sou · H8B316 · 2020-04-01 00:00:00 — Paragrafen motsvarar i sak hänvisningarna i 5 § i den nuvarande lagen till 10 kap. 11 § första stycket och till 13 kap. 2 § utlänningslagen (2005:716). Den behand- las i avsnitt 9.2.8. Enligt första stycket är det den myndighet som beslutar om upp- sikt som ansvarar för att muntlig handläggning kommer till stånd i de situationer där det krävs. Vid den muntliga handläggningen ska de omständigheter som behöver klargöras i ärendet utredas noga. Utlänningen ska få tillfälle att redogöra för sin ståndpunkt och uttala sig om de omständigheter som åberopas i ärendet. Om muntlig handläggning ska genomföras i form av en muntlig förhandling ska utlänningen höras vid förhandlingen. Vid den muntliga förhand- lingen kan även andra personer komma att höras. Av andra stycket framgår att behörig myndighet som huvudregel ska hålla muntlig förhandling innan den på nytt prövar ett beslut om uppsikt. Muntlig förhandling behöver inte hållas om det med hänsyn till utredningens art och övriga omständigheter framstår som uppen- bart att sådan förhandling är utan betydelse. Det finns alltså möjlig- het för behörig myndighet att avstå från att hålla muntlig förhand- ling inför ny prövning av ett beslut om uppsikt, om förhandlingen skulle vara uppenbart obehövlig. Om beslutet inte kan anses med- föra några större inskränkningar eller om utlänningen själv anser att någon förhandling inte behövs, bör det inte krävas någon muntlig förhandling. Skulle utlänningen exempelvis endast vara skyldig att lämna sitt pass, bör normalt förhandling inte behöva hållas. Undan- tagsvis kan det även i sådana fall finnas skäl för förhandling, exem- pelvis om utlänningen begär det för att få tillbaka passet och anför skäl för varför omhändertagandet av passet föranleder problem (jfr prop. 1988/89:86 s. 180). Att Säkerhetspolisen inte anser att det har inträffat något som kan förväntas påverka behovet av åtgärden bör däremot inte medföra att förhandling anses obehövlig. En förhand- ling ger utlänningen möjlighet att lämna sin syn på saken och ny prövning görs med förhållandevis långa mellanrum. Paragrafen, som saknar motsvarighet i den nuvarande lagen, behand- lar muntlig förhandling i ärenden om uppsikt hos regeringen. Para- grafen behandlas i avsnitt 9.2.8. Ny prövning av beslut om uppsikt ska enligt 11 § andra stycket föregås av en muntlig förhandling om det inte framstår som uppen- bart att en sådan förhandling skulle sakna betydelse. Det gäller även när regeringen är behörig myndighet. Av första stycket framgår att det är ansvarigt statsråd eller den tjänsteman som statsrådet bestäm- mer som beslutar om muntlig förhandling ska hållas. Det framgår också att det är Migrationsöverdomstolen som ska hålla förhand- lingen. Att domstolen får i uppdrag att hålla en muntlig förhandling innebär att den ska kalla parterna, hålla förhandlingen och i övrigt vidta alla förekommande åtgärder i anledning av förhandlingen. Mig- rationsöverdomstolen är vid en sådan förhandling domför med en ledamot, se kommentaren till 6 kap. 6 §. Av hänvisningen i andra stycket till 3 kap. 18 § framgår att utlän- ningen ska höras vid förhandlingen. får bestämma att även andra personer ska höras. En representant för ska alltid närvara vid förhandlingen. Utlänningen ska vid förhandlingen få tillfälle att redogöra för sin ståndpunkt och uttala sig om de omständigheter som åberopas i ärendet. handlingen är alltså desamma som vid muntlig förhandling i ärenden om förvar hos regeringen. Beslut om uppsikt upphör efter utresa I paragrafen anges när ett beslut om uppsikt upphör att gälla vid ut- resa. Paragrafen, som saknar motsvarighet i den nuvarande lagen, be- handlas i avsnitt 9.2.11. Ett uppsiktsbeslut upphör att gälla när utlänningen har lämnat . Det innebär bl.a. att om ett verkställighetsförsök avbryts efter det att utlänningen har lämnat , måste – om behovet av uppsikt fortfarande kvarstår – ett nytt beslut om uppsikt meddelas av den myndighet som är behörig i sådana frågor. Om det meddelas ett nytt uppsiktsbeslut, ska beslutet prövas på nytt inom sex måna- der, se kommentaren till 7 §. Tvångsmedel och andra tvångsåtgärder För all användning av tvångsmedel och andra tvångsåtgärder enligt detta kapitel gäller proportionalitetsprincipen, se kommentaren till 1 kap. 8 §. Beslut om anmälningsskyldighet och användning av andra tvångsmedel Paragrafen innehåller de grundläggande bestämmelserna om anmäl- ningsskyldighet och om rätt att använda andra tvångsmedel. Den motsvarar 11 § första stycket i den nuvarande lagen, men har ett vi- dare tillämpningsområde. Paragrafen behandlas i avsnitt 10.5.3, 10.5.6 och 10.5.8. Utgångspunkten är att ett utvisningsbeslut enligt lagen ska verk- ställas , men det kan i det enskilda fallet finnas hinder mot verkställighet. Om utvisningen har inhiberats eller ut- länningen har beviljats ett tidsbegränsat uppehållstillstånd får den beslutande myndigheten enligt första stycket besluta att utlänningen på vissa tider ska anmäla sig hos , dvs. ha anmäl- ningsskyldighet. Det saknar betydelse på vilken grund utlänningen har utvisats och varför utvisningsbeslutet inte kan verkställas. Hur anmälningsskyldigheten ska fullgöras får avgöras från fall till fall. Ett beslut om utvisning enligt lagen behöver inte förenas med anmäl- ningsskyldighet. Sannolikheten torde dock vara mycket liten för att den kontrollmöjligheten inte ska anses vara nödvändig. Omfattningen av anmälningsskyldigheten ska framgå av beslutet, t.ex. att utlänningen ska anmäla sig tre, fem eller . Även orten där skyldigheten ska fullgöras ska anges i beslutet, men några närmare detaljer behöver inte anges. Det är således tillräckligt att det av beslutet framgår att utlänningen ska anmäla sig hos Polis- myndigheten i eller i . Den beslutsfattande myn- digheten kan i övrigt uppdra åt Säkerhetspolisen att utforma de när- mare villkoren för anmälningsskyldigheten. Det finns dock inget som hindrar att den beslutande myndigheten anger i detalj var och hur anmälningsskyldigheten ska fullgöras, t.ex. vilka veckodagar och tidpunkter som utlänningen ska anmäla sig på. Möjligheten att delegera till Säkerhetspolisen att utforma de när- mare villkoren för anmälningsskyldigheten innebär enbart en rätt för Säkerhetspolisen att inom de ramar som den beslutsfattande myn- digheten har bestämt ytterligare precisera hur skyldigheten ska full- göras. I den rätten ligger t.ex. att ange vilka veckodagar, vilken tid och på vilken adress den anmälningsskyldige ska infinna sig. Den beslutande myndigheten anses enligt vanliga förvaltnings- rättsliga principer kunna ompröva sitt beslut om anmälningsskyldig- het. Det innebär att myndigheten exempelvis på utlänningens begä- ran kan begränsa eller upphäva anmälningsskyldigheten. I 18 § regleras Säkerhetspolisens möjlighet att, om förhållandena har ändrats, besluta om bl.a. inskränkningar eller medge tillfälliga lättnader i anmälningsskyldigheten. Säkerhetspolisen får också be- sluta att anmälningsskyldigheten ska fullgöras på en annan plats eller en annan veckodag än vad som har angetts i beslutet om anmälnings- skyldighet. Ett beslut om anmälningsskyldighet ska alltid delges utlänningen, för att det inte ska kunna uppstå någon tvekan om vad skyldigheten innebär. Även om beslutet gäller får det inte verkan mot utlänningen förrän han eller hon har delgetts beslutet. lagen (2010:1932) ska tillämpas. Den beslutande myndigheten kan uppdra åt Säkerhetspolisen att se till att beslutet delges. Enligt 40 § delgivningslagen är bl.a. anställda vid , Säkerhets- polisen och häkten behöriga att delge. Av 6 kap. 11 § framgår att ett beslut om anmälningsskyldighet ska vara skriftligt. I andra stycket regleras möjligheten att i ett beslut om anmäl- ningsskyldighet även förbjuda utlänningen att lämna ett visst om- råde, vistelseområdet. Det område som utlänningen inte får lämna bör bestämmas med utgångspunkt i den befintliga administrativa in- delningen. Det kan röra sig om en eller flera kommuner. I något fall kan förbudet avse ett visst län. Hur förbudet bör utformas får be- stämmas i det enskilda fallet. Området får inte vara så snävt avgrän- sat att utlänningen inte har möjlighet att skaffa sig mat, kläder och andra livsnödvändiga artiklar eller ha tillgång till sjukvård och tand- vård. Hänsyn kan i vissa fall behöva tas till utlänningens möjlighet att träffa minderåriga barn som bor på annan ort. Något annat än anmälningsskyldighet och förbud att lämna vis- telseorten får inte föreskrivas, även om andra villkor i ett enskilt fall skulle te sig lämpliga för att kontrollera utlänningen. Det är alltså inte tillåtet att ställa särskilda krav beträffande t.ex. utlänningens sysselsättning eller boende. Den beslutande myndigheten får enligt tredje stycket också be- stämma att 10–16 §§ ska tillämpas på utlänningen. Det är ett gene- rellt beslut om att det är tillåtet att använda tvångsmedlen i fråga. För att ett tvångsmedel ska få användas i ett enskilt fall fordras dess- utom tillstånd av rätten i vissa fall. Ett beslut att 10–16 §§ får tillämpas innebär att Säkerhetspolisen får möjlighet att besluta om husrannsakan, kroppsvisitation eller kroppsbesiktning av utlänningen, om de förutsättningar som anges i 10 § är uppfyllda. Säkerhetspolisen får också besluta om husrann- sakan eller kroppsvisitation enligt 11 § för att söka efter utlänning- ens pass eller andra identitetshandlingar. Om en polisman vid en åt- gärd enligt 10 § påträffar elektronisk kommunikationsutrustning får polismannen enligt 13 § tillfälligt omhänderta och undersöka den. Om det finns särskilda skäl får Säkerhetspolisen hos rätten begära tillstånd till hemlig avlyssning eller hemlig övervakning av elektro- nisk kommunikation enligt 14 §. Detsamma gäller hemlig kamera- övervakning enligt 15 § och postkontroll enligt 16 §. Ett beslut om att dessa tvångsmedel får användas förutsätter inte att utlänningen åläggs anmälningsskyldighet, med undantag för sådan hemlig över- vakning som syftar till att lokalisera den som inte har fullgjort sin anmälningsskyldighet. Enligt 9 § lagen (2020:62) om hemlig data- avläsning får även det tvångsmedlet användas om rätten ger tillstånd till det. I normala fall torde både anmälningsskyldighet och andra tvångsmedel behövas som ett led i kontrollen av utlänningen. Beslut av enligt denna paragraf får överklagas till regeringen, se 7 kap. 15 §. I paragrafen regleras och regeringen möjlighet att meddela beslut i de frågor som anges i 1 § efter det att beslut om utvisning har meddelats. Paragrafen motsvarar i huvudsak 11 § andra och tredje styckena i den nuvarande lagen, men har ett vidare tillämpningsområde. Den behandlas i avsnitt 10.5.3, 10.5.6 och 10.5.8. Frågan om anmälningsskyldighet och behov av att kunna använda andra tvångsmedel mot utlänningen kan aktualiseras efter det att beslutet om utvisning har fattats. Det kan t.ex. vara fallet om ut- länningen avtjänar ett fängelsestraff när utvisningsbeslutet medde- las. Ett annat exempel kan vara om det först under verkställighetsar- betet visar sig att utvisningsbeslutet inte kan verkställas. Enligt första stycket kan Säkerhetspolisen då ansöka hos om be- slut om anmälningsskyldighet och användning av andra tvångsme- del. Vad det innebär framgår av kommentaren till 1 §. Om regeringen beslutar om inhibition eller om tidsbegränsat uppehållstillstånd för utlänningen i ett ärende om verkställighet får regeringen också besluta om anmälningsskyldighet och användning av andra tvångsmedel. Det förutsätter inget initiativ från Säkerhets- polisen. Det spelar heller ingen roll vem som har tagit initiativ till beslutet om inhibition eller tidsbegränsat uppehållstillstånd. Innan regeringen fattar beslut i en sådan fråga ska enligt andra stycket ytt- rande inhämtas från Migrationsöverdomstolen. Beslut av enligt denna paragraf får överklagas till regeringen, se 7 kap. 15 §. Paragrafen reglerar möjligheten att använda anmälningsskyldighet och andra tvångsmedel enligt lagen även beträffande en utlänning som har fått ett beslut om avvisning eller utvisning enligt utlännings- lagen (2005:716). Den motsvarar i huvudsak 11 a § första stycket i den nuvarande lagen men har ett vidare tillämpningsområde. Para- grafen behandlas i avsnitt 10.5.3, 10.5.6 och 10.5.8. Även i fall där en utlänning redan har avvisats eller utvisats enligt utlänningslagen kan det visa sig att utlänningen utgör ett sådant all- varligt säkerhetshot att förevarande lag skulle ha kunnat tillämpas på honom eller henne, om det inte redan hade funnits ett avlägsnande- beslut. Det gäller både om utlänningen inte har någon rätt att vistas i och om han eller hon har begått brott och då dömts till utvisning antingen eller utan tidsbegränsning. Bestämmel- serna om anmälningsskyldighet och användning av andra tvångsme- del kan i ett sådant fall aktualiseras enligt denna paragraf. På ansökan av Säkerhetspolisen får enligt första stycket besluta om anmälningsskyldighet och förbud att lämna ett visst område enligt 1 §. Det förutsätter emellertid att Migrationsver- ket konstaterar att det beträffande utlänningen finns sådana omstän- digheter som avses i 1 kap. 1 §. För användningen av tvångsmedel spelar det ingen roll vilken av de två utvisningsgrunderna i lagen som hade kunnat tillämpas på utlänningen. Enligt andra stycket får också besluta att tvångs- medel enligt 10–16 §§ får tillämpas på utlänningen. Vad det innebär framgår av kommentaren till 1 §. Beslut av enligt denna paragraf får överklagas till regeringen, se 7 kap. 15 §. I paragrafen, som i sak motsvarar 12 § i den nuvarande lagen, anges hur länge beslut om åtgärder enligt 1–3 §§ gäller. Paragrafen behand- las i avsnitt 10.5.3. Enligt första stycket gäller ett beslut enligt 1 eller 2 § och längst för beslutet om utvisning. Det innebär att om ett beslut enligt 2 § meddelas efter utvisningsbeslu- tet, gäller beslutet om anmälningsskyldighet och användning av andra tvångsmedel endast under återstoden av treårsperioden, dvs. Att beslutet gäller innebär att det gäller utan hinder av att det överklagas. Som framgår av 1 § gäller dock beslutet mot utlänningen först när det har delgetts ho- nom eller henne. En motsvarande bestämmelse om beslut enligt 3 §, som kan avse såväl avvisnings- som utvisningsbeslut, finns i andra stycket. Genom paragrafen, som inte har någon motsvarighet i den nuva- rande lagen, öppnas möjlighet för Säkerhetspolisen att interimistiskt besluta om anmälningsskyldighet i samband med att myndigheten upphäver ett beslut om förvar. Paragrafen behandlas i avsnitt 10.5.9. I första stycket anges förutsättningarna för ett interimistiskt beslut om anmälningsskyldighet. Den grundläggande förutsättningen är att Säkerhetspolisen upphäver ett beslut om förvar och att det då finns rättslig grund för beslut om anmälningsskyldighet. Dessutom ska det inte finnas tid att avvakta den beslutande myndighetens ställ- ningstagande i frågan. Det är antingen eller rege- ringen som är beslutande myndighet. Ingen av dem kan som regel fatta beslut om anmälningsskyldighet . Möjligheten att besluta interimistiskt kan aktualiseras om ett förvarsbeslut måste upphävas. Det kan t.ex. vara fallet om det oväntat kommer en begä- ran från om att utvisningen ska inhiberas. Rätten för Säkerhetspolisen att besluta interimistiskt är avsedd att kunna användas i bl.a. sådana situationer. Det kan även finnas andra situa- tioner där det blir nödvändigt att med kort varsel upphäva ett för- varsbeslut om Säkerhetspolisen upptäcker att det finns verkställig- hetshinder. Däremot är möjligheten att fatta interimistiska beslut inte avsedd för situationer där det kan förutses att förvars- beslutet måste upphävas. Ett exempel på det kan vara att fristen för förvar är på väg att löpa ut. Ett interimistiskt beslut gäller omedel- bart men får verkan mot utlänningen först när beslutet har delgetts honom eller henne. Det som sägs i kommentaren till 1 § om delgiv- ning gäller även för interimistiska beslut. Ett interimistiskt beslut enligt paragrafen får enbart avse anmäl- ningsskyldighet. Det får inte förenas med förbud för utlänningen att lämna ett visst område. Endast de högsta cheferna inom får fatta interi- mistiska beslut enligt paragrafen. Det kommer att regleras i förord- ning. Ett interimistiskt beslut om anmälningsskyldighet ska uppfylla de krav som anges i 1 §. Det innebär att omfattningen av anmälnings- skyldigheten och orten där skyldigheten ska fullgöras ska anges. Säkerhetspolisen ska också ange de närmare villkoren för anmäl- ningsskyldigheten, bl.a. vilken veckodag och som utlänningen ska fullgöra skyldigheten. Ett interimistiskt beslut får inte överskrida den treårsfrist som gäller enligt 4 § respektive 7 §. Beslutet ska motiveras. När Säkerhetspolisen har fattat ett interimistiskt beslut om an- mälningsskyldighet ska enligt andra stycket beslutet anmälas skriftligen till den beslutande myndigheten. Om möjligt bör det göras som beslutet fattas eller närmast påföljande arbetsdag. En kopia av beslutet om anmälningsskyldighet och annat underlag som den beslutande myndigheten behöver för att kunna pröva behovet av anmälningsskyldighet ska överlämnas dit. Den beslutande myndigheten ska med handlingarna som under- lag pröva om anmälningsskyldigheten ska bestå. Om den be- slutande myndigheten anser att så bör vara fallet ska den fastställa beslutet. Anmälningsskyldigheten fortsätter då att gälla. Om den be- slutande myndigheten däremot konstaterar att det inte finns skäl för anmälningsskyldighet ska den upphäva Säkerhetspolisens beslut. Den beslutande myndigheten kan givetvis också besluta om änd- ringar i anmälningsskyldigheten när den prövar Säkerhetspolisens beslut, t.ex. att skyldigheten ska fullgöras oftare eller mera sällan. Sådana ändringar i fråga om anmälningsskyldigheten ska delges ut- länningen. Fortsatt anmälningsskyldighet och användning av andra tvångsmedel I paragrafen, som motsvarar 14 § första stycket i den nuvarande la- gen, regleras möjligheten att fortsätta att använda anmälningsskyl- dighet och andra tvångsmedel mot en utlänning, trots att den i 4 § angivna treårsfristen har hunnit löpa ut. Paragrafen behandlas i av- snitt 10.5.5. I de fall där ett utvisningsbeslut enligt lagen inte har kunnat verk- ställas kan det fortfarande finnas skäl att använda anmäl- ningsskyldighet och andra tvångsmedel för att kontrollera utlän- ningen. Det förutsätter dock att det när frågan aktualiseras bedöms finnas risk för att utlänningen begår eller medverkar till terrorismre- laterade brott eller brott mot säkerhet. Det ställs alltså högre krav för fortsatt användning av tvångsmedel. Tillstånd till tvångsmedelsanvändning enligt paragrafen bör kun- na meddelas i fall där en eller flera omständigheter talar för att det finns en risk för att brott av ett visst slag kommer att inträffa, trots att det inte går att konkretisera utlänningens roll i brottet eller hur risken kan komma att förverkligas. Det ska alltså göras en riskbe- dömning i det enskilda fallet. Bedömningen av risken bör ta sin ut- gångspunkt i både utlänningens avsikt och hans eller hennes förmåga att begå, främja eller medverka i sådan brottslighet som kan föran- leda utvisning enligt lagen. Det är tillräckligt att det föreligger viss sådan risk, men den behöver inte vara särskilt stor. Att det finns risk för att utlänningen begår eller medverkar i brott måste också bedömas med utgångspunkt i att de brott som det är fråga om som regel är svåra att upptäcka under planerings- och för- beredelsestadiet. Det kan därför inte ställas alltför höga krav på att Säkerhetspolisen ska kunna presentera konkreta omständigheter som stöd för sin bedömning. Säkerhetspolisen ska t.ex. inte behöva ange vilket tillvägagångssätt som kommer att användas vid ett terro- ristattentat eller vilket mål det kommer att riktas mot. I den ut- sträckning det finns information som kan belysa sådana frågor bör Säkerhetspolisen naturligtvis redovisa den. Det kan även vara svårt att precisera på vilket sätt utlänningen kan komma att stödja en ter- roristorganisation och dess planer. Det kan också vara fråga om hur andra brott mot säkerhet kan komma att förverkligas. kan även finnas flera olika omständigheter som var och en kanske inte är tillräckliga för att det ska anses finnas en risk för brott av nu aktuellt slag men som sammantaget ger en tydlig bild av risken. I kommentaren till 1 § utvecklas vad ett beslut om anmälnings- skyldighet bör innehålla. På samma sätt som beslut om anmälnings- skyldighet enligt 1 § får ett beslut enligt förevarande paragraf förenas med förbud för utlänningen att lämna ett visst område. Beslut om anmälningsskyldighet enligt denna paragraf ska, i lik- het med andra beslut om anmälningsskyldighet, delges utlänningen. Det som sägs i kommentaren till 1 § om delgivning är tillämpligt även här. Muntlig delgivning genom att beslutet avkunnas vid en för- handling kan också användas. som ett domstolsbeslut enligt denna paragraf gäller har utlänningen inte någon rätt att begära att domstolen omprövar sitt beslut. Däremot kan rättens beslut överklagas till och till . Bestämmelserna som gäller i brottmål som rör brott för vilket det inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse tillämpas vid handläggningen i dom- stol, se 8 §. Paragrafen, som motsvarar 14 § andra stycket och 15 § första stycket i den nuvarande lagen, anger vilken domstol som prövar frågor som avses i 6 § och reglerar möjligheten att fatta interimistiska beslut. Paragrafen behandlas i avsnitt 10.5.17. Som framgår av första stycket är ensam be- hörig att pröva frågor som avses i 6 §. Sådana beslut ska meddelas att gälla , längst , från den dag då beslutet ska börja till- lämpas. Om det, när har förflutit, fortfarande finns risk för att utlänningen begår eller medverkar i terrorismrelaterade brott eller annat brott mot säkerhet kan Säkerhetspolisen ansöka om fortsatt användning av tvångsmedel. Enligt andra stycket får rätten tillfälligt besluta om anmälnings- skyldighet (och förena det med förbud att lämna vistelseområdet) eller tillåta användning av tvångsmedel fram till dess att ärendet har avgjorts slutligt. Det kan t.ex. aktualiseras om rätten an- ser att ansökan behöver kompletteras i något avseende eller om rät- ten av annat skäl inte hinner fatta beslut innan ett tidigare förord- nande löper ut. Denna paragraf, som i huvudsak motsvarar 14 § tredje och fjärde styckena i den nuvarande lagen, anger vad som gäller vid domstolens prövning. Paragrafen behandlas i avsnitt 10.5.17. Huvudregeln, som anges i första stycket, är att det som är föreskri- vet i mål som rör allmänt åtal för brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse ska tillämpas, om inte lagen innehåller avvikande bestämmelser. Det innebär bl.a. att rätten ska bestå av en lagfaren domare och nämndemän och att offentlig för- svarare alltid ska förordnas om utlänningen begär det. Förfarandet vid förhandlingen kommer i princip att följa bestäm- melserna i 46 kap. . Parterna får åberopa muntlig och skriftlig bevisning med de begränsningar som följer av 35 kap. 7 §. Dessutom får enligt andra stycket skriftliga berättelser, s.k. vitt- nesattester, användas utan de begränsningar som annars gäller enligt 35 kap. 14 § . Detsamma gäller upptagningar och uppteckningar av sådana berättelser. En sådan ordning bedömdes enligt de ursprungliga förarbetena vara nödvändig med hänsyn till bl.a. källskyddet. Där framhölls också att, om det finns starka skäl, det även får godtas att vittnens identitet inte röjs (prop. 1990/91:118 s. 87). Ärenden av detta slag har ansetts kunna handläggas även om utlänningen inte är närvarande mot bakgrund av regleringen i 46 kap. 15 och 15 a §§ (jfr prop. 1990/91:118 s. 87). Det får bedömas från fall till fall om det är lämpligt med handläggning i utlänningens utevaro. Det ligger i sakens natur att handläggningen i domstol av frågor som rör kontroll av utlänningar omgärdas av sekretess.