhet. Någon ändring i sak är inte avsedd. Bedömningen av om det finns anledning att anta att utlänningen kommer att avvika, hålla sig undan eller på annat sätt hindra verk- ställigheten eller utöva brottslig verksamhet får göras utifrån vad som är känt om utlänningens personliga förhållanden och andra om- ständigheter. Samtliga omständigheter som kan ha betydelse får vägas in vid bedömningen. Har utlänningen tidigare hållit sig undan eller begått brott kan det vara något som talar för att han eller hon kan komma att göra det igen. Utlänningen kan också ha samröre med en organisation eller grupp som är känd för att hjälpa personer att gömma sig för myndigheterna eller för sin brottsliga verksamhet. De misstankar som finns om att utlänningen kan komma att begå terrorismrelaterad brottslighet, och som läggs till grund för ansökan om utvisning, kan i sig göra att det finns anledning att anta att han eller hon på fri fot skulle utöva brottslig verksamhet i . På motsvarande sätt kan misstankar om att en utlänning utövar olovlig underrättelseverksamhet mot eller gör sig skyldig till spio- neri eller andra allvarliga brott mot säkerhet, både utgöra grund för utvisning enligt lagen och för att ta utlänningen i förvar. Även det förhållandet att utlänningens identitet är oklar kan en- ligt punkten 2 utgöra skäl för förvar. Det innebär att en utlänning får tas i förvar i avvaktan på att hans eller hennes identitet blir klarlagd. Det torde inte vara särskilt vanligt att en utlänning som omfattas av lagen tas i förvar av det skälet. Det skulle emellertid kunna bli aktu- ellt om utlänningen har kommit till exempelvis för att medverka till ett terroristattentat. Ett annat exempel kan vara att utlänningen gör gällande att han eller hon har en annan identitet än den som är känd. Utlänningen kan också ha använt flera olika iden- titeter i och utomlands och det är oklart vilken av dem som är den rätta. Vid beslut om förvar enligt paragrafen ska också en proportiona- litetsbedömning göras, se kommentaren till 1 kap. 8 §. Paragrafen anger ytterligare förutsättningar för att ta en utlänning som inte har fyllt i förvar. Paragrafen motsvarar delvis 8 § första stycket i den nuvarande lagen och delvis hänvisningen i 5 § till 10 kap. 2 § utlänningslagen (2005:716). Paragrafen behandlas i av- snitt 8.4.13. Som förutsättning för att en utlänning som inte har fyllt ska få tas i förvar gäller, på samma sätt som för en vuxen utlänning, att det är sannolikt att ett beslut om utvisning enligt 2 kap. 1 § kommer att meddelas, eller att förvar behövs för att förbereda eller genom- föra verkställigheten av ett utvisningsbeslut enligt denna lag eller motsvarande äldre bestämmelser. Se kommentaren till 1 § om vad som avses med att det är sannolikt att utvisningsbeslut kommer att meddelas respektive att förvar behövs för verkställigheten. Utöver att det ska vara sannolikt att barnet kommer att utvisas eller att det redan finns ett utvisningsbeslut som ska verkställas krävs att det finns en betydande risk för att barnet annars avviker, håller sig undan eller på något annat sätt hindrar verkställigheten eller ut- övar brottslig verksamhet. Bedömningen motsvarar den som ska gö- ras för en vuxen utlänning, se kommentaren till 2 §, men kravet på risken är högre ställt. Med betydande risk avses att det ska vara en avsevärd fara för att barnet avviker, håller sig undan eller på annat sätt hindrar verkställigheten eller utövar brottslig verksamhet om han eller hon inte tas i förvar.