sou · H8B362 · 2020-11-12 00:00:00 — Även berörda organisa- tioner, såsom organisationer på jordbruksnäringens område, bör ges tillfälle att lämna synpunkter. Så sker , varför det i prak- tiken är fråga om en kodifiering av det som redan gäller. En viktig del av övervakningen är den anmälningsplikt som åligger bl.a. aktörer och veterinärer. Men liksom är det nödvändigt för en effektiv övervakning att kunna genomföra provtagning och andra undersökningar på både djur, produkter, foder och material i övrigt och att få tillträde till områden, anläggningar, byggnader, lokaler och andra utrymmen för att där kunna göra undersökningar och ta prover. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer bör Anmälan, rapportering och övervakning därför bemyndigas att meddela föreskrifter eller i det enskilda fallet fatta beslut om provtagning och andra undersökningar. Våra över- väganden om vilka bestämmelser som krävs i fråga om bl.a. tillträde finns i kapitel 17. Det bör även finnas ett bemyndigande om före- skrifter avseende metoder för provtagning och analys. Jordbruks- verket bör i förordning bemyndigas att meddela de aktuella före- skrifterna och besluten. SVA har till utredningen framfört att regleringen om vilka över- vakningsdata som myndigheten ska ha tillgång till är bristfällig och behöver förtydligas. Vi bedömer dock att vi inte har möjligheter att behandla frågan inom ramen för den här utredningen. Det framgår av artikel 14.1 att den behöriga myndigheten får dele- gera uppgiften att ge stöd vid övervakning enligt artikel 26 till andra veterinärer än officiella veterinärer. Bestämmelsen riktar sig till den behöriga myndigheten och är direkt tillämplig. Någon nationell delegeringsregel behövs därför inte för att delegering ska kunna ske. Den nämnda bestämmelsen ger en möjlighet för den be- höriga myndigheten att fatta beslut om delegering i det enskilda fallet. Däremot kan den inte uppfattas som ett bemyndigande för myndigheten att föreskriva om generell delegering till veterinärer i vissa fall. Även en sådan möjlighet bör enligt vår mening finnas, vilket bör framgå av lagen. Motsvarande delegeringsmöjlighet bör finnas vid övervakning av sjukdomar som inte omfattas av något övervakningskrav enligt EU:s djurhälsoförordning. Enligt artikel 14.2 är det även tillåtet för medlemsstaterna att meddela tillstånd för fysiska eller juridiska personer att ge stöd åt den behöriga myndigheten vid övervakning. Vi har i avsnitt 6.3.3 föreslagit att den behöriga myndigheten i det enskilda fallet ska ha möjlighet att delegera alla de uppgifter som omfattas av artikel 14.2 förutsatt att villkoren är uppfyllda. Eftersom det är fråga om dele- gering krävs det även att kraven i EU:s kontrollförordning är upp- fyllda. Det innebär bl.a. att den person eller det organ som ges upp- giften måste vara opartisk. Vi har även i avsnitt 6.3.4 föreslagit att det ska vara möjligt med delegering av bl.a. provtagning eller under- Anmälan, rapportering och övervakning sökning av djur och produkter m.m. till en veterinär eller annan fysisk person i de fall där artikel 14 inte är tillämplig. Vi kan inte se att det behövs några bestämmelser eller bemyn- diganden utöver de som vi redan har föreslagit angående anmälnings- plikt, provtagning och undersökningar för att ska kunna upp- rätthålla en effektiv sjukdomsövervakning. För att delegeringen ska vara effektiv krävs det dock att den som fått uppgiften delegerad till sig har motsvarande befogenheter som den ansvariga myndigheten när det gäller att få upplysningar, tillgång till handlingar och tillträde till bl.a. områden och anläggningar (jfr 13 § provtagningslagen). Be- stämmelserna måste därför läsas tillsammans med våra förslag om tillträde m.m. i kapitel 17. Övervakningen för en viss sjukdom inom ett visst geografiskt om- råde ska ske inom ramen för ett övervakningsprogram om en sjuk- dom är relevant för unionen och kommissionen har bestämt det i en genomförandeakt (artiklarna 28, 29 c och 30 a). Medlemsstater som inrättar ett sådant övervakningsprogram ska lämna in det till kom- missionen och ska dessutom lämna in regelbundna rapporter om resultatet av genomförandet av programmet. Idagsläget finns bara ett unionsövervakningsprogram enligt bestäm- melserna i EU:s djurhälsoförordning, nämligen för fågelinfluensa. Detta program är obligatoriskt för alla medlemsstater. Övervak- ningsprogrammet ska omfatta både tamfåglar och vilda fåglar, se för- ordning (EU) 2020/689. I den delegerade akten finns närmare regler om övervakningen och analysmetoder m.m. Svenska fjäderfän och vilda fåglar undersöks för eventuell förekomst av aviära influensavirus (subtyp H5 och H7) inom ramen för ett EU-gemen- samt övervakningsprogram3. Det är SVA som planerar och admini- strerar programmet och som även undersöker samtliga prover från fjäderfä inom programmet samt rapporterar resultatet av övervak- 3Rådets direktiv /94/EG av om gemenskapsåtgärder för bekämp- ning av aviär influensa och om upphävande av direktiv /40/EEG ålägger medlemsstaterna att ha övervakningsprogram avseende fågelinfluensa. Övervakningen styrs av Kommissionens beslut av om medlemsstaternas genomförande av övervakningsprogram av- seende aviär influensa hos fjäderfä och vilda fåglar. Direktivet upphör att gälla när EU:s djur- hälsoförordning träder i kraft och ersätts då av bestämmelserna i förordningen och de dele- gerade akterna. Anmälan, rapportering och övervakning ningen till EU. Bestämmelserna om övervakningsprogram för fågel- influensa överensstämmer till stor del med det som redan gäller. Det bör också i fortsättningen vara som har det yttersta ansvaret för de övervakningsprogram som krävs eller kan krävas, varvid verket bör ha möjlighet att ge i första hand SVA i uppdrag att bedriva programmet. Eftersom SVA är en statlig myn- dighet är det inte fråga om delegering i den mening som avses i EU:s kontrollförordning. och är båda en del av samma juridiska person, nämligen staten. Även inom ramen för ett unionsövervakningsprogram kan det givetvis finnas behov av provtagning och undersökning utan sam- tycke. De bestämmelser om provtagning och undersökning som föreslagits under föregående rubrik bör därför vara tillämpliga även i samband med övervakning inom ramen för ett unionens övervak- ningsprogram. Uppgiften att ge stöd till den behöriga myndigheten vid övervak- ning i anknytning till ett övervakningsprogram får delegeras med stöd av artikel 14. De överväganden som vi gjort i fråga om över- vakning enligt artikel 26 gäller även här, varför vi hänvisar till det som tidigare anförts i den delen. Utöver kraven på övervakning enligt EU:s djurhälsoförordning finns det krav på sjukdomsövervakning för vissa särskilda djur- smittor enligt och rådets direktiv /99/EG av om övervakning av zoonoser och zoo- notiska smittämnen, om ändring av rådets beslut 90/424/EEG och om upphävande av rådets direktiv /11/EEG och enligt TSE-för- ordningen. 9Beredskap, bekämpning och sjukdomsfri status I det har kapitlet överväger vi frågor om medvetenhet om, beredskap inför och bekämpning av smittsamma djursjukdomar (del III i EU:s djurhälsoförordning). Frågor om utrotningsprogram och sjukdoms- fri status har ett starkt samband med frågor om bekämpning. Vi har därför valt att även behandla dessa frågor i det här kapitlet, trots att reglerna om utrotningsprogram och sjukdomsfri status återfinns i en annan del av EU:s djurhälsoförordning, nämligen del II. Förebyggande åtgärder som inte är sjukdomsspecifika har vi av- handlat i kapitel 7. Överväganden om bl.a. anmälningsplikt och över- vakning finns i kapitel 8. Övervägandena i det här kapitlet handlar bl.a. om vilka kompletteringar som behövs till bestämmelserna i artiklarna 31–83 i EU:s djurhälsoförordning. Vi redovisar också över- väganden i fråga om vilka bestämmelser i den nuvarande nationella djurhälsoregleringen som bör och kan bevaras och om det bör in- föras några ytterligare bestämmelser på de områden kapitlet handlar om för att säkerställa ett gott smittskydd. De allmänna överväganden som gjorts i kapitel 5 och 6 ligger till grund för våra överväganden i detta kapitel. Hänvisningar till delar, kapitel, avsnitt och artiklar avser EU:s djurhälsoförordning om inte något annat sägs. Beredskap, bekämpning och sjukdomsfri status 9.2Förutsättningar för nationella bekämpningsåtgärder Bedömningar: Det är tillåtet för medlemsstaterna att vidta andra och mer långtgående bekämpningsåtgärder än vad som följer av EU:s djurhälsoförordning och de delegerade akterna. Det är även tillåtet att bekämpa förtecknade och icke förtecknade sjukdomar som inte omfattas av bekämpningskrav enligt EU:s djurhälso- förordning eller annan EU-lagstiftning. EU:s djurhälsoförordning bygger på principen om att a- och b-sjuk- domar alltid ska bekämpas och att varje medlemsstat är skyldig att vidta minst de åtgärder som anges i förordningen. Det är valfritt för medlemsstaterna att bekämpa c-sjukdomar. De medlemsstater som väljer att försöka utrota en c-sjukdom ska inrätta ett utrotnings- program för sjukdomen (artikel 31.2) och tillämpa dessa åtgärder om sjukdomen bryter ut. Den medlemsstat som vill ställa upp krav på djurhälsogarantier (motsvarande dagens tilläggsgarantier) inom unionen för sjukdomen i fråga vad gäller förflyttningar av djur eller produkter ska ge in programmet till kommissionen för godkänn- ande. Om medlemsstaten är fri från sjukdomen kan staten i stället ansöka om sjukdomsfri status och ska då vid ett utbrott vidta de åtgärder som anges i artikel 80.3 för att behålla denna status. Några gemensamma bekämpningsregler som avser d- och e-sjuk- domar finns inte i förordningen. Kompletterande bestämmelser till förordningens regler om före- byggande och bekämpning finns i kommissionens delegerade för- ordning (EU) 2020/687 av om komplettering av och rådets förordning (EU) 2016/429 vad gäller bestämmelser om förebyggande och bekämpning av förteck- nade sjukdomar. Här bör även nämnas kommissionens delegerade förordning (EU) 2020/689 av om komplet- tering av och rådets förordning (EU) 2016/429 Beredskap, bekämpning och sjukdomsfri status vad gäller bestämmelser om övervakning, utrotningsprogram och sjuk- domsfri status för vissa förtecknade sjukdomar och nya sjukdomar. Förutsättningar för nationella bekämpningsåtgärder för a- och b-sjukdomar När det gäller a-sjukdomar följer det av artikel 71 att medlemsstat- erna får vidta ytterligare åtgärder för sjukdomsbekämpning utöver vad som följer av förordningen och delegerade akter, under förut- sättning att dessa åtgärder står i överensstämmelse med förord- ningen och att de är nödvändiga och proportionella. När det gäller utbrott av en b-sjukdom framgår det inte uttryck- ligen om medlemsstaterna får vidta ytterligare åtgärder för sjuk- domsbekämpning utöver vad som följer av förordningen och de delegerade akterna. Dock framgår det att medlemsstaten vid ett utbrott ska tillämpa det obligatoriska utrotningsprogrammet om ett sådant finns. Om medlemsstaten har sjukdomsfri status ska den vidta en eller flera av de åtgärder som ska vidtas vid en a-sjukdom enligt artiklarna 53–69 och vid behov inleda det obligatoriska utrot- ningsprogrammet för sjukdomen (artikel 79). I praktiken ges med- lemsstaterna mycket vida ramar, dels eftersom kraven på bekämp- ningsprogram är minimiregler som ger utrymme för ytterligare åtgärder, dels eftersom bestämmelserna om bekämpning av a-sjuk- domar lämnar avsevärt handlingsutrymme. I artikel 61.1 i anges det t.ex. att den behöriga myndigheten, utöver det som sägs tidigare i artikeln, får vidta ”eventuella andra lämpliga åtgärder”. Förutsättningar för nationella bekämpningsåtgärder för c-sjukdomar Den medlemsstat som har inrättat ett valbart utrotningsprogram för en c-sjukdom ska tillämpa åtgärderna i programmet om sjukdomen bryter ut, beroende på vad som är relevant i det aktuella fallet (arti- kel 80.1). Den behöriga myndigheten får dessutom vidta ytterligare åtgärder för sjukdomsbekämpning, vilka får innefatta en eller flera av de åtgärder som föreskrivs för a-sjukdomar, förutsatt att dessa är proportionerliga (artikel 80.2). Om medlemsstaten har sjukdomsfri status ska medlemsstaten, för att upprätthålla denna status vid ett utbrott, tillämpa en eller flera av de åtgärder som föreskrivs för a- Beredskap, bekämpning och sjukdomsfri status sjukdomar (artikel 80.3). Vi gör här motsvarande bedömning som i fråga om b-sjukdomar, dvs. att medlemsstaterna har ett avsevärt handlingsutrymme. Några bestämmelser om c-sjukdomar som inte omfattas av ett utrotningsprogram och som medlemsstaten inte heller har sjukdoms- fri status för finns inte. Vi bedömer att det dock inte finns något som hindrar att medlemsstaterna vidtar bekämpningsåtgärder även för sådana c-sjukdomar. Förutsättningar för nationella bekämpningsåtgärder för övriga förtecknade sjukdomar hos landlevande djur I artikel 170, som har rubriken avseende sjuk- domsbekämpning och förflyttning av djur och avelsmaterial, anges att medlemsstaterna får vidta nationella åtgärder för att bekämpa för- tecknade sjukdomar som anges i artikel 9.1.d och e när det gäller förflyttning av landlevande djur och avelsmaterial inom det egna territoriet. Rubriken skulle kunna ge vid handen att artikeln öppnar både för bekämpnings- och förflyttningsåtgärder avseende d- och e- sjukdomar hos landlevande djur. Detta får dock inte stöd av artikelns ordalydelse och motsägs dessutom av att artikeln är placerad i den del av förordningen som handlar just om förflyttningar och inte bland bestämmelserna om bekämpning. Det är dessutom inte särskilt väl förenligt med att alla a-, b- och c-sjukdomar även är d- och e-sjuk- domar. skulle det få orimliga konsekvenser om förordningen skulle tolkas på det sättet att nationella bekämpningsåtgärder inte är tillåtna för sådana sjukdomar som bara är d- och e-sjukdomar. En konsekvens skulle nämligen vara att medlemsstaterna inte får kräva obligatorisk bekämpning av vissa allvarliga sjukdomar som mjält- brand, som är kategoriserad som en d+e-sjukdom. En sådan tolk- ning vore orimlig och inget tyder på att det funnits någon avsikt vid förordningens tillkomst att den skulle uppfattas så. Till stöd för detta kan bl.a. anföras att det enligt den tidigare regleringen varit tillåtet för medlemsstaterna med mer långtgående regler om bekämp- ning inom det egna territoriet och att inget i förordningens skäls- satser talar för att man haft för avsikt att ändra denna ordning. Beredskap, bekämpning och sjukdomsfri status En rimligare tolkning är att bestämmelsen i artikel 170 enbart är tänkt att sätta en bortre gräns för vilka åtgärder som får vidtas i fråga om förflyttningar av landlevande djur och avelsmaterial, i syfte att tydliggöra att nationella åtgärder inte får hindra den fria rörligheten inom unionen. De begränsningar som följer av artikeln får dock anses tillämpliga såväl på förflyttningsåtgärder som har ett förebygg- ande syfte och förflyttningsåtgärder som är en del i sjukdomsbekämp- ning. Vår uppfattning är sammantaget att förordningen måste förstås på det sättet att medlemsstaterna därutöver är oförhindrade att anta nationella bestämmelser om bekämpning av d- och e-sjukdomar av- seende landlevande djur. Förutsättningar för nationella bekämpningsåtgärder för icke förtecknade sjukdomar hos landlevande djur Artikel 171 innehåller bestämmelser om nationella åtgärder avse- ende icke förtecknade sjukdomar hos landlevande djur. vibedömningen att artikeln avses sätta ramar för medlemsstaternas möjligheter att införa förflyttningsregler och inte att begränsa möj- ligheterna att vidta andra åtgärder än förflyttningsåtgärder för att bekämpa icke förtecknade sjukdomar. Särskilt om nationella bekämpningsåtgärder avseende vattenlevande djur I artikel 226 finns vissa bestämmelser om nationella åtgärder för att begränsa effekterna av icke förtecknade sjukdomar och sådana sjuk- domar som bara är e-sjukdomar hos vattenlevande djur. Av artikeln framgår att medlemsstaterna får vidta nationella åtgärder för att hindra introduktion eller spridning av en annan sjukdom än en förtecknad sjukdom som avses i artikel 9.1 d, förutsatt att sjukdomen utgör en betydande risk för vattenlevande djurs hälsa i en medlemsstat. Av punkten 2 framgår att det även är tillåtet med åtgärder som kan påverka förflyttningar mellan medlemsstaterna men att åtgärder som har en sådan påverkan ska anmälas till kommissionen för godkänn- ande. Beredskap, bekämpning och sjukdomsfri status Ett viktigt syfte med bestämmelsen i artikel 226 synes vara att skapa en möjlighet för medlemsstaterna att i vissa fall ställa upp för- flyttningsrestriktioner även när sådana inte följer av regleringen i öv- rigt och att denna möjlighet i första hand ska kunna utnyttjas i fråga om sjukdomar som medlemsstaterna har tilläggsgarantier för. Vi tolkar artikel 226 på så sätt att den sätter ramarna för med- lemsstaternas möjligheter att vidta nationella åtgärder för att hindra spridning och introduktion av icke förtecknade sjukdomar och sjukdomar som endast är e-sjukdomar. De ramar som anges är vidare än vad som gäller landlevande djur, och möjliggör även sådana åtgärder som kan påverka förflyttningar mellan medlemsstaterna. Däremot synes artikeln inte reglera möjligheten till nationella bekämp- ningsåtgärder avseende förtecknade sjukdomar i övrigt. Som angetts tidigare framgår det av bestämmelserna i djurhälsoförordning om bekämpningsåtgärder för a-, b- och c-sjukdomar att ytterligare åtgärder är tillåtna. Vår bedömning är alltså att nationella åtgärder är tillåtna både för förtecknade och icke förtecknade sjukdomar hos vattenlevande djur. Förslag: ska bemyndigas att föreskriva och fatta beslut om bekämpningsåtgärder i fråga om dels sjukdomar som är skyldigt att bekämpa enligt EU:s djurhälsoförordning och andra EU-bestämmelser, dels andra sjukdomar som reger- ingen har bestämt får bekämpas med stöd av djurhälsolagen. Dessa sjukdomar kallas i den nya djurhälsolagen för ”åtgärdssjuk- domar”. Regeringens ställningstagande att en viss sjukdom får be- kämpas ska komma till uttryck i en bilaga till den förordning som kompletterar den nya djurhälsolagen. Ställningstagandet innebär att även kan föreskriva och fatta beslut om sjukdomsspecifika förebyggande åtgärder. Den nya djurhälsolagen ska i sak innehålla minst motsvarande bemyndiganden avseende bekämpningsåtgärder som epizootilagen (1999:657), zoonoslagen (1999:658), lagen (2006:806) om provtag- ning på djur, m.m. och bisjukdomslagen (1974:211), om inte bestämmelserna i djurhälsoförordning föranleder något annat. Bemyndigandena ska vara neutrala och inte artspecifika. Beredskap, bekämpning och sjukdomsfri status beslut och föreskrifter ska få gå längre eller avse andra åtgärder än som följer av EU-bestämmelserna i de fall dessa är tillämpliga. Behovet av kompletterande nationell lagstiftning avseende sjukdomar som medlemsstaterna måste bekämpa Många sjukdomar har förtecknats och kategoriserats enligt EU:s djurhälsoförordning på ett sådant sätt att de kommer att hanteras på i huvudsak samma vis enligt förordningen som enligt dagens svenska lagstiftning. Flertalet epizootisjukdomar har t.ex. förtecknats och kategoriserats som a- eller b-sjukdomar, vilket innebär att sjukdom- arna ska vara föremål för utrotningsåtgärder och att krav kommer att kunna ställas i samband med förflyttningar från andra EU-länder av djur och djurprodukter för att förhindra att sjukdomarna intro- duceras. För a-sjukdomar innebär förordningens regler att omedel- bara åtgärder ska vidtas för att utrota dem om de påvisas inom EU. När det gäller b-sjukdomarna är medlemsstaterna skyldiga att inrätta utrotningsprogram eller, om de är fria från sjukdomen, bedriva övervakning för att säkerställa fortsatt frihet. Om ett utbrott sker ska medlemsstaten i förekommande fall tillämpa det obligatoriska sjukdomsprogrammet. Om medlemsstaten, zonen eller anläggnings- kretsen i fråga har erhållit sjukdomsfri status ska den behöriga myn- digheten i stället vidta en eller flera av de åtgärder som föreskrivs för a-sjukdomar och vid behov inleda det obligatoriska utrotnings- programmet. är fritt från alla tre b-sjukdomar, dvs. rabies, brucellos och tuberkulos. För a- och b-sjukdomarna kan behov finnas av nationell lagstift- ning om andra eller strängare åtgärder för bekämpning än vad som följer av EU:s djurhälsoförordning och de delegerade akterna. Eftersom det följer av att bekämpning är obligatorisk kan bedömningen av om det behövs ytterligare bekämpnings- åtgärder överlåtas till . bör alltså bemyndigas att föreskriva och fatta beslut om bekämpningsåtgärder avseende a- och b-sjukdomar, inom de ramar som EU:s djurhälso- förordning och den övriga unionsrätten sätter. På motsvarande skäl bör bemyndiganden även omfatta en möjlighet att Beredskap, bekämpning och sjukdomsfri status vidta sjukdomsspecifika förebyggande åtgärder beträffande dessa sjuk- domar. Det som sagts om a- och b-sjukdomar gör sig även gällande i fråga om icke förtecknade sjukdomar som EU:s medlemsstater är skyldiga att bekämpa enligt annan EU-reglering. Detta gäller vissa transmissibla spongiforma encefalopier, som omfattas av direkt tillämpliga regler i förordning (EG) 999/2001. Vissa krav på bekämp- ning av salmonella följer även av förordning (EG) 2160/2003. Behovet av kompletterande nationell lagstiftning avseende c-sjukdomar När det gäller c-sjukdomar finns det anledning till vissa andra över- väganden, eftersom det handlar om sjukdomar som medlemsstaterna inte är tvungna att bekämpa. De åtgärder som är nödvändiga för att bekämpa djursjukdomar kan få påtagliga och kostsamma konse- kvenser för djurhållarna, som en god djurhälsa givetvis också är ett utomordentligt viktigt intresse för djurhållarna. Även med beaktande av djurhållarnas eget intresse av ett effektivt smitt- skydd bör det beaktas att åtgärderna kan omfatta avlivning av djur, krav på sanering och förbud mot införande av nya djur i en anlägg- ning . Även om djurägarna ges rätt till ersättning för avlivade djur, saneringskostnader och vissa produktionsförluster, blir effekterna kännbara. Ersättningsbestämmelserna innebär att ut- brott av smittsamma djursjukdomar även får ekonomiska konsekvenser för staten. Beslut om vilka c-sjukdomar som ska kunna omfattas av tving- ande bestämmelser om bekämpning bör utgå från sjukdomarnas karaktär och baseras på avvägningar som tar hänsyn till enskilda djurägares rätt att bedriva verksamhet, näringens villkor, samhällets behov av skydd, ekonomiska förutsättningar och konsekvenser m.m. Det handlar delvis om politiska avvägningar och prioriteringar mellan olika intressen. Det är också viktigt att djurhälsofrågorna får den status och den politiska uppmärksamhet som de förtjänar. Av principiella skäl anser vi därför att ställningstagandet bör göras på politisk nivå och inte på myndighetsnivå. innebär behovet av skyndsamhet i vissa fall att det inte är lämpligt att ställnings- tagandet görs av . Vi anser därför att det är lämpligt att regeringen anger vilka c-sjukdomar som ska kunna vara föremål för Beredskap, bekämpning och sjukdomsfri status Detta bör anges i en nationell djur- sjukdomslista, lämpligen i form av en bilaga till den förordning som kommer att komplettera den föreslagna nya djurhälsolagen. bör bemyndigas att meddela föreskrifter och fatta beslut om åtgärder som ska vidtas vid misstanke om eller påvisande av de sjukdomar som omfattas av denna nationella lista. Bemyndigandena behöver även omfatta en möjlighet att föreskriva om eller i det enskilda fallet fatta beslut om sjukdomsspecifika förebyggande åtgärder avseende den aktuella c-sjukdomen. Frågan om vilka sjukdomar som bör omfattas av listan diskuterar vi i kapi- tel 15. Vår bedömning innebär en förändring i förhållande till gällande rätt på det sättet att kan besluta om förebyggande och bekämpning av en viss sjukdom utan ett föregående ställningstagande av regeringen i fråga om just den sjukdomen. Vi återkommer till frågan om valbara utrotningsprogram för c- sjukdomar i avsnitt 9.4.