sou · H8B337 · 2020-06-17 00:00:00 — fria rörligheten och den gemensamma arbetsmarknaden inom och EU/EES samt att (se ovan) har uttalat att arbete i bör anses som lämpligt. Det finns skäl att vara mer restriktiv när det gäller den som åker utomlands för att söka arbete i ett land utanför EU-/EES-området, eftersom den fria rörlig- het som kännetecknar EU/EES-området inte har någon motsvarig- het då. Dessutom saknas i sådana fall det informationsutbyte med relevanta myndigheter i andra EU/EES-länder som följer av för- ordning (EG) nr 883/2004 och dess tillämpningsförordning (EG) nr 987/200934. Detta utgör inte någon förändring av eller konflikt med reglerna i förordning (EG) nr 883/2004 som under vissa förutsättningar tillåter den sökande att söka arbete i en annan medlemsstat med bibehållen ersättning (artikel 64). En sådan sökande ska genomgå ett särskilt ansökningsförfarande och ställa sig till arbetsmarknadens förfogande och underkasta sig den kontroll som utförs i den aktuella medlems- staten samt iaktta där gällande villkor och lagstiftning (artikel 64.1 b). Detta innebär att en sökande () har rätt att behålla arbetslöshetsersättning från utan att behöva stå till den svenska arbetsmarknadens förfogande. behöver en sök- ande alltså inte redovisa aktivitetsrapporter, komma på möten eller aktivt söka lämpliga arbete i , eftersom motsvarande krav ska uppfyllas i sökandet. Det utredningen föreslår är alltså att en sökande som befinner sig utomlands utan att ansöka om att göra det med bibehållen ersättning i enlighet med förordning (EG) nr 883/2004, ska ha rätt till ersättning under den tillfälliga utlandsvistelsen, om den sökande står till arbetsmarknadens förfogande och uppfyller samma krav som alla arbetslösa i . Utomlands utan att vara arbetssökande Utredningen menar att det är rimligt att det även i fortsättningen finns en restriktiv hållning gällande rätten till arbetslöshetsersätt- ning för den som befinner sig utomlands utan avsikt att söka och ta ett arbete. vill utredningen framhålla att restriktioner av detta slag inte i första hand bör gälla sökande som bor i gränsom- råden och som del av sina dagliga bestyr passerar landsgränser. 34Se t.ex. artikel 2 och 3 i denna förordning. En invändning mot en restriktiv hållning i övriga fall är att det blir allt vanligare att söka arbete på distans. Dagens kommunika- tionsmöjligheter, både när det gäller möjligheten att vara tillgänglig elektroniskt och att förflytta sig snabbt över långa avstånd, gör att det inte längre behöver vara relevant var, rent geografiskt, en sökande befinner sig. Det är inte heller säkert att det går snabbare att ta sig till exempelvis en arbetsintervju bara för att den sökande befinner sig i . Det ligger även i utredningens uppdrag att anpassa arbetslöshetsförsäkringens regler till en modern arbetsmarknad. Invändningar av det slaget är relevanta. Utredningen anser att det avgörande i detta fall är syftet med utlandsvistelsen. Om syftet inte är att söka och ta ett arbete uppfyller personen i fråga inte arbets- löshetsförsäkringens grundläggande villkor. Utredningen menar att den som gör anspråk på arbetslöshetsersättning genom sitt hand- lande måste visa att han eller hon först och främst är arbetssökande och står till arbetsmarknadens förfogande. Även om förhållandena på arbetsmarknaden har förändrats är det rimligt att kräva att en sökande ska vara beredd att snabbt komma i arbete om han eller hon gör anspråk på en allmänt finansierad arbetslöshetsersättning. Även om det finns yrken där rekryteringsprocessen sker på distans och tar tid är arbetslöshetsförsäkringen inte en yrkesförsäkring. Den som ansöker om arbetslöshetsersättning ska vara beredd att ta ett arbete omgående, även utanför sin vanliga bransch. Den som åker utom- lands av annat skäl än att söka arbete bör därför inte ha rätt till arbets- löshetsersättning. Den som bor i ett gränsområde och som tillfälligt befinner sig på andra sidan gränsen eller passerar gränsen bör slutligen rimligtvis ha lättare att visa att han eller hon först och främst står till arbetsmarknadens förfogande och är oförhindrad att ta ett arbete, än den som reser till ett land många flygtimmar bort. Det bör här av- göras från fall till fall om den sökande har rätt till ersättning. 9.10Ersättning med anledning av anställningens upphörande m.m. 9.10.1Sökande med avgångsvederlag och ekonomiskt skadestånd har inte rätt till ersättning Förslag: En sökande som på grund av anställningens upphörande har fått ett avgångsvederlag eller ekonomiskt skadestånd som motsvarar lön ska inte ha rätt till arbetslöshetsersättning. Detta ska gälla för den tid avgångsvederlaget eller skadeståndet avser. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer kan med stöd av 8 kap. 7 § regeringsformen meddela närmare föreskrifter om hur tiden i första stycket ska bestämmas. Bedömning: Det bör införas en bestämmelse i den nya förord- ningen som anger att Inspektionen för arbetslöshetsförsäkringen får meddela föreskrifter om beräkningen av tid med avgångsveder- lag eller ekonomiskt skadestånd som motsvarar lön. I dagens regelverk finns bestämmelser om att tid med avgångs- vederlag eller ekonomiskt skadestånd ska anses som tid med för- värvsarbete när arbetsvillkoret ska prövas (13 § ). En person som får avgångsvederlag eller ekonomiskt skadestånd har, under- förstått, inte rätt till arbetslöshetsersättning som ersättningen avser. Behovet av stöd under omställning får i sådana fall anses redan vara täckt av vederlaget eller skadeståndet. Utred- ningen anser att det är motiverat att sökande som har fått ett av- gångsvederlag eller ekonomiskt skadestånd som motsvarar lön även i fortsättningen ska kunna medräkna sådan ersättning vid prövning av inkomstvillkoret. Utredningen anser också att den sökande ska sakna rätt till ersättning för den tid som avgångsvederlaget eller det ekonomiska skadeståndet avser. Utredningen föreslår att detta tyd- ligare än ska framgå av lagen. Inom detta område finns en om- fattande rättspraxis att utgå från vid bedömningar av hur t.ex. av- gångsvederlag som utbetalats som pensionsavsättningar ska beaktas. Det ska även i fortsättningen finnas möjlighet för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att kunna meddela före- skrifter om hur tiden med avgångsvederlag eller ekonomiskt skade- stånd ska bestämmas. I den nuvarande ordningen regleras det i förordning att det är IAF som får meddela föreskrifter om hur tid med avgångsvederlag eller ekonomiskt skadestånd ska beräknas. Utredningen ser inget skäl att ändra den ordningen. Det bör därför införas en motsvarande bestäm- melse i den nya förordningen om arbetslöshetsförsäkring. 9.10.2Sökande med lönegaranti har inte rätt till ersättning Förslag: En sökande som har blivit arbetslös på grund av arbets- givarens konkurs och beviljas ersättning motsvarande uppsäg- ningslön enligt lönegarantilagen ska inte ha rätt till arbetslöshets- ersättning. Detta ska gälla för den tid som ersättning från den statliga lönegarantin avser. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer kan med stöd av 8 kap. 7 § regeringsformen meddela närmare före- skrifter om hur tiden i första stycket ska bestämmas. Bedömning: Det bör införas en bestämmelse i den nya förord- ningen som anger att Inspektionen för arbetslöshetsförsäkringen får meddela föreskrifter om beräkningen av tid med lönegaranti som motsvarar uppsägningslön. Lönegaranti i stället för uppsägningslön En sökande som har blivit arbetslös på grund av arbetsgivarens kon- kurs, och som ansöker om ersättning innan uppsägningstiden har löpt ut, ska lämna en kopia på konkursförvaltarens beslut till arbets- löshetskassan. Det ska framgå av beslutet vilka lönefordringar som avser tid före uppsägningen och som redan ersatts genom garanti- beloppet, samt hur mycket av garantibeloppet som återstår för att täcka lönen . Arbetslöshetskassan ska lägga ut det som återstår av garantibeloppet som lön under uppsägnings- tiden för de dagar som den sökande har rätt till lön. Först när beloppet förbrukats är den sökande arbetslös i arbetslöshetsförsäkringens mening (1 kap. 1 §, IAFFS 2018:2). Om den sökande blivit arbetslös med anledning av att arbetsgivaren försatts i konkurs, kan den sök- anden i vissa fall ha rätt till ersättning från den statliga lönegarantin. Det är staten som står för betalning i form av t.ex. uppsägningslön när en av arbetstagare har en fordran hos en arbetsgivare enligt1 § lönegarantilagen (1992:497). Ersättningen från den statliga lönegarantin träder i dessa fall in i stället för uppsägningslön. Under normala förhållanden har den sökande inte rätt till arbetslöshetsersättning eller under arbetsbefrielse, eftersom det finns ett anställningsför- hållande. När ersättning från den statliga lönegarantin träder in i stället för uppsägningslön är den sökandes behov av ersättning under omställning tillgodosedd, på samma sätt som gäller vid avgångsveder- lag eller ekonomiskt skadestånd. Det ska därför även i fortsättningen finnas en bestämmelse om vad som ska gälla när den sökande får ersättning motsvarande upp- sägningslön från den statliga lönegarantin. Bestämmelsen ska framgå av lagen, eftersom den tillhör den uppsättning regler som tydliggör den sökandes rätt till ersättning under bestämda förhållanden. Lik- som i fallet med avgångsvederlag och ekonomiskt skadestånd kom- mer det av utredningens vidare förslag att framgå hur lönegaranti medräknas i ersättningen. Det ska finnas möjlighet för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter om hur tiden med ersättning från den statliga lönegarantin ska bestämmas. I den nuvarande ordningen finns bestämmelser om lönegaranti och hur denna ska beräknas i IAF:s föreskrifter. Utredningen anser att det finns anledning att reglera bestämmelser om lönegaranti mot- svarande uppsägningslön i lag. Det betyder att lönegaranti motsva- rande lönegaranti hanteras på samma sätt som avgångsvederlag och ekonomiskt skadestånd. När det gäller hur tid med lönegaranti som motsvarar uppsägningslön ska beräknas bör IAF även i fortsättning få meddela föreskrifter. Även här speglas alltså vad som gäller för avgångsvederlag och ekonomiskt skadestånd. Det bör därför införas en bestämmelse i den nya förordningen som anger att IAF får med- dela sådana föreskrifter. 9.10.3Särskild möjlighet att föreskriva om rätt till ersättning för säsongsarbetslösa bör inte införas Bedömning: I det nya regelverket bör det inte finnas bestäm- melser om att regeringen eller den myndighet som regeringens bestämmer får begränsa rätten till ersättning för säsongsarbetslösa. Skälen för bedömningen: Av 42 § framgår att regeringen eller den myndighet som regeringens bestämmer, om det finns särskilda för detta, får begränsa rätten till ersättning för arbetstagare som huvudsakligen är sysselsatta i yrke där arbetslöshet regel- bundet förekommer. Regeringen har inte nyttjat denna möjlighet i förordning. Utredningen har därför övervägt om det behövs en motsvarande bestämmelse i den nya lagen om arbetslöshetsförsäk- ring eller om bestämmelsen ska anses ha spelat ut sin roll. Arbetslöshetsersättning lämnas både i det nuvarande och det före- slagna nya regelverket vid arbetslöshet till den som står till arbetsmark- nadens förfogande. Utredningen anser att det ur detta perspektiv är svårt att bedöma vem som är säsongsarbetslös och, underförstått, inte beredd att åta sig arbete mellan arbetssäsongerna. På mot- svarande sätt är det svårt att bedöma vem som t.ex. tillfälligt arbetat inom en bransch som är säsongsbetonad, men som behöver söka efter andra arbetstillfällen när anställningen avslutats. Utredningen ser inte heller något behov av sådana uttryckliga bestämmelser. Detta hindrar inte att det kan uppstå situationer där en sökande som har särskilt stark anknytning till en arbetsgivare inte bedöms stå till arbetsmarknadens förfogande och därför inte har rätt till arbets- löshetsersättning. Det skulle t.ex. kunna vara fallet för en sökande som har avslutat en anställning men har en överenskom- melse om en ny anställning hos samma arbetsgivare och mellan arbete har tillgång till en bostad som arbetsgivaren betalar. Ärenden av detta slag måste därför bedö- mas av arbetslöshetskassan från fall till fall. 9.11Sökande som deltar i arbetsmarknadspolitiska program har inte rätt till ersättning Förslag: En sökande som deltar i ett arbetsmarknadspolitiskt pro- gram ska inte ha rätt till arbetslöshetsersättning. Skälen för förslaget: Av nuvarande ordning framgår att sökande som deltar i etableringsinsatser för vissa nyanlända invandrare saknar rätt till arbetslöshetsersättning (10 § ). Detta förhållande antas allmänt gälla alla som deltar i arbetsmarknadspolitiska program, men det framgår inte av lagen. Ordningen är speciell i förhållande till de allmänna villkoren, eftersom den som deltar i ett arbetsmarknads- politiskt program normalt är både arbetslös och i viss utsträckning står till arbetsmarknadens förfogande. I detta fall är anledningen att den sökande tillhör ett annat system. Det har ingen betydelse om den sökande har någon annan form av ersättning, t.ex. aktivitetsstöd, till följd av deltagandet, även om det normalt är fallet. I syfte att tydliggöra vad som vid prövning av rätt till arbetslös- hetsersättning gäller för personer som deltar i arbetsmarknadspoli- tiska program föreslår utredningen att det införs en bestämmelse om att den som deltar i sådana program inte har rätt till arbetslöshets- ersättning. 9.12Sökande som är uteslutna från medlemskap har inte rätt till ersättning Förslag: En sökande som enligt 37 § första stycket lagen om arbetslöshetskassor har uteslutits från medlemskap i en arbetslös- hetskassa ska inte ha rätt till arbetslöshetsersättning av från uteslutningen. Skälen för förslaget: finns en bestämmelse om att en sökande som har uteslutits från medlemskap i en arbetslöshetskassa till följd av att han eller hon t.ex. medvetet lämnat oriktiga uppgifter, inte har rätt till arbetslöshetsersättning av från och med tidpunkten för uteslutningen. I den nuvarande ordningen utgör regeln en hinderbestämmelse för grundförsäkringen. Någon motsvarande regel har inte bedömts behövas när det gäller inkomst- bortfallsförsäkringen, eftersom den som inte har varit medlem i en arbetslöshetskassa inte har rätt till ersättning enligt inkomstbortfallsförsäkringen. Det bör därför i normalfallet inte i den nuvarande ordningen kunna uppstå en situation där den sökande ute- slutits ur en arbetslöshetskassa, men ändå kan beviljas ersättning enligt inkomstbortfallsförsäkring innan förflutit, även om det inte kan uteslutas. Eftersom utredningen i detta betänkande föreslår att den som varit medlem än under vissa förutsättningar ska kunna medges rätt till ersättning över den lägsta ersättningsnivån som den nuvarande grundförsäkringen upphör, är det nöd- vändigt att anpassa regelverket. Det bör därför införas en generell förbudsregel mot att från och med tidpunkten för ute- slutningen lämna arbetslöshetsersättning till den som har fråntagits sitt medlemskap av de skäl som anges i 37 § första stycket LAK. I detta kapitel finns förslag på bestämmelser om inkomstvillkor. Dessa bestämmelser utgör, tillsammans med bestämmelser om allmänna vill- kor, de ersättningsvillkor som ska gälla för rätt till arbetslöshets- ersättning. I kapitlet finns även förslag på bestämmelser om vilka inkomster som ska beaktas vid prövning av inkomstvillkoret och vilka inkoms- ter och ersättningar som inte får räknas med. I kapitlet finns vidare förslag på bestämmelser avseende s.k. ramtid samt överhoppnings- bar tid. Med ramtid avses den tid under vilken inkomster från för- värvsarbete ska ha intjänats. Med överhoppningsbar tid avses månader som, till följd av vissa händelser, inte ska medräknas i ramtiden. Kort om grundförsäkring och inkomstbortfallsförsäkring Av 4 § lagen (1997:238) om arbetslöshetsförsäkring, förkortad , följer att dagens arbetslöshetsförsäkring består av en grundförsäk- ring och en inkomstbortfallsförsäkring. Den som endast uppfyller ett arbetsvillkor har rätt till ersättning enligt grundförsäkringen (6 § ). Den som uppfyller ett medlemsvillkor, vilket förutom uppfyllt arbets- villkor även innebär ett krav på viss medlemstid, har rätt till ersättning enligt inkomstbortfallsförsäkringen (7 § ). Eftersom medlemsvillkoret utöver arbetsvillkor innehåller krav på tid som den sökande ska ha varit medlem i en arbetslöshetskassa, kan det å ena sidan ses som ett särskilt kvalifikationsvillkor för rätt till ersättning enligt inkomstbortfallsförsäkringen. Å andra sidan anses arbetslöshetsförsäkringen vara en sammanhållen försäkring. perspektivet ger medlemsvillkoret endast tillgång till en högre ersätt- ningsnivå. Det egentliga kvalifikationsvillkoret är arbetsvillkoret. Ut- redningen redovisar både arbetsvillkor och medlemsvillkor i det föl- jande avsnittet om gällande rätt. Gemensamma bestämmelser – gällande rätt Enligt nuvarande ordning ska den sökande uppfylla ett arbetsvillkor inom en ramtid för att ha rätt till arbetslöshetsersättning. Det finns inga särskilda bestämmelser om vilket slags förvärvsarbete som om- fattas. Arbetsvillkoret omfattar därför både arbetstagare och före- tagare. Arbetsvillkoret är enligt 12 § uppfyllt om den sökande inom de som föregått arbetslösheten har –haft förvärvsarbete och utfört arbetet per kalendermånad (huvudregeln), eller –haft förvärvsarbete under en sammanhäng- ande tid av 6 kalendermånader och utfört arbetet under var och en av dessa månader (alternativregeln). Med förvärvsarbete avses bl.a. även tid då den sökande haft semester och varit ledig med helt eller delvis bibehållen lön av någon annan anledning än sjukdom, tjänstgöring enligt lagen (1994:1809) om totalförsvarsplikt eller barns födelse. Som tid med förvärvsarbete anses även tid då den sökande på grund av anställningens upphörande får avgångsvederlag eller ekonomiskt skadestånd som motsvarar lön (13 § ). Förtroendeuppdrag som enligt lag ger rätt till ledighet från anställning jämställs med förvärvsarbete (13 b § ). Om den sökande inte uppfyller arbetsvillkoret genom förvärvs- arbete, kan tid då den sökande har fullgjort tjänstgöring enligt lagen om totalförsvarsplikt eller fått föräldrapenningförmån enligt social- försäkringsbalken tillgodoräknas. Tillsammans kan högst två kalender- månader medräknas i arbetsvillkoret. Det finns även begränsningar i vilken utsträckning sådan jämställd tid kan användas vid prövning av alternativregeln (13 a § ). Inspektionen för arbetslöshetsförsäkringen kan enligt 2 a § för- ordningen (1997:835) om arbetslöshetsförsäkring, förkortad ALFFo, meddela föreskrifter om att vissa arbeten utförda utomlands ska jäm- ställas med arbete i . Arbete som inte får medräknas Förvärvsarbete som arbetsgivaren finansierat med särskilt anställ- ningsstöd eller som bedrivits med stöd till start av näringsverksam- het inom ramen för ett arbetsmarknadspolitiskt program får inte medräknas i arbetsvillkoret (14 § ). Tid med förvärvsarbete får vidare inte räknas mer än en gång för att uppfylla arbetsvillkoret (15 § ). Ramtid och överhoppningsbar tid Arbetsvillkoret ska ha uppfyllts inom en ramtid. Med ramtid avses de som närmast föregått den månad när den sökande anmält sig som arbetslös hos den offentliga arbetsförmedlingen. Om anmälningsmånaden innehåller tid med förvärvsarbete, föräldrapen- ning eller totalförsvarsplikt i sådan omfattning att den kan tillgodo- räknas i ett arbetsvillkor, medräknas månaden (15 a § ). När ramtiden ska bestämmas räknas inte vissa perioder, s.k. över- hoppningsbar tid. Ramtiden kan alltså förskjutas bakåt i tiden. Till överhoppningsbar tid hör bl.a. tid då den sökande varit förhindrad att arbeta på grund av styrkt sjukdom eller vård av eget barn som inte har fyllt (16 § ). Till överhoppningsbar tid hör även tid som den sökande har varit frihetsberövande på kriminalvårdens om- råde (16 a § ), utfört förvärvsarbete som arbetsgivaren finan- sierat med särskilt anställningsstöd eller vistelse utomlands till följd av att en sökande följt med sin make, maka eller sambo vid dennes arbete i utlandet, under förutsättning att arbetsgivarens har sitt säte i och att lönen har betalats ut från (16 c § ). Även tid då den sökande t.ex. fått föräldrapenningförmån eller varit förhindrad att arbeta på grund av tjänstgöring enligt lagen om total- försvarsplikt är överhoppningsbar (17 § ). Det rör sig därmed om en rad olika omständigheter där det gemensamma är att tiden inte räknas med i ramtiden. Den överhoppningsbara tiden får omfatta högst , utom när det gäller vistelse utomlands som medföljande till make, maka eller sambo som arbetat utomlands. För denna grupp finns ingen bortre tidsgräns (17 a § ). Den som har varit medlem i en arbetslöshetskassa under minst tolv sammanhängande månader, och som uppfyllt ett arbetsvillkor, har också uppfyllt ett medlemsvillkor. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer kan meddela föreskrifter om vissa avbrott i medlemskapet som arbetslöshetskassan ska bortse från när medlemsvillkoret prövas (7 § ). Personer som före inträdet i en arbetslöshetskassa har varit medlemmar i en annan arbetslöshetskassa får tillgodoräkna sig tiden i den kassan vid prövning av medlemsvillkoret, (8 § ). Det finns dessutom en s.k. läkningsregel i 2 b § ALFFo. När arbets- löshetskassan prövar om en sökande har uppfyllt medlemsvillkoret i 7 § , ska kassan bortse från avbrott i medlemskapet som under- stiger en kalendermånad, under förutsättning att den sammanlagda avbrottstiden inte överstiger . Detta gäller dock inte avbrott som beror på beslut om uteslutning enligt 37 § lagen (1997:239) om arbetslöshetskassor. Särskilda regler för företagare och kombinatörer – gällande rätt I den nuvarande ordningen görs viss åtskillnad på anställda och före- tagare. De flesta bestämmelser avser båda grupperna. Särskilda regler finns bl.a. i förhållande till företagares arbetslöshet och bisyssla. Utöver vad som gäller för företagares arbetslöshet finns det skillna- der i regleringen mellan anställda och företagare när det gäller beräk- ning av dagsförtjänst, dvs. den ersättningsgrundande inkomsten för sökande som ska prövas enligt inkomstbortfallsförsäkringen. Regler om dagsförtjänst berör vilka inkomster som företagare får beakta vid beräkning av ersättningens storlek. När underlag för beräkning av dagsförtjänst för företagare bestäms ska dagsförtjänsten grundas på den inkomst från verksamheten som framgår av det senaste beslutet om slutlig skatt. Om det är mer för- månligt för företagaren ska dagsförtjänsten emellertid grundas på den genomsnittliga inkomsten från verksamheten som föregår beskattningsåret i det senaste beslutet om slutlig skatt (37 § ). Sammanläggning av förvärvsinkomst och förmåner (vissa socialförsäkringsförmåner) kan göras på samma sätt som för anställda (37 a §, 25 a § och 23 b § ). För en företagare som upphör att bedriva näringsverksamhet inom 24 månader från det att verksamheten startade får dagsförtjänsten grundas på företagarens tidigare anställning. När dagsförtjänsten grun- das på tidigare anställning ska prövning av om arbetsvillkoret uppfyllts avse tid i anställningen. Ramtiden ska då avse de som närmast föregått den månad då den sökande startade sin verksamhet (37 a § ). Dagsförtjänst beräknas endast för sökande som har inkomstrela- terad ersättning. En företagare som uppfyller villkoren för rätt till ersättning enligt grundförsäkringen får en dagpenning beräknad på den genomsnittliga arbetstiden på samma sätt som anställda, vilket fram- går av 3 § ALFFo. Dagsförtjänst för personer som kombinerat anställning med företagande När dagsförtjänsten ska fastställas för personer som kombinerat anställning med företagande ska dagsförtjänsten grundas på inkomsterna från både anställningen och verksamheten (37 b § ). Detta gäller dock inte personer som fått en anställning eller närings- verksamhet godkänd som bisyssla.