sou · H8B356 · 2020-09-30 00:00:00 — Enligt myndighetens uppföljning finns det också ett intresse hos flera andra berörda aktörer att medverka i ett sådant nätverk. För att det ska kunna ske krävs kort- och långsiktig finansiering, styrning av samarbetspartners via regleringsbrev och möjlighet att fördela forsknings- och utvecklingsmedel. Mot denna bakgrund gav regeringen ett uppdrag att fortsatt förstärka arbetet genom att bl.a. utveckla samverkan och myndighetens verksamhet på området (Ku2019/01659/MD). Som ett resultat av detta har ett nätverk för aktörer som arbetar med frågor relaterade till medie- och informationskunnighet skapats och en plattform för kunskaps- och informationsspridning byggts upp, där både statliga och ickestatliga aktörer ingår. I arbetet omfattas insatser inom olika myndigheter, kommittéer, skolväsende, biblioteksväsende, folkbildningen och det civila samhället. Kommittén anser att det är viktigt att det samverkansuppdrag som genomför inte blir en kortsiktig satsning utan att nätverket får en mer permanent karaktär. I instruktionen till bör det därför framgå att myndigheten har ansvar för att underhålla en samverkansstruktur för arbetet med medie- och informationskunnighet. Det är också av stor betydelse att alla relevanta aktörer medverkar och det kan därför vara nödvändigt att för- Kommitténs bedömningar om det framtida arbetet tydliga vilka aktörer som bör ingå i en samverkansstruktur. Samverkan kring insatser för medie- och informationskunnighet bör vara en del av den bredare strategin för stärkt motståndskraft. Statens medieråds roll bör förtydligas Statens medieråds arbete med medie- och informationskunnighet utgår ifrån deras myndighetsinstruktion där det framgår att de ska verka för att stärka barn och unga som medvetna medieanvändare och skydda dem från skadlig mediepåverkan (2010:1923). Arbetet utgår även från de specifika uppdrag om medie- och informationskunnighet som regeringen gett till myndigheten. Sammantaget är dock instruktionen inte särskilt tydlig utan måste tolkas, vilket också framgår av Statskontorets myndighetsanalys (Statskontoret 2018b). För att stärka upp arbetet med medie- och informationskunnighet och utveckla Statens medieråds roll som expertmyndighet bör instruktionen förtydligas med en explicit skrivning om att myndigheten ska verka för att möjliggöra samverkan, sprida kunskap om och stärka arbetet med medie- och informationskunnighet. Fler målgrupper behöver nås av arbetet Det arbete som görs med medie- och informationskunnighet har i huvudsak barn och unga som målgrupp. Detta kan delvis förklaras av att medie- och informationskunnighet är en del av den kunskap som förmedlas genom skolan och att barn och unga anses vara en målgrupp som är särskilt utsatt. Målgruppen för Statens medieråds arbete är enligt instruktionen barn och unga. Kommittén anser att denna inriktning är för snäv och har lett till att andra viktiga målgrupper inte nåtts av arbetet med medie- och informationskunnighet. Det finns ett behov av att bredda arbetet så att det når ut brett i den vuxna befolkningen och i synnerhet till äldre och personer med begränsad erfarenhet av det svenska skolväsendet. Denna slutsats drogs även i Nordicoms rapport där de menar att ett ökat antal insatser riktats mot en äldre befolkning , bl.a. genom biblioteken, men att omvärldsläget med påverkansoperationer mot val och förekomsten av desinformation i medieflödet aktualiserar behoven av att ytterligare bredda arbetet (Nordicom 2018). Kommitténs bedömningar om det framtida arbetet För att en breddning ska få genomslag bör instruktionen för enligt kommittén utvecklas så att den inte avgränsas till enbart barn och unga. Enligt har myndigheten genom sina olika uppdrag operationaliserat instruktionen och detta har inneburit att den vuxna befolkningen redan kan sägas utgöra en målgrupp. Däremot menar myndigheten att en ny instruktion som också omfattar vuxna målgrupper skulle underlätta och ge mandat för myndighetens samverkansarbete (2019d). Det finns dock flera utmaningar med att nå vuxna. Insatser som riktas mot unga i skolåldern kan vara en del av den obligatoriska skolgången medan äldre målgrupper ofta befinner sig i sammanhang där insatserna inte lika enkelt blir tillgängliga. Eftersom det är fråga om frivillighet kan insatserna också mötas av ointresse och om insatserna uppfattas som försök till politisk påverkan kan de t.o.m. ge motsatt effekt. Det är därför viktigt att material tas fram som är anpassat för olika målgrupper. Ett arbete med innovativa metoder kan behöva genomföras. Det kan handla om material som är tillgängligt, enkelt att använda och som tar upp frågor som framstår som relevanta för olika målgrupper. Statens medieråds förutsättningar att på egen hand nå ut brett i befolkningen är begränsade och därför är det betydelsefullt att involvera andra relevanta myndigheter och organisationer. Även kommuner och regioner liksom nyhetsmedier bör göras mer delaktiga i arbetet. Det civila samhället har också ofta bättre förutsättningar att nå ut med frivilliga folkbildningsinsatser än vad myndigheter har. Som oberoende aktörer kan det civila samhällets organisationer bidra med kreativ och mobiliserande kraft och genomföra insatser i sammanhang där människor naturligt befinner sig. Mot denna bakgrund bör fackförbund, trossamfund, idrottsrörelsen, folkbildningen, pensionärsföreningar och andra delar av föreningslivet ges en framträdande roll i arbetet för att nå ut brett i samhället. Kommitténs bedömningar om det framtida arbetet 6.3.3Utvecklingsområden när det gäller skolans och vuxenutbildningens arbete med medie- och informationskunnighet Kommitténs bedömning: För att stärka skolans och vuxenutbildningens bidrag till ökad medie- och informationskunnighet bör bl.a. –undervisningen när det gäller digitala medier utvecklas, –en förstärkt kompetensutveckling för lärare och personal inom skolbiblioteken genomföras, –skolbiblioteken som en pedagogisk resurs i skolans undervisning med medie- och informationskunnighet stärkas och, –tillgången till biblioteksservice inom vuxenutbildningen utökas. Skolan spelar en nyckelroll för att systematiskt och förmedla medie- och informationskunnighet till alla barn och unga i . Medie- och informationskunnighet är i huvudsak väl representerat i skolans styrdokument, om än beskrivet med andra begrepp och utgångpunkter. har Skolinspektionen pekat på väsentliga brister i undervisningen om källkritiskt förhållningssätt när det gäller digitala medier, sökkritik samt kritisk granskning av bild och rörlig bild (Skolinspektionen 2018a). Med tanke på hur stor del av innehållet i digitala medier som består av bild och rörlig bild konstaterar Skolinspektionen att dessa brister riskerar att lämna eleverna utan tillräckliga kunskaper för att kunna värdera den information som de möter i digitala medier. Kommitténs bedömning är också att spelkunnighet, som en del av medie- och informationskunnighet, ofta saknas i undervisning och material. Även skolbiblioteken har en mycket viktig funktion för att bidra till elevernas medie- och informationskunnighet. Skolinspektionen har pekat på att skolbibliotekens uppdrag i relation till digital kompetens och ett källkritiskt förhållningssätt inte alltid genomförs och att det riskerar att försvåra för eleverna att utvecklas till aktiva samhällsmedborgare som kan värna om ett demokratiskt samhälle (Skolinspektionen 2018b). De två vanligast förekommande utvecklingsområdena i den granskningsrapport som togs fram om arbete med källkritiskt förhållningsätt var lärarnas kompe- Kommitténs bedömningar om det framtida arbetet tens och samverkan mellan lärare och annan relevant personal, exempelvis skolbibliotekarier (Skolinspektionen 2018a). För att skolan på ett mer effektivt sätt ska kunna bidra till stärkt medie- och informationskunnighet är det kommitténs bedömning att undervisningen behöver utvecklas inom de områden som nämns ovan. Med vägledning från Skolinspektionens iakttagelser finns det behov av fortsatt kompetensutveckling för lärare och personal inom skolbibliotek, främst när det handlar om digitala medier, sökkritik, spelkunnighet samt kritisk granskning av bild och rörlig bild. För att på ett bättre sätt än förverkliga skolans uppdrag på detta område behövs även stärkta skolbibliotek med tillgång till kompetent och utbildad personal som kan utgöra en pedagogisk resurs i skolans arbete med medie- och informationskunnighet liksom en mer utvecklad samverkan i undervisningen mellan lärare och personal vid skolbiblioteken. I förslaget till nationell biblioteksstrategi lyfts betydelsen av förstärkt tillgång till biblioteksservice inom vuxenutbildningen fram som ett utvecklingsområde (2019). Kommittén instämmer i den bedömningen och menar att betydelsen av förstärkt tillgång till biblioteksservice inom vuxenutbildningen understryks av att den sammantaget omfattar en stor grupp elever. Det potentiella genomslaget för en mer välutvecklad biblioteksverksamhet inom vuxenutbildningen är därför stort. Det har också särskild betydelse eftersom vuxenutbildningen når många nyanlända som ofta inte har tidigare erfarenhet av det svenska skolsystemet eller de svenska folkbibliotekens verksamhet. Kommitténs bedömning: Ett arbete för att stärka kunskapen om desinformation, propaganda och näthat liksom om metoder för medie- och informationskunnighet och stärkt motståndskraft behöver genomföras. Det krävs en ständig utveckling av kunskap om hur desinformation, propaganda och näthat fungerar och vilka motåtgärder som är effektiva. Kommittén har i avsnitt 5.7 redogjort för olika material och metoder och vissa utvecklingsbehov. Det är viktigt att de olika metoder Kommitténs bedömningar om det framtida arbetet som används av olika aktörer och mot olika målgrupper fortlöpande studeras och utvärderas. Det är oklart vilken effekt olika metoder har för olika målgrupper. Forskning och kunskapsutveckling på området är därför av stor betydelse och bör bedrivas utifrån ett tvärvetenskapligt perspektiv (jfr Huguet m.fl. 2019). När det gäller insatser med medie- och informationskunnighet och stärkt motståndskraft har exempelvis , , Brå och MSB viktiga roller i att verka för fortsatt kunskapsutveckling, särskilt när det gäller studier av vilka insatser som ger effekt. Följeforskning och effektutvärdering bör också planeras och ges finansiering när nya insatser påbörjas. Det kan också finnas behov av innovativa metoder, i synnerhet när det handlar om att nå ut till nya målgrupper. Forskning om desinformation, propaganda och näthat liksom erfarenheter från arbete med medie- och informationskunnighet och andra motståndsstärkande insatser bör samlas och göras tillgängliga. Det arbete med en kunskapsplattform som genomför på uppdrag av regeringen kan i sammanhanget vara värdefullt. Genom plattformen kan olika material göras tillgängliga brett och presenteras på ett användarvänligt sätt. Eftersom det är ett flertal aktörer som arbetar med medie- och informationskunnighet och annan verksamhet som har betydelse för stärkt motståndskraft mot desinformation, propaganda och näthat finns det ett värde i att kartläggningar görs med viss regelbundenhet. Enligt de ändringar som gjorts av EU:s s.k. AV-direktiv ska också medlemsstaterna och därefter rapportera till kommissionen om vilka åtgärder som vidtas för att utveckla medie- och informationskunnighet. I propositionen En moderniserad radio- och tv-lag görs bedömningen att bör få i uppgift att kartlägga och till regeringen redovisa åtgärder som vidtagits för att främja medie- och informationskunnigheten (prop. 2019/20:168). I samverkan med andra myndigheter skulle en sådan kartläggning kunna breddas för att även omfatta insatser som i en bredare mening syftar till att stärka motståndskraften mot desinformation, propaganda och näthat. Kommitténs bedömningar om det framtida arbetet 6.3.5Ett särskilt arbete med att motverka näthat Kommitténs bedömning: Särskilda åtgärder krävs för att motverka näthat, såsom stöd till förtroendevalda och andra yrkesgrupper som utsätts liksom ett stöd till organisationer inom det civila samhället som arbetar med näthat. Hat och hot som riktas mot förtroendevalda, journalister och andra personer som deltar i det offentliga samtalet hotar demokratins funktionssätt och är en utmaning mot det öppna samhället, vilket närmare beskrivs i avsnitt 4.4.4 och 6.2.2. Näthatet kan bidra till att bryta ner tilltron till beslutsfattande församlingar – regering, riksdag och fullmäktige – liksom tilltron till myndigheter och nyhetsmedier. Det kan även påverka den mellanmänskliga tilliten i samhället negativt. När hot och hat normaliseras eller ses som en given konsekvens av att sticka ut eller dela sina åsikter blir näthatet som ett lågintensivt gift i samhället. Ett sådant gift kan bli ett allvarligt hot mot demokratin eftersom det kan tysta röster i det offentliga rummet och i förlängningen undergräva den fria åsiktsbildningen. Näthatet kan också bidra till att polariseringen i samhället fördjupas, vilket i sin tur påverkar förutsättningarna för det demokratiska samtalet och innebär ökad sårbarhet inför informationspåverkan från främmande makt och andra antagonistiska aktörer. Insatser för stärkt medie- och informationskunnighet kan vara ett sätt att förebygga näthat. Personer som har god medie- och informationskunnighet kan ha bättre förutsättningar att kritiskt granska information som sprids och därmed bli mindre mottagliga för olika splittrande och agiterande budskap, vilka i sig kan ge upphov till näthat. Medie- och informationskunnighet kan också handla om hur ett respektfullt samtal kan föras på nätet. Särskilda insatser behöver göras för att förebygga näthat bland unga, vilka är en grupp som är betydligt mer utsatta än vuxna i allmänhet. Näthatet är dock en demokratiutmaning som också kräver andra åtgärder än sådana som riktas till enskilda individer. En del av hatet och hoten som uttrycks över nätet är brottsliga och ska i första hand motverkas av rättsväsendet. Sammantaget anser kommittén att särskilda åtgärder bör vidtas för att stärka samhällets motståndskraft mot näthat. Kommitténs bedömningar om det framtida arbetet Stöd till förtroendevalda som utsätts för näthat Förtroendevalda och företrädare för riksdagspartierna som kommittén varit i kontakt med vittnar om att näthatet är omfattande och allvarligt. Vissa företrädare menar också att det finns en brist på kunskap om vad som är brottsligt och vart enskilda förtroendevalda bör vända sig för att söka hjälp om de utsatts. Många förtroendevalda känner inte till vilket stöd de kan få från sitt eget parti, från kommunen eller regionen. En liknande bild framkommer i Brås , enligt vilken var fjärde förtroendevald inte känner till om kommunen eller regionen har en handlingsplan och var femte känner inte till om det finns en säkerhetsansvarig de kan vända sig till (Brå 2019a). Bristen på kunskap visar att det finns ett behov av ett förstärkt arbete för att stödja förtroendevalda i kommuner och regioner. En- ligt SKR:s , hat och våld mot förtroendevalda har de flesta kommuner och regioner ett system med styrande dokument för att omhänderta hot, hat och våld mot förtroendevalda. Däremot tydliggör de styrande dokumenteten sällan ansvaret för de förtroendevaldas trygghet och säkerhet (SKL 2019b). SKR har också i tidigare kartläggningar framhävt behovet av att förtydliga ansvarsfördelningen mellan kommun, region och de politiska partierna när det gäller att hantera hot och hat mot förtroendevalda (SKL 2014). Arbetet med att stödja förtroendevalda som utsätts för hot och hat försvåras vidare av att frågan om arbetsmiljöansvaret är otydligt. Denna fråga belystes av Demokratiutredning, som föreslog att det av kommunallagen bör framgå att kommunen eller regionen ska verka för att de förtroendevalda ska kunna fullgöra sina uppdrag under trygga och säkra former (SOU 2016:05). Därutöver rekommenderade utredningen att samtliga kommuner och regioner utser en säkerhetsansvarig som är kontaktperson för de förtroendevalda som utsätts för hot, våld och trakasserier. Kommunerna och regionerna skulle bl.a. förmedla information och ge praktiskt stöd till förtroendevalda som utsätts, ansvara för förebyggande åtgärder, såsom utbildning, upprättande av handlingsplaner och rutiner för att hantera inträffade händelser, samt för att samverka med polis och de politiska partierna när det handlar om otillbörlig påverkan och trakasserier mot förtroendevalda (a.a.). Kommitténs bedömningar om det framtida arbetet Det finns mycket som tyder på att arbetet för att se till att förtroendevalda kan fullgöra sina uppdrag under trygga och säkra former har förstärkts . Av de återkommande undersökningar som Brå genomfört framgår att kunskapen om kommunens eller regionens trygghetsarbete har ökat bland förtroendevalda . Många kommuner har tillsatt en säkerhetsansvarig och ett förebyggande arbete bedrivs. SKR bidrar också med kunskaps- och metodstöd till kommuner och regioner. Problem som bristande kunskap om vad som är brottsligt, oklar ansvarsfördelning och bristande samverkan kvarstår dock fortfarande. Det stöd som utsatta förtroendevalda kan ta del av skiljer sig alltjämt mellan olika kommuner och olika politiska partier, vilket framgår av kommitténs samtal med förtroendevalda på olika nivåer. Enligt Brå var det dock enbart av de utsatta som kände ett ganska stort eller mycket stort behov av stöd eller hjälp. Var femte av dessa uppgav däremot att de inte fått något stöd alls medan två av fem sa att de fått lite stöd (Brå 2019a). Sammantaget finns ett behov av ett fortsatt förebyggande och stödjande arbete i kommuner och regioner. Stöd bör ges för att höja kunskapen bland förtroendevalda, men också för att kommuner och regioner ska kunna få förutsättningar att bedriva ett operativt arbete. Särskilda insatser kan behövas för att motverka det hat och hot som förtroendevalda kvinnor och förtroendevalda med utländsk bakgrund utsätts för. Det kan också finnas skäl att överväga huruvida frågan om kommunerna och regionernas arbetsmiljöansvar för förtroendevalda bör förtydligas i linje med det förslag som Demokratiutredning lämnade. Stöd till andra yrkesgrupper som utsätts för näthat Det hat och hot som uttrycks över nätet drabbar i huvudsak personer som aktivt deltar i det offentliga samtalet. Det gäller, utöver förtroendevalda, i synnerhet journalister och opinionsbildare. Hat uttrycks ofta i samband med frågor som uppfattas som politiskt känsliga såsom jämställdhet/feminism, diskriminering, religion, rasism, integration/migration/invandring och klimat/miljö. Även kulturarbetare, forskare och personer som arbetar inom rättsväsendet, viss statlig Kommitténs bedömningar om det framtida arbetet och liksom företrädare för det civila samhället är drabbade. Vissa av dessa yrkesgrupper arbetar för resursstarka myndigheter och organisationer som kan ge stöd till de som utsätts. Arbetsgivaren har skyldighet att hantera och förebygga hot och våld mot de anställda. En stor del av de som är verksamma som journalister, opinionsbildare och kulturarbetare arbetar dock som egenföretagare eller frilansare. De har sämre förutsättningar att ta ansvar för sin arbetsmiljö och bedriva ett kontinuerligt säkerhets- och trygghetsarbete än vad exempelvis myndigheter och stora medieföretag har. Ansvarsförhållandena är ofta otydliga mellan uppdragsgivare och uppdragstagare. Många journalister, opinionsbildare och kulturarbetare kan dessutom bli ekonomiskt drabbade om hatet och hotet leder till att de inte kan fortsätta sin verksamhet. Det är av stor betydelse att journalister, opinionsbildare och kulturarbetare liksom andra drabbade yrkesgrupper kan verka under trygga och säkra former. Om de utsätts för hat och hot bör de kunna ta del av stöd och hjälp. Berörda arbetsgivare, fackförbund och intresseorganisationer som företräder dessa yrkesgrupper bör också genomföra stödjande insatser såsom kompetensutveckling och rådgivning. Ytterligare kunskap kan behövas för att klargöra omfattningen av näthatet mot olika yrkesgrupper och vad som kan göras för att stödja dem. Ingen som i sin yrkesutövning eller sitt demokratiska engagemang utsätts för näthat ska behöva uppleva att det offentliga lämnar dem utan stöd. Stöd till det civila samhället Flera civilsamhällsorganisationer arbetar för att förebygga och motverka näthat, vilket redogörs för i avsnitt 5.3. Detta arbete omfattar bl.a. att sprida medvetenhet och kunskap om näthat, vara närvarande på nätet för att rapportera och bemöta hat samt att stödja personer som utsätts. kan det civila samhällets företrädare vara utsatta för hat och hot. Det finns mot den bakgrunden skäl att fortsatt stödja det arbete som bedrivs av organisationer inom det civila samhället. fördelar exempelvis Myndigheten för ungdoms- och civilsamhällsfrågor statsbidrag för insatser som motverkar hot och hat i det offentliga Kommitténs bedömningar om det framtida arbetet samtalet (2018:32). gör civilsamhällsorganisationer insatser som det offentliga främst bör ansvara för, t.ex. stöd till utsatta att anmäla. Det är viktigt att dessa insatser kompletterar och inte ersätter verksamheter som bör utföras av statliga myndigheter eller rättsväsendet. 6.3.6Rättsväsendets åtgärder mot näthat Kommitténs bedömning: En översyn kan behöva göras för att identifiera vilka delar av rättskedjan som behöver utvecklas och effektiviseras för att motverka näthatet. Förtroendevalda, journalister, opinionsbildare och andra aktörer som kommittén varit i kontakt med ger uttryck för en känsla av att det är för enkelt att komma undan med brottsliga kränkningar som sker via internet. Detta är också en uppfattning som återges i kommitténs antologi Det demokratiska samtalet i en digital tid. Anmälningsbenägenheten när det gäller näthat är dessutom låg. När det gäller hot och påhopp mot förtroendevalda på sociala medier var det enbart av händelserna 2018 som polisanmäldes. Det vanligaste skälet som utsatta uppger för att inte göra någon anmälan är att de inte tror att en polisanmälan ska leda till något (Brå 2019a). Uppfattningen om att en anmälan inte leder till åtal är också utbredd bland journalister. Bland journalister är det färre än var tredje som vidtar någon åtgärd efter att de utsatts för hot och hat och av dessa är det som polisanmäler. Anmälningsbenägenheten har också minskat (JMG 2019). Många av de som kommittén mött lyfter även att det straffrättsliga skyddet är för svagt och att straffvärdet är lågt. Även juridikprofessorn argumenterar i en text i kommitténs antologi Det demokratiska samtalet i en digital tid för att det straffrättsliga skyddet för demokratiskadliga hot och kränkningar är för svagt och att de bör kunna ses som angrepp på såväl den enskilda individen som på samhället och det allmännas intresse. Upprepade dödshot mot offentliga opinionsbildare borde leda till strängare åtgärder än dagsböter eller ett antal timmars samhällstjänst (2020). Sexistiskt näthat som riktas mot kvinnor har jämförts med våld mot kvinnor eftersom det på liknande sätt bl.a. skapar rädsla, tystar och hämmar Kommitténs bedömningar om det framtida arbetet Argument har också framförts för att den särskilda straffskärpningsbestämmelsen i gällande hatbrott även bör omfatta kön (Bladini 2017). Ett arbete för att se över lagstiftning som har betydelse för näthat har gjorts . Straffbestämmelserna om olaga hot, ofredande, grovt förtal och förolämpning har förtydligats och moderniserats. Vidare har skyddet för den personliga integriteten stärkts genom att b.la. spridning av vissa slags bilder eller andra uppgifter straffbeläggs (prop. 2016/17:222). En straffskärpning har införts för olaga hot mot förtroendevalda (prop. 2018/19:154). En utredning har också tillsatts för att se över det straffrättsliga skyddet för journalister och andra personer som på ett jämförbart sätt utövar sin yttrandefrihet.