sou · H8B361 · 2020-11-05 00:00:00 — Se vidare följande webbplats: 1699643/d2b08b75-601f-4de3-ba36-ad674cdc0d46/%20Report%20on%20Covered %20Bonds %20%28EBA-Op-2016-23%29.pdf?retry=1. Konsekvenser av utredningens förslag hanget en låg siffra då den utgör cirka en procent av den totala mängden bostadskrediter i emittentinstitutens säkerhetsmassor. Det kan också noteras att en höjning av de tillåtna belåningsgraderna enligt LUSO inte nödvändigtvis leder till att emittentinstituten inkluderar de andelar av krediterna där säkerhetens värde motsvaras av den högre belåningsgraden för bostadskrediter i sina säkerhets- massor, trots det finns rättsliga förutsättningar för göra det (se även avsnitt 9.4 vad gäller emittentinstitutens olika strategier för att inkludera krediter i säkerhetsmassan). Utredningen bedömer därför att de direkta konsekvenserna är små och att riskprofilen för säker- hetsmassan inte förändras på något påtagligt sätt. Visserligen kan ändringen av belåningsgraderna medföra en marginellt ökad risk för investerarna, men höjningen av kravet på minsta övervärde från stärker å andra sidan investerarskyddet (jfr artikel 129.1 f i tillsynsförordningen enligt vilken en högre belåningsgrad för kom- mersiella fastighetskrediter tillåts om det finns ett högre övervärde). Något som skulle kunna påverka belåningsgraderna utan att det sker några förändringar avseende vare sig kreditgivare (emittent- institut) eller kredittagare är om fastighetspriserna skulle falla markant t.ex. vid finansiell stress. Då skulle belåningsgraderna öka för enskilda krediter pga. lägre värden på underliggande säkerheter. Det skulle kunna innebära att andelen krediter i intervallet 75–ökar. För emittentinstituten skulle det kunna innebära att andelen av krediterna i det högre intervallet fortsatt skulle kunna utgöra en del av säkerhetsmassan, vilket inte skulle vara fallet enligt dagens bestämmelser. Detta ökar med andra ord institutens möjlighet att hantera ett prisfall. För investerarna skulle det å andra sidan kunna innebära en negativ påverkan på investerarskyddet. Utredningen gör bedömningen att de sammantagna effekterna ändå är små eftersom volymerna i sammanhanget är små och att utredningen lägger fram förslag som har en motverkande effekt (se nedan under rubriken och höjningen av kraven på övervärde). Ändringen av belåningsgraden för kommersiella fastighetskrediter Utredningen föreslår också att den högsta tillåtna belåningsgraden för kommersiella krediter höjs från till , förutsatt att det faktiska övervärdet är (se avsnitt 7.4.12). Konsekvenser av utredningens förslag övervärdet inte är gäller belåningsgraden på . Det är samma som , förutom för krediter som har lämnats mot inteckning i fastigheter avsedda för jordbruksändamål. De får ingå till . Eftersom kommersiella krediter med belåningsgrader mellan och inte får med- räknas i säkerhetsmassan , utom såvitt gäller jordbrukskrediter, har vissa av emittentinstituten inte några uppgifter om hur stora volymer av sådana krediter som finns i intervallet 60–. rapporterade emittentinstituten kommer- siella krediter om sammanlagt i säkerhets- massan, vilket motsvarar av emittentinstitutens säkerhetsmassor (se tabell 16.2). Av emittentinstitutens rapporter i HTT-mallarna framgår bland annat den information som samman- fattas i tabell 16.2. Tabell 16.2 Säkerhetsmassa, kommersiella krediter och faktiskt övervärde Obligationer (publ) Källa: Harmonised Transparency Template (HTT) på institutens respektive webbplats. Konsekvenser av utredningens förslag Som tabellen visar har tre emittentinstitut krediter som har lämnats mot säkerhet i kommersiella fastigheter7 i säkerhetsmassan. Av samma rapportering framgår att av de kom- mersiella krediterna återfinns i belåningsgraderna 50–. Inga sådana krediter finns inom belåningsgraderna 60–. Om samma antagande tillämpas för kommersiella krediter som ovan för bostadskrediter, dvs. att samma eller en lägre volym krediter åter- finns i det högre intervallet av belåningsgrader som i intervallet under, skulle denna volym sammanlagt uppgå till maximalt för . Detta är i samman- hanget små belopp. Som tabell 16.2 visar är det emittentinstitut som har störst andel kommersiella krediter i säkerhetsmassan. Trots att krediter med belåningsgrader är möjligt att inkludera i säkerhetsmassan för jordbrukskrediter enligt LUSO fanns inga sådana krediter i det övre intervallet, 60–. Det tyder på att den nuvarande begränsningen i LUSO inte är den av- görande faktorn för instituten. Det är snarare affärsmässiga över- väganden som är avgörande. Förslaget att höja belåningsgraderna torde därför, enligt utred- ningens bedömning, inte automatiskt leda till att emittentinstitut ökar andelen kommersiella krediter i säkerhetsmassan. Inte heller skulle en sänkning till 60 procents belåningsgrad för jordbruks- krediter automatiskt innebära att en mindre andel sådana tillgångar inkluderades i säkerhetsmassan. Utredningen bedömer sammantaget att förändringen av tillåtna belåningsgrader i LUSO för kommersiella krediter, inklusive krediter med säkerhet i egendom som är avsedd för jord- eller skogs- bruksändamål, inte torde leda till att emittentinstituten i större om- fattning förändrar sammansättningen av säkerhetsmassan. Därmed ser utredningen inte några direkta konsekvenser av förslaget. Däremot kommer det att finnas rättsliga förutsättningar enligt LUSO för att utöka andelen säkerheter i kommersiella krediter från till , förutsatt att övervärdet är . Det innebär att emittentinstitut som väljer att ha en högre riskprofil med högre belåningsgrader får kompensera detta med ett högre övervärde. 7I kategorin kommersiella fastigheter som utgör säkerhet för krediter av nu aktuellt slag ingår bland annat vissa fastigheter som är avsedda för jord- eller skogsbruksändamål. Konsekvenser av utredningens förslag Som beskrivs i avsnitt 9.4 behöver inte emittentinstitut inkludera alla godtagbara tillgångar som uppfyller villkoren i LUSO i säker- hetsmassan. Det institut som har ett övervärde (se tabell 16.2) om inkluderar exempelvis inte alla godtagbara krediter. Där- med är sifforna om övervärden inte helt jämförbara. Tabellen visar således inte hela det övervärde som skulle kunna finnas hos institutet om alla godtagbara krediter inkluderades. Utöver detta har det institut i tabellen som har lägst övervärde inte några kommersiella krediter i säkerhetsmassan. varierade emittentinstitutens övervärden mellan och enligt publicerade NTT- och HTT-rapporter (se avsnitt 9.4).8 Det institut som hade lägst övervärde har, som framgår ovan, inte inkluderat alla godtag- bara krediter i säkerhetsmassan. Det näst lägsta övervärdet för något institut är . Utredningen bedömer därmed att kravet på ett övervärde om för kommersiella fastighetskrediter gällande belånings- grader mellan 60–inte är begränsande i praktiken. För- slaget torde således inte få några nämnvärda effekter. Ett annat av utredningens förslag är att reglerna kring tillgångar i form av offentliga krediter harmoniseras med tillsynsförordningen framför allt gällande motpartskretsen (avsnitt 7.4.2). Utredningen menar att en sådan harmonisering är motiverad trots att det utvidgar kretsen tillåtna offentliga krediter jämfört med LUSO , t.ex. till multilaterala utvecklingsbanker. Utredningen bedömer att förslaget inte torde innebära någon utökad risk för investerare i säkerställda obligationer eftersom offentliga krediter kan ingå i säkerhetsmassan utan säkerhet eftersom låntagarna (motparterna) anses särskilt säkra (avsnitt 7.4.2). utgjordes endast cirka en procent av de svenska emittentinstitutens säkerhetsmassor av offentliga krediter. Denna andel har även tidigare varit låg (se figur 16.1). 8Utredningen har inhämtat data från två kvartal (andra och fjärde kvartalen) –2019. Uppgifterna avser de perioder för vilka övervärde har rapporterats för varje emittentinstitut. Konsekvenser av utredningens förslag Figur 16.1 Typ av krediter i emittentinstitutens säkerhetsmassor Källa: sammanställning av uppgifter från emittentinstitutens HTT-mallar. Även om andelen offentliga krediter skulle öka, bedömer utred- ningen att sådana krediter inte behöver leda till en högre risk- exponering än t.ex. om motparten hade varit ett annat kreditinstitut. Anledningen är att offentliga motparter generellt anses vara förenade med en lägre kreditrisk än kreditinstitut, vilket bland annat framgår av hur krediter till sådana motparter regleras i tillsyns- förordningen. Exponeringar mot kreditinstitut – en ny kategori av tillgångar Utredningen föreslår även att en ny kategori av tillgångar, expo- neringar mot kreditinstitut, får ingå i säkerhetsmassan. Begräns- ningsreglerna för denna kategori införs för att harmonisera LUSO med tillsynsförordningen som utredningen föreslår att bestämmelserna om fyllnadssäkerheter i LUSO upphävs. Utred- ningen bedömer att det i kategorin exponeringar mot kreditinstitut får ingå alla slags exponeringar mot kreditinstitut som uppfyller kraven för kreditkvalitetssteg 1 eller 2. I praktiken utgörs dock dessa till största delen av derivatkontrakt enligt vilka ett kreditinstitut är Konsekvenser av utredningens förslag motpart, värdepapper för vilka kreditinstitut är utgivare och insätt- ningar hos ett annat kreditinstitut (se även avsnitt 7.4.6). I LUSO finns det ett bemyndigande att meddela föreskrifter om villkoren för derivatavtal, vilket också har gjort (se avsnitt 7.2.6). Utredningen bedömer att det inte föreligger någon större skillnad mellan bestämmelserna gällande derivatkontrakt i tillsynsförordningen och gällande rätt, frånsett begränsningsreglerna i tillsynsförordningen (se nedan). Av föreskrifter framgår lägsta tillåtna kreditvärdering för en motpart i ett derivatavtal, vilket i stort mot- svarar kreditkvalitetssteg 2. Det är även detta kreditkvalitetssteg, tillsammans med kreditkvalitetssteg 1, som enligt den nya lydelsen av tillsynsförordningen krävs för förmånlig behandling ur kapital- kravs- och riskviktshänseende utan att något undantag behöver tillämpas (se avsnitt 7.3.5). föreskrifter ger även utrymme för att god- känna derivatavtal med motparter som inte uppfyller övriga krav i föreskrifterna om det finns särskilda skäl. Denna bestämmelse skulle för derivatavtal delvis kunna jämföras med den möjlighet till undan- tag som utredningen föreslår avseende krav för exponeringar mot kreditinstitut som endast uppfyller kraven för kreditkvalitetssteg 3. Dessa kan enligt utredningens förslag tillåtas förutsatt att det finns särskilda skäl och med anledning därav har gett sitt medgivande (avsnitt 7.4.6). Utredningen bedömer således att det inte finns någon större skillnad i sak mellan bestämmelserna om derivatavtal i svensk rätt respektive tillsynsförordningen, oaktat begränsningsreglerna. Den föreslagna ändringen i LUSO innebär dock att bestämmelserna införs i lag i stället för i föreskrifter. Enligt den nu gällande lydelsen av LUSO får emittentinstituten inte räkna kortfristig inlåning hos ett kreditinstitut som en tillgång i säkerhetsmassan om inte har medgett undantag (3 kap. 2 § andra stycket 1 och 3). Enligt utredningens förslag kom- mer emittentinstitut kunna ha exponeringar mot kreditinstitut i form av kortfristig inlåning hos motparter i kreditkvalitetsstegen 1 och 2, utan att något undantag krävs. Om motparten däremot är ett kreditinstitut inom kreditkvalitetssteg 3, kommer emittentinstitutet att behöva ett medgivande från för att en sådan exponering ska tillåtas att ingå i säkerhetsmassan. Att kunna ha kort- Konsekvenser av utredningens förslag fristig inlåning i säkerhetsmassan är således en utvidgning av kretsen av tillåtna tillgångar i svensk rätt. Utredningen menar att denna förändring kommer att underlätta likviditetshanteringen för emittentinstitut genom att godtagbara tillgångar för beräkningen av både matchningskrav och det nya kravet på en likviditetsbuffert delvis kan hanteras via insättningar i ett annat kreditinstitut. Det innebär att ett emittentinstitut inte alltid behöver köpa värdepapper om det behöver utöka de godtagbara likvida till- gångarna i säkerhetsmassan. En sådan ändring underlättar för alla emittentinstitut, oavsett om de tillhör en koncerngemenskap eller inte. I sammanhanget bör man dock komma ihåg att det finns expo- neringsbegränsningar för kreditinstitut i artikel 129.1a i tillsynförord- ningen att förhålla sig till. Utredningens förslag att det ska krävas särskilda skäl och ett med- givande från vad gäller motparter som endast upp- fyller kraven för kreditkvalitetssteg 3 begränsar emittentinstitutens möjlighet att höja risknivån i säkerhetsmassan. Detta är positivt för investerarskyddet. Upphävandet av bestämmelserna om fyllnadssäkerheter Bestämmelserna om fyllnadssäkerheter i den nu gällande lydelsen av LUSO avser bland annat innehav av värdepapper för vilka kredit- institut är utgivare. Utredningen föreslår att dessa bestämmelser upphävs, men att en ny kategori av godtagbara tillgångar i LUSO, exponeringar mot kreditinstitut, införs (se ovan). Detta medför att den tidigare begränsningen för fyllnadssäkerheter i LUSO, av säkerhetsmassan som huvudregel, ersätts av begränsningsregler i tillsynsförordningen om, förenklat uttryckt, högst av utestående säkerställda obligationer. Begränsningsreglerna i LUSO respektive tillsynsförordningen är inte helt jämförbara. Den ena regeln är uttryckt som en andel relativt säkerhetsmassan och den andra regeln relativt nominellt belopp av utestående säkerställda obligationer. Tillämpningen av regeln kan således leda till olika utfall beroende på bland annat säkerhetsmassans övervärde. Enligt LUSO omfattas endast fyllnadssäkerheterna av begränsningsregler. Enligt tillsynsförordningen omfattas alla exponeringar mot kreditinstitut. Konsekvenser av utredningens förslag Införandet av kategorin exponeringar mot kreditinstitut i LUSO innebär enligt utredningens bedömning både lättnader och striktare bestämmelser i olika avseenden, som beskrivs ovan. De nya bestäm- melserna utgör också lättnader såtillvida att det inte behövs något beslut om undantag från för att emittent- institutet ska få ingå avtal med andra kreditinstitut gällande till- gångar som kan ingå säkerhetsmassan. Begränsningsregeln för den nya kategorin är striktare såtillvida att den tillämpas för alla exponeringar mot kreditinstitut, däribland derivatkontrakt (avsnitt 7.4.6). I LUSO finns det inte någon sådan begränsning för derivatkontrakt och därmed inte heller någon begränsning för motparter som är kreditinstitut. Som framgår i avsnitt 7.4.6 anser utredningen att det är netto- exponeringsbeloppet i derivatkontraktet, efter beaktande av erhållna marginalsäkerheter, som ska tas med vid beräkningen av exponeringen mot kreditinstitutet i ett derivatkontrakt. Exponeringsbelopp i derivatkontrakt varierar , men om hänsyn tas till netto- exponeringsbeloppet efter beaktande av erhållna marginalsäkerheter bör ett sådant exponeringsbelopp endast utgöra en begränsad del. Följaktligen torde konsekvenserna bli relativt begränsade. Som beskrivs i avsnitt 3.2 är av de svenska säkerställda obligationerna utgivna i en utländsk valuta. Andelen skiljer sig dock åt mellan instituten. var den högsta andelen och den lägsta noll9. har en relativt stor andel säkerställda obligationer utgivna i en annan valuta än svenska kronor. En stor del av utestående säkerställda obligationer utgivna i svenska kronor har dessutom en fast räntesats (se avsnitt 3.2). består säkerhetsmassan i huvudsak av bostadskrediter med rörlig ränta.10 Tillgångar och skulder är således inte till fullo matchade i fråga om ränta eller valuta, vilket innebär risker som instituten måste hantera. Utredningen konstaterar att emittentinstituten är beroende av derivatkontrakt för att hantera dessa valuta- och ränterisker. Derivaten används för att upprätthålla matchningsreglerna i 3 kap. 9 § LUSO avseende god balans bland annat gällande valuta, ränta och 9Källa: Harmonised Transparency Template (HTT) på institutens respektive webbplats. 10Se följande webbplats: /globalassets/media/rapporter/fsr/svenska/ 2020/200520/finansiell-stabilitetsrapport-2020_1.pdf Konsekvenser av utredningens förslag räntebindningsperiod samt även ränte- och valutariskkraven i föreskrifter om säkerställda obligationer11. Riskhanteringen innebär att emittentinstituten ingår både ränte- och räntevalutaswappar. Som en följd av detta har emittentinstituten exponeringar mot andra kreditinstitut eftersom derivatmotparterna till stor del är andra kreditinstitut (se avsnitt 3.2). Hur stora dessa derivatexponeringar är varierar mellan instituten och , beroende på investerares efterfrågan, bolånekunders efterfrågan och på emittentinstitutens upplåningsbeslut, dvs. vilken valuta som institutet lånar i, samt om obligationen har en fast eller rörlig ränta. De nya bestämmelserna om begränsningar för exponeringar mot kreditinstitut kan få särskild betydelse om ett institut har stora förfall av säkerställda obligationer inom den närmaste 180-dagars- perioden som det finns stora volymer derivatkontrakt med kreditinstitut utestående. Om emittentinstitutet då behöver inkludera mer likvida tillgångar i säkerhetsmassan för att upprätthålla kravet på en likviditetsbuffert eller för att upprätthålla kraven på nominell matchning eller nuvärdesmatchning, måste emittentinstitutet beakta exponeringsbegränsningarna. Som framgår ovan bedömer dock utred- ningen att konsekvenserna för exponeringar mot kreditinstitut till följd av ingångna derivatkontrakt som relativt begränsade. Större påverkan i sammanhanget torde i stället uppkomma när stora förfall av säkerställda obligationer hamnar inom den aktuella perioden om emittentinstituten då ökar sin exponering mot kreditinstitut, t.ex. genom att köpa värdepapper eller placera hos andra upprätthålla kravet på likviditetsbuffert. Utredningen vill dock poängtera att denna begränsning är 15 procent12 av totalt utestående säkerställda obligationer, vilket är en relativt stor andel av det sam- manlagda belopp som förfaller inom den närmaste sexmånaders- perioden13. Vid behov finns dessutom andra tillgångar för detta ända- mål, t.ex. statspapper eller fordringar på . Sammanfattningsvis kan det konstateras att införandet av en ny tillgångskategori för exponeringar mot kreditinstitut i vissa av- seenden är mer begränsande och i andra avseenden mer tillåtande. 11Se 3 kap. 3 och 4 §§ föreskrifter och allmänna råd om säkerställda obligationer, FFFS 2013:1. 12I artikel 129.1a är den kvantitativa begränsningen för samtliga kreditkvalitets- steg. Se även avsnitt 9.3.2 om exponeringsbegränsningar och övervärde. 13Som framgår under rubriken krav på en särskild likviditetsbuffert är det av utestående obligationer som förfaller inom den närmaste 180-dagarsperioden. Konsekvenser av utredningens förslag Kombinerat med bedömningen att effekterna var för sig är relativt små stärker det utredningens slutsats att förslaget som helhet inte har några större konsekvenser. Matchningsreglerna och höjningen av kraven på övervärde Utredningen föreslår att LUSO ändras på så sätt att ett krav på minst fem procents övervärde enligt huvudregeln i tillsynsförordningen ska gälla för den nominella matchningen och nuvärdesmatchningen. Ändringen innebär att investerarskyddet stärks genom att det finns en större marginal mellan tillgångarna och skulderna i säkerhetsmassan. En särskild fråga är om höjningen av kravet på övervärde innebär ökade kostnader för emittentinstituten. Som utredningen redogör för i avsnitt 9.4 visar emittentinstitutens rapportering av faktiska övervärden –2019 att dessa ligger långt . Det indikerar att det lagstadgade övervärdet normalt sett inte är avgörande för det faktiska övervärdet. Krav från kredit- bibehålla ett högt kreditbetyg för de säker- ställda obligationerna eller interna mål för övervärde är i många fall högre än den lagstadgade miniminivån, och därigenom av större praktisk betydelse. Mot bakgrund av detta bedömer utredningen att förslaget inte har några direkta konsekvenser för emittentinstituten. Utredningen vill dock påtala att det kan tillkomma ytterligare kostnader för emittentinstituten i särskilda fall. Tidsperioden med information om övervärden ovan omfattar inte någon period av finansiell stress för instituten eller de finansiella marknaderna i stort, vilket den t.ex. hade gjort om data hade kunnat inkluderas. Det finns dock skäl att anta att emittentinstituten under finanskrisen, som startade –2008, hade lägre övervärde eller en mindre volym tillgångar att tillföra säkerhetsmassan än under normala förhållanden. Den svenska fastighetsmarknaden mattades av något och kreditförlusterna14, riskpremierna och upplåningskost- naderna ökade. Det var då svårt för kreditinstituten att finansiera sig via kapitalmarknaderna. ändrades villkoren för säker- heter för lån i på så sätt att egna eller närstående instituts 14Se följande webbplats: /globalassets/media/rapporter/fsr/ svenska/2020/200520/appendix-till-finansiell-stabilitetsrapport-2020_1-diagram.pdf. Konsekvenser av utredningens förslag säkerställda obligationer kunde användas.15 Detta ledde till att bankerna ökade andelen upplåning från Riksbanken.16 Utredningen menar att det är rimligt att anta att även volymen säkerställda obligationer ökade och utgjorde säkerhet vid lån från . Allmänt sett medför en sådan ökad upplåning högre nivåer av skulder knutna till säkerställda obligationer vilket ger lägre nivåer på övervärdena i säkerhetsmassan. Följaktligen skulle emittentinstituten, t.ex. vid en allvarlig likvidi- tetsstress, kunna hamna i ett läge där det lagstadgade övervärdet kan leda till att de behöver tillföra ytterligare tillgångar till säkerhets- massan. Om institutet inte kan tillföra ytterligare godtagbara tillgångar till säkerhetsmassan i form av krediter behöver institutet på andra sätt tillföra likvida tillgångar för att uppnå matchningskraven. Hur stora kostnader detta skulle medföra beror på de ytterligare tillgångar som institutet behöver tillföra och skillnaden mellan låneränta och placeringsränta vid det aktuella tillfället. Ett exempel på en uppskattad kostnad för att köpa ytterligare likvida tillgångar ges nedan (under rubriken krav på en särskild likviditets- buffert). Som beskrivs i exemplet råder det osäkerhet kring upp- skattningen av denna kostnad eftersom den är beroende av flertalet olika faktorer som kan fluktuera kraftigt . Utredningen bedömer sammantaget att ändringen av kravet på övervärde som omfattas av analysen inte med- för någon direkt konsekvens för emittentinstituten under normala förhållanden, men att en sådan effekt skulle kunna uppkomma i tider av finansiell stress. Införande av krav på en särskild likviditetsbuffert Som beskrivs i avsnitt 10.3 behöver LUSO ändras för att minimi- kravet i direktivet på en särskild likviditetsbuffert ska kunna genom- föras. Detta krav är inte någon medlemsstatsoption, men det står medlemsstaterna fritt att tillämpa ett undantag från kravet som omfattas av kravet på likviditetstäck- 15Se följande webbplats: . 16Se följande webbplats: 2007-2009/Utestaende-lan-i-SEK-och-USD/index.html. Konsekvenser av utredningens förslag Det gäller fram till dess att unionsrättsakterna ändras så att regelverken inte längre överlappar varandra (se även avsnitt 10.2.3 om undantag från kravet på likviditetsbuffert).17 Kravet är uttryckt som att likviditetsbufferten ska täcka det högsta ackumulerade nettolikviditetsutflödet . Ju högre grad av matchning som finns i emittentinstitutets kassa- flöden, desto mindre likviditetsbuffert behöver institutet tillföra säkerhetsmassan enligt det nya kravet. Löptidsobalanser i emittentinstitutens verksamhet hanteras även . Det är särskilt tydligt att detta hanteras vad gäller för vilka det finns ett krav på att hålla en likviditetsbuffert för att efterleva kravet på likviditetstäckningskvot (se avsnitt 10.2.2).