sou · H8B362 · 2020-11-12 00:00:00 — Med hänsyn till vikten av att upprätthålla ett gott smittskydd bör det även finnas en möjlighet för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att föreskriva om anmälningsplikt för djuryrkesverk- samma personer som inte är aktörer. Sammantaget innebär våra förslag att bemyndigandet om anmäl- ningsplikt blir något bredare än motsvarande bemyndigande i prov- tagningslagen. Eftersom flera varianter av salmonella inte är förtecknade sjuk- domar innebär våra förslag i denna del att det överlämnas åt reger- ingen eller den myndighet som regeringen bestämmer att föreskriva om anmälningsplikt i sådana fall. Detta blir en förändring i för- hållande till dagens ordning där reglerna om anmälningsplikt finns i zoonoslagen. Det bör överlämnas åt den föreskrivande myndigheten, som bör vara , att bestämma hur anmälan ska ske, vilken myndighet som anmälan ska göras till och vilka krav på skyndsamhet som ska gälla avseende olika sjukdomar. Det bör alltså vara möjligt att föreskriva om att anmälan exempelvis ska göras enbart till , om detta anses lämpligt. Ett exempel på när detta skulle kunna vara lämpligt är kvarka och andra hästsjukdomar som inte är åtgärdssjukdomar, och där har en viktig roll när det gäller bl.a. information och smittspårning, jfr 8 § SJVFS 2012:24. Det bör också vara möjligt att föreskriva om att anmälan ska göras till veterinär. 8.2.6Anmälan vid onormal dödlighet Förslag: En aktör ska utan onödigt dröjsmål tillkalla en veterinär för undersökning och eventuell provtagning om 1.det förekommer onormal dödlighet eller andra tecken på all- varlig sjukdom hos djur som aktören ansvarar för, Anmälan, rapportering och övervakning 2.produktionen har minskat väsentligt med obestämd orsak eller 3.det hos produkter som aktören ansvarar för finns tecken som tyder på att det förekommer allvarlig sjukdom hos djur. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om att anmälan i stället ska fullgöras till . Föreskriftsrätten delegeras till . Av artikel 18.1 c följer att medlemsstaterna ska säkerställa att aktörer och andra relevanta fysiska eller juridiska personer anmäler till en veterinär onormal dödlighet och andra tecken på allvarlig sjukdom eller väsentligt minskad produktion med obestämd orsak för ytter- ligare undersökning, inklusive provtagning för laboratorieunder- sökning, om situationen kräver det. I den svenska språkversionen kan den avslutande bisatsen ”om situationen kräver det” ge intryck av att anmälningsplikten enbart gäller om situationen kräver det. En jämförelse med den engelska språkversionen ger dock vid handen att bisatsen enbart syftar på kravet på provtagning för laboratorie- undersökning.2 Kravet på anmälan är alltså enligt vår bedömning absolut i de situationer som anges i artikeln. Som anförts i fråga om artikel 18.1. a och b krävs det nationella lagstiftningsåtgärder eftersom artikeln inte är direkt tillämplig. Vidare bör de grundläggande bestämmelserna ges i lag, eftersom det handlar om skyldigheter för enskilda. Som vi uppfattar bestämmelsen hand- lar den i huvudsak om aktörer. Av samma skäl som tidigare anförts i fråga om aktörer bör anmälningsplikten vara begränsad till djur som aktören ansvarar för. Vi bedömer vidare att det inte finns några andra relevanta fysiska och juridiska personer som bör träffas av en sådan anmälningsplikt som avses. Vi föreslår alltså att anmälnings- plikten ska gälla enbart för aktörer och enbart i de fall som sagts. Bestämmelsen är inte begränsad till något visst djurslag och omfattar således både vattenlevande djur och landlevande djur, 2I den engelska språkversionen sägs att aktörer m.fl. ska “notify a veterinarian of abnormal mortalities and other signs of serious disease or significant decreased production rates with an undetermined cause, for further investigation, including sampling for laboratory examination when the situation so requires.” Anmälan, rapportering och övervakning Eftersom syftet med bestämmelsen är att en veterinär ska tillkallas, föreslår vi att detta sägs uttryckligen i bestämmelsen. När det gäller produkter som en aktör ansvarar för bör anmäl- ningsplikten inträda om det hos produkter förekommer tecken som tyder på att det förekommer allvarlig sjukdom hos djur. Vi ser inget skäl till att utnyttja den möjlighet som finns enligt artikel 18.2 att generellt besluta att anmälningar enligt punkt 1 c får göras till den behöriga myndigheten. Anmälningsplikten bör alltså som huvudregel fullgöras till en veterinär, som i sin tur kan vara anmälningspliktig med stöd av andra regler. Det kan dock finnas vissa situationer där det är befogat att föreskriva om att anmälnings- plikten i stället ska fullgöras till . Sådana föreskrifter kan nämligen behövas i ett visst område eller en viss zon för vissa djurslag under ett pågående utbrott eller vid förhöjd risk för utbrott. Regeringen eller den myndighet som reger- ingen bestämmer bör därför kunna meddela sådana föreskrifter. I förordning bör det anges att sådana föreskrifter får meddelas av . Förslag: SVA ska underrätta när en anmälan om en förtecknad sjukdom eller transmissibel spongi- form encefalopati har tagits emot. Om SVA bedömer att anmälan kan avfärdas utan vidare utredning behöver någon underrättelse inte göras. SVA ska i stället, med det intervall som myndig- heterna kommer överens om, redovisa vilka sådana anmälningar som kommit in under intervallet. Uppgiften att underrätta alla relevanta myndigheter vid misstanke eller påvisande av en åtgärdssjukdom läggs på . Enligt epizootilagen och zoonoslagen gäller en skyldighet för läns- styrelsen att underrätta vissa andra myndigheter vid misstanke respek- tive konstaterande av en epizootisjukdom eller salmonella (se 3 a § Anmälan, rapportering och övervakning epizootilagen och 3 § zoonoslagen). Syftet med bestämmelserna om underrättelse är att alla aktörer i samhället som är viktiga i arbetet med bekämpning av den aktuella sjukdomen ska kopplas in i rätt skede. Bestämmelserna har följande innebörd. När har tagit emot en anmälan enligt epizootilagen ska utan dröjsmål underrätta SVA, distriktsveterinären och den eller de kommunala nämnder som utför uppgifter inom miljö- och hälsoskyddsområdet. Om det är fråga om en epizootisk sjukdom hos fisk, ska också Havs och vattenmyndigheten under- rättas, och om misstanken gäller en sådan epizootisk sjukdom som kan överföras till människor även , Folkhälso- myndigheten och smittskyddsläkaren. När den anmälda misstanken avser salmonella, och alltså regleras i zoonoslagen, ska underrätta smittskyddsläkaren. Om väl ett fall av salmonella konstateras ska skyndsamt underrätta SVA, , , smitt- skyddsläkaren och den eller de kommunala nämnder som utför uppgifter inom miljö- och hälsoskyddsområdet samt distriktsveteri- nären. Bestämmelser om underrättelseskyldighet finns även i artikel 7 i förordning (EU) 2020/689. Av bestämmelserna följer att en behörig myndighet, som misstänker ett utbrott av en förtecknad sjukdom eller en ny sjukdom i samband med sådan offentlig kontroll eller annan offentlig verksamhet som räknas upp i artikeln, ska se till att alla relevanta myndigheter informeras. Den verksamhet som avses är besiktning före och efter slakt, inspektioner vid gränskontrollstatio- ner, offentlig kontroll och annan offentlig verksamhet som utförs vid marknader, uppsamling och transport av levande djur, folk- hälsorelaterade inspektioner, provtagning i anläggningar samt annan offentlig kontroll då anläggningar, djur eller prover besiktigas eller undersöks. När det rör sig om en a-sjukdom eller en ny sjukdom ska informationen förmedlas och annars utan onödigt dröjs- mål. Anmälan, rapportering och övervakning Kravet på underrättelse bör konkretiseras i förordning Bestämmelserna i den delegerade akten har samma syfte som de nuvarande nationella reglerna om underrättelseskyldighet. Bestäm- melserna är direkt tillämpliga. Det behöver även finnas nationella regler om myndigheternas underrättelser i samband med att det görs en anmälan om sjukdomsmisstanke eller konstaterande av en anmäl- ningspliktig sjukdom som är en åtgärdssjukdom. Eftersom det handlar om arbetsuppgifter för en statlig myndighet är det tillräckligt att regleringen finns i förordning. Regeringen kan utan särskilt bemyn- digande meddela sådana föreskrifter med stöd av 8 kap. 7 § regerings- formen. Vi föreslår därför att bestämmelser om underrättelseskyl- dighet ska finnas i den förordning som kompletterar den nya djur- hälsolagen. Vi anser att reglerna bör förenklas något i förhållande till vad som gäller . i kapitlet har vi föreslagit att man tar bort vissa anmälningspliktiga personers skyldighet att anmäla en misstänkt eller påvisad sjukdom till (jfr 3 a § epizootilagen, 3 § zoonoslagen och 5 § bisjukdomsförordningen), och att Jordbruks- verket i stället får uppgiften att underrätta . Av motsvar- ande skäl bör man även avskaffa uppgift att i vissa fall underrätta bl.a. SVA och distriktsveterinären och i stället lägga upp- giften att underrätta olika relevanta myndigheter m.fl. på Jordbruks- verket. En sådan ordning innebär en förenkling av det komplicerade regelverket och kan medföra vissa samordningsvinster. SVA bör enbart vara skyldigt att underrätta Vårt förslag om att anmälningsplikten avseende förtecknade sjuk- domar och transmissibel spongiform encefalopati ska kunna full- göras även till SVA medför att SVA bör åläggas en skyldighet att underrätta om anmälningar som tagits emot. Det är dock inte ovanligt att SVA bedömer att anmälan kan avfärdas utan vidare utredning. I ett sådant fall finns det inte skäl att ålägga SVA en plikt att underrätta . Anmälan, rapportering och övervakning är då i stället tillräckligt att SVA regelbundet lämnar över en sam- manställning över de anmälningar som kommit in och som inte vidarebefordrats till . Detta kan ske med det inter- vall som myndigheterna kommer överens om. Däremot bör SVA inte åläggas någon skyldighet att göra de under- rättelser till andra relevanta myndigheter som har diskuterats i det föregående. Dessa underrättelser bör alltså alltid göras av Jordbruks- verket, oavsett vilken av de två myndigheterna som tagit emot an- mälan. När det gäller åtgärdssjukdomar bör underrättelseskyldigheten i huvudsak överensstämma med vad som gäller enligt 3 a § epizooti- lagen. Det innebär att bör vara skyldigt att under- rätta , SVA och den eller de kommunala nämnder som utför uppgifter inom miljö- och hälsoskyddsområdet. Däremot är det inte nödvändigt med en underrättelseskyldighet till distrikts- veterinären, som är en del av organisation. Om det är fråga om en sjukdom hos vattenlevande djur är det även viktigt att det finns en skyldighet att underrätta Havs- och vattenmyndigheten. Om sjukdomen kan överföras till människor bör det dessutom finnas en skyldighet att underrätta , Folkhälsomyndig- heten och smittskyddsläkaren. När det gäller an- ser vi dock att underrättelse bara är nödvändig om anmälan dess- utom avser livsmedelsproducerande djur eller en sjukdom som kan påverka exporten av produkter av animaliskt ursprung. Under- rättelsen bör ske skyndsamt. När det gäller salmonella är underrättelseskyldigheten något annor- lunda utformad än vad som gäller i fråga om epizootiska sjukdomar. Skillnaden består främst i att endast smittskyddsläkaren ska under- rättas på misstankestadiet medan övriga underrättelser görs först när ett fall av salmonella har konstaterats. Denna ordning har till syfte att undvika att misstankar som visar sig obefogade får stor spridning. Vår bedömning är att underrättelseskyldigheten avseende salmonella i huvudsak bör överensstämma med vad som gäller enligt zoonos- lagen. Någon skyldighet att underrätta distriktsveterinären bedöms dock inte nödvändig. Vidare bedöms det även här vara tillräckligt att Anmälan, rapportering och övervakning underrättas om anmälan avser livsmedelsprodu- cerande djur. När det gäller anmälningspliktiga sjukdomar som inte är åtgärds- sjukdomar är det tillräckligt med en mer inskränkt underrättelse- skyldighet. Med hänsyn till länsstyrelsernas roll att samordna arbetet mot smittsamma djursjukdomar regionalt bör , om anmälan görs till verket, vara skyldigt att underrätta när verket tagit emot en anmälan angående en anmälningspliktig sjuk- dom som inte är en åtgärdssjukdom. När det handlar om anmäl- ningspliktiga sjukdomar som inte är åtgärdssjukdomar hos vatten- levande djur bör även Havs- och vattenmyndigheten underrättas och när det handlar om landlevande vilda djur bör underrättelse ske till . I övrigt bör det inte ställas något krav på under- rättelser till andra myndigheter i fråga om anmälningspliktiga sjuk- domar som inte är åtgärdssjukdomar. Av regleringen bör det framgå att underrättelseskyldigheten bara gäller i de fall bedömer att en misstanke faktiskt föreligger. Om tagit emot en anmälan och bedömer att den kan avfärdas, bör det alltså inte föreligga någon skyldighet för verket att underrätta andra myndigheter. Även när det inte är fråga om en förtecknad sjukdom kan det förekomma att en anmälan görs till SVA. Det kan även för andra fall finnas ett behov av föreskrifter om myndigheters underrättelser till andra myndigheter. Det bör därför i förordning tas in ett bemyn- digande för att meddela sådana föreskrifter. 8.3Anmälan och rapportering inom unionen Förslag: ska utföra de uppgifter som ankommer på medlemsstaten enligt artiklarna 19, 20 och 21. I övrigt kräver artiklarna 19–23 inga nationella lagstiftningsåtgärder. Anmälan, rapportering och övervakning I artikel 19 och 20 finns det bestämmelser om anmälan och rap- portering inom unionen. I artikel 21 ställs krav på att medlems- staterna fastställer regioner för sådan anmälan och rapportering. Bestämmelserna i artiklarna 19–21 riktar sig till medlemsstaterna. De kräver enligt vår bedömning inga nationella lagstiftningsåtgärder, förutom att det i förordning bör pekas ut vilken myndighet som utför de uppgifter som ankommer på medlemsstaten. Uppgiften bör ankomma på , även när det handlar om vilda djur. Artiklarna 22 och 23 riktar sig till kommissionen. Förslag: SVA åläggs att lämna förslag till om vilka sjukdomar som ska övervakas och på vilket sätt, varefter Jord- bruksverket fastställer en övervakningsplan samt meddelar nöd- vändiga föreskrifter och beslut. ska ge Folkhälso- myndigheten, och andra berörda myndigheter och organisationer tillfälle att yttra sig innan övervakningsplanen beslutas. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer bemyndigas att meddela föreskrifter eller i det enskilda fallet besluta om provtagning och andra undersökningar av djur, pro- dukter och andra varor och annat material i syfte att kartlägga förekomst av, fastställa frihet från eller kontrollera djursjukdomar som kan överföras till djur eller människor. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får även meddela föreskrifter om 1.metoder för provtagning och analys, 2.djurhälsobesök enligt artikel 25 och 3.delegering till veterinärer av uppgifter som gäller stöd vid genomförande av övervakning till den myndighet som ansvarar för genomförande av övervakningen. Föreskriftsrätten delegeras till . Anmälan, rapportering och övervakning I skälssatser till EU:s djurhälsoförordning framgår bl.a. följande om kravet på sjukdomsövervakning. Det är viktigt att den behöriga myndigheten har ett övervakningssystem för de förtecknade sjuk- domar som bör omfattas av övervakning. Detta bör även gälla för nya sjukdomar, då den berörda sjukdomens potentiella hälsorisk bör bedömas och epidemiologiska data samlas in för denna bedömning. För att säkerställa bästa möjliga resursanvändning bör uppgifter samlas in, utbytas och användas så effektivt och ändamålsenligt som möjligt. Övervakningens metodik, frekvens och intensitet bör anpassas till varje specifik sjukdom och beakta det särskilda ändamålet med övervakningen, djurhälsostatusen i den berörda zonen och eventuell ytterligare övervakning som aktörerna utför. Lämpliga åtgärder för epidemiologisk övervakning kan omfatta allt från en enkel anmälan och rapportering av misstanke om eller förekomst av en förtecknad eller ny sjukdom eller andra avvikelser, till ett specifikt och omfatt- ande övervakningsprogram, vilket vanligtvis skulle innefatta ytter- ligare provtagnings- och testförfaranden. Av det sagda framgår att anmälningsplikt, som vi skrivit om i de föregående avsnitten, är en viktig del av sjukdomsövervakningen. Vi har ingående beskrivit den nuvarande svenska sjukdomsövervak- ningen i kapitel 3. Här upprepas därför bara några huvuddrag. Övervakningen bygger på en nationell övervakningsplan som tas fram av SVA och som sedan ska godkännas av . Högst prioriterade är sjukdomar för vilka det finns krav på övervak- ning i EU-lagstiftning, t.ex. , eller i nationella föreskrifter. Där- efter kommer sjukdomar för vilka det finns en hotbild från ett svenskt perspektiv, följt av sjukdomar där det inte finns en hotbild, men där det kan finnas andra skäl för aktiv övervakning. Lägst prioriterar SVA sjukdomar för vilka det vare sig finns en hotbild eller andra skäl att överväga aktiv övervakning. Övervakning kan vara passiv eller aktiv. Passiv övervakning innebär att ingen regelmässig provtagning sker, men att prover tas i samband med klinisk misstanke eller annan misstanke om att smittan kan förekomma. Huruvida det krävs passiv eller aktiv övervakning baseras på vilket hot som sjukdomen utgör och på hur den yttrar sig. Aktiv övervakning innebär systematisk provtagning för påvisande av Anmälan, rapportering och övervakning smittämnen eller antikroppar hos djur, s.k. serologisk provtagning. Provtagningen kan ske i olika led av djurproduktionen och kan avse t.ex. blodprov från enskilda djur eller tankmjölksprover som om- fattar hela djurgrupper. Aktörernas övervakningsskyldighet och djurhälsobesök I artikel 24 åläggs aktörerna att uppmärksamma bl.a. hälsan och beteendet hos djur som de ansvarar för i syfte att påvisa förekomsten av förtecknade sjukdomar och nya sjukdomar. Några motsvarande bestämmelser finns inte i den nuvarande svenska djurhälsoregleringen. Det har inte framkommit något behov av tillämpningsföreskrifter eller andra kompletterande bestämmelser. Artikel 25 handlar om obligatoriska djurhälsobesök. Enligt be- stämmelserna ska aktörerna se till att de anläggningar som de an- svarar för får djurhälsobesök av en veterinär när det är ändamåls- enligt med hänsyn till den risk som den berörda anläggningen utgör, med beaktande av vissa parametrar som räknas upp i artikeln. Ända- målen med djurhälsobesöken ska vara förebyggande av sjukdom framför allt genom rådgivning och påvisande av och information om tecken som kan tyda på förekomst av förtecknade sjukdomar eller nya sjukdomar. Kommissionen har bemyndigats att fastställa nöd- vändiga minimikrav för en enhetlig tillämpning av artikeln. I förord- ning (EU) 2020/689 finns bestämmelser om frekvensen av de risk- baserade djurhälsobesöken när det gäller vissa typer av anläggningar. Några bestämmelser om djurhälsobesök finns inte i de nuvarande svenska djurhälsolagarna, men förekommer enligt vissa av Jord- bruksverkets föreskrifter (se bl.a. SJVFS 2019:58). Vidare föreskrivs om obligatoriska veterinärbesök inom ramen för de frivilliga kontroll- program som bedrivs med stöd av lagen om kontroll av husdjur. I artikel 25 anges det uttryckligen att djurhälsobesöken får kombi- neras med besök för andra ändamål. Bestämmelsen om kombinerade besök kom till efter påpekande från bl.a. svensk sida om att det vore ändamålsenligt att besöken kan läggas samman med veterinärbesök inom ramen för frivilliga kontrollprogram. Artikel 25 är direkt tillämplig och ska alltså tillämpas av aktörerna. Detsamma gäller de kompletterande bestämmelserna i förordning (EU) 2020/689. Det kan dock finnas anledning till vissa närmare Anmälan, rapportering och övervakning föreskrifter i fråga om dessa besök. Vår bedömning är att bestäm- melserna lämnar utrymme för nationella tillämpningsföreskrifter. Det finns vidare möjlighet enligt artikel 269 att anta bestämmelser som innebär ytterligare eller strängare åtgärder än vad som följer av förordningen. Det bör därför i den nya djurhälsolagen tas in ett bemyndigande för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter om djurhälsobesök. Bemyndig- andet bör inte begränsas till vissa sjukdomar utan bör vara generellt. bör i förordning bemyndigas att meddela föreskrifter. Den behöriga myndighetens övervakningsskyldighet Den behöriga myndigheten ska enligt artikel 26 utföra övervakning isyfte att upptäcka förekomst av e-sjukdomar och relevanta nya sjukdomar. Eftersom alla förtecknade a-, b-, c- och d-sjukdomar även är e-sjukdomar avses i praktiken alla förtecknade sjukdomar samt nya sjukdomar enligt definitionen i artikel 6. I artikeln ställs vissa generella krav på hur övervakningen ska utformas. Om det är möjligt och lämpligt ska myndigheten använda sig av aktörernas övervak- ning och information som erhålls genom djurhälsobesöken. Den behöriga myndigheten ska se till att övervakningen uppfyller krav på metodik, frekvens och intensitet som ställs i artikel 27 och närmare bestämmelser som kommissionen har antagit om övervakningen med stöd av artikel 29 a. Slutligen ska den behöriga myndigheten se till att de uppgifter som erhålls genom övervakningen samlas in och används på ett effektivt och ändamålsenligt sätt. Kommissionen har antagit närmare bestämmelser i förordning (EU) 2020/689. Där finns det bestämmelser om utformningen av övervakningen, hur den behöriga myndigheten ska peka ut vilken djurpopulation som ska övervakas och om möjligheter för den be- höriga myndigheten att begränsa denna djurpopulation. Det ställs också upp vissa krav på de diagnostiska metoder som ska användas, provtagningen, tekniker som används samt validering och tolkning av de diagnostiska metoderna. Som tidigare nämnts ställs det också krav på att information som kommer fram i samband med offentlig kontroll och annan offentlig verksamhet ska användas vid övervak- ningen när det är relevant. Det kan då t.ex. handla om gräns- kontroller eller kontroller i samband med transporter av levande Anmälan, rapportering och övervakning När en behörig myndighet misstänker ett utbrott av en för- tecknad sjukdom eller en ny sjukdom i samband med offentlig kon- troll eller annan offentlig verksamhet ska den se till att alla relevanta myndigheter informeras. När det rör sig om en a-sjukdom eller en ny sjukdom ska det ske och annars utan onödigt dröjsmål. Artikel 26 och den delegerade akten riktar sig till den behöriga myndigheten och är direkt tillämpliga. bör i förord- ning pekas ut som behörig myndighet när det gäller övervakningen och således ansvarig för dess utformning, inom de ramar reglerna sätter. Dock är det lämpligt att SVA även i fortsättningen har en stor roll i framtagandet av planen för övervakningen. En lämplig och naturlig ordning är att SVA i sin myndighetsinstruktion åläggs att lämna förslag till om vilka smittsamma djursjuk- domar och zoonoser som ska övervakas och på vilket sätt. Det bör sedan ankomma på att bestämma om övervak- ningen. Bestämmelser om uppgift bör finnas i den nya djurhälsoförordning som vi ska föreslå. SVA:s ansvar bör anges i 2 § förordningen (2009:1394) med instruktion för Statens veterinär- medicinska anstalt, som behöver ändras så att det framgår att SVA:s uppgift är att ta fram ett förslag till plan. I enlighet med vår be- dömning i avsnitt 5.6 bör begreppet epizootiska sjukdomar inte längre användas. I stället bör man använda uttrycket smittsamma djursjukdomar. Av regleringen bör det framgå att ska ge Folk- hälsomyndigheten, och andra berörda myndigheter och organisationer tillfälle att yttra sig innan övervakningsplanen beslutas. Detta innebär att myndigheter vars verksamhetsområde be- rörs får en möjlighet att lämna synpunkter men att de inte behöver yttra sig om de inte har något att anföra.