sou · H8B357 · 2020-10-08 00:00:00 — Dessa båda effekter kan förväntas ta ut varandra i en inte obetydlig utsträckning. Vi redovisar därför inte någon särskild påverkan på statens intäkter av böter. Avslutningsvis bör nämnas att statistiken ovan utgår från fall i vilka överträdelse av kontaktförbud har varit huvudbrott. Med huvud- brott avses det allvarligaste brottet i domslutet. Det är vanligt före- kommande att överträdelse av kontaktförbud förekommer i domslut som avser också brottslighet som är mer allvarlig – eller som i vart fall har ansetts mer allvarlig – än överträdelse av kontaktför- bud, exempelvis misshandel av normalgraden. –som alltså visserligen är vanliga i praktiken – måste beaktas att straff- värdet för flerfaldig brottslighet bestäms enligt en princip som inne- bär att domstolen utgår från straffvärdet för det brott som i det konkreta fallet är mest allvarligt och sedan gör tillägg för de i svårhets- hänseende följande brotten med avtagande andelar av deras straffvärden. Följande exempel kan illustrera det sagda. Anta att en dom- stol (med tillämpning av tidigare gällande straffskalor) har dömt en person för (a) två fall av misshandel av normalgraden som i de kon- kreta fallen ansetts ha ett straffvärde på tre månaders fängelse var- dera, (b) ett fall av olaga tvång som ansetts ha ett straffvärde på en månads fängelse och (c) två fall av överträdelse av kontaktförbud som ansetts ha straffvärden på bötesnivå. Böter skulle i vårt räkne- exempel kunna jämställas med ett hypotetiskt fängelsestraff (hälften av fängelseminimum, som är fängelse ). Med beaktande av allmänna principer för straffvärdebedömning för flerfaldig brottslighet skulle domstolen då ha kunnat fastställa straff- värdet för den sammantagna brottsligheten till 3 + 3/2 + 1/3 + 0,25/4 + 0,25/5 = 3 + 1,5 + 0,33… + 0,0625 + 0,05 = 4,9, dvs. knappt fem månaders fängelse.7 7Det förekommer olika synsätt på hur straffvärdet för flerfaldig brottslighet ska bedömas. Syftet med vårt exempel är endast att ge en grov bild som kan utgöra utgångspunkt för ett resonemang Konsekvenser av utredningens förslag Om normalstraffet för överträdelse av kontaktförbud ändras från böter till fängelse i en månad, så skulle beräkningen av straffvärdet för den sammantagna brottsligheten i stället kunna se ut på följande sätt i det nämnda exemplet: 3 + 3/2 + 1/3 + 1/4 + 1/5 = 3 + 1,5 + 0,33… + 0,25 + 0,2 = 5,3, dvs. drygt fem månaders fängelse. Såvitt avser domslut som innefattar flera brott, varav något eller några är mer allvarliga än överträdelsen eller överträdelserna av kon- taktförbud kommer straffskärpningen alltså sannolikt inte att ha någon beaktansvärd påverkan i praktiken på påföljderna. Vi bedömer därför att det i kostnadshänseende går att bortse från de domslut som innefattar såväl överträdelse av kontaktförbud som mer allvar- liga brott trots att sådana domslut är vanliga. 11.4.4Finansiering av våra förslag Bedömning: De ökade kostnader som våra förslag medför är så pass begränsade att de kan finansieras inom ramen för rätts- väsendets utgiftsområde. Som framgår av avsnitt 11.4.1, 11.4.2 och 11.4.3 kan våra förslag förväntas leda till en årlig kostnadsökning enligt följande tabell. Tabell 11.1 Finansiering av kostnadsökningarna Merarbete för rättsliga biträden Ändrade bestämmelser om rättsintyg m.m. Skärpt straffskala för överträdelse av kontaktförbud beträffande kostnader – inte att ta ställning i den straffrättsliga frågan om hur straffvärde för fler- faldig brottslighet ska bedömas. Sättet att räkna i exemplet ger dock en god ungefärlig bild av hur många domare resonerar. Konsekvenser av utredningens förslag En utredning som lämnar förslag som innebär kostnadsökningar eller intäktsminskningar för staten eller kommuner ska föreslå en finansiering av förslagen.8 Enligt vårproposition kommer kostnaderna inom utgifts- området för rättsväsendet –2023 att öka successivt inom spannet 49,4–56,. vibedömer att våra förslag kommer att medföra utgör alltså endast av rättsväsendets budget. De beräknade kostnadsökningarna bör därmed kunna hanteras inom ramen för rättsväsendets utgiftsområde. Bedömning: Våra förslag kan komma att medföra förbättrad jäm- ställdhet mellan män och kvinnor och förbättrade möjligheter att nå de integrationspolitiska målen. Förslagen kan inte förväntas medföra några förutsebara kon- sekvenser för den kommunala självstyrelsen, för sysselsättning och offentlig service i olika delar av landet eller för små företags arbetsförutsättningar, konkurrensförmåga eller villkor i övrigt i förhållande till större företag. Förslagen kommer inte heller att medföra några andra kon- sekvenser som ska redovisas. I fråga om sådana konsekvenser som anges i 15 § kommittéförord- ningen som ska redovisas i betänkandet gör vi följande bedömning. Som vi har angett i avsnitt 6 är hedersrelaterat våld och annat sådant förtryck någonting som i första hand drabbar kvinnor. Även de s.k. fridskränkningsbrotten och regleringen avseende kontakt- förbud syftar i praktiken i huvudsak till att skydda kvinnor, även om lagstiftningen i huvudsak är könsneutralt utformad. Alla våra förslag kan därför förväntas bidra till bättre förutsättningar att uppnå jäm- ställdhet mellan kvinnor och män. Vad beträffar de integrationspolitiska målen kan, med hänvisning till avsnitt 6, nämnas att hedersrelaterat våld och annat sådant för- tryck i många fall utövas av en gärningsperson och/eller mot ett brotts- 8Se avsnitt 11.1. Konsekvenser av utredningens förslag offer som är av utländsk härkomst. Hedersrelaterat våld och annat sådant förtryck får förutsättas motverka förutsättningarna för inte- gration i det svenska samhället. Arbetet mot sådana fenomen – bl.a. de av oss lämnade förslagen i denna betänkande – kan därmed förut- sättas förbättra möjligheterna att uppnå de integrationspolitiska målen. I det sammanhanget kan även nämnas att hedersrelaterat våld och annat sådant förtryck ofta drabbar personer – dvs. Det förbättrade skydd för barn som förslagen kan antas ge innebär att införandet av det nya hedersbrottet kan sägas vara ett led i arbete för att följa konvention om barnets rättig- heter (den s.k. ), som gäller som svensk lag , se lagen (2018:1197) om kon- vention om barnets rättigheter. Vi bedömer inte att förslagen kommer att medföra några kon- sekvenser för den kommunala självstyrelsen, för sysselsättning och offentlig service i olika delar av landet eller för små företags arbets- förutsättningar, konkurrensförmåga eller villkor i övrigt i förhål- lande till större företag. Vi bedömer att förslagen inte påverkar uppfyllelse av de skyldigheter som följer av anslutning till Europeiska unionen. Det saknas anledning att, med hänsyn till de i detta avsnitt be- skrivna konsekvenserna, bestämma tidpunkten för ikraftträdande för något av våra förslag till lagändringar på särskilt sätt. Förslagen kräver inte att några särskilda informationsinsatser genomförs, i den mening som får anses vara avsedd i 6 § förordningen om konsekvensutredning vid regelgivning. En annan sak är att det kan uppstå ett behov av exempelvis interna utbildningar för rätts- väsendets aktörer. Vi bedömer att förslagen inte kan få effekter av betydelse för före- tags arbetsförutsättningar, konkurrensförmåga eller villkor i övrigt, på sätt som avses i 7 § förordningen om konsekvensutredning vid regelgivning. Förslag: Lagändringarna ska träda i kraft . De ändringar som föreslås i detta betänkande handlar huvudsakligen om att det ska införas en ny brottstyp som ska benämnas hedersbrott och som ska ta sikte på upprepat hedersrelaterat våld och annat sådant förtryck som riktas mot samma brottsoffer. Vidare föreslår vi vissa följdändringar i den delen. Vi lägger också fram straffprocessuella för- slag i fråga om bl.a. inhämtande av rättsintyg utan målsägandens sam- tycke och såväl straffrättsliga som förvaltningsrättsliga förslag om kontaktförbud. till den tid som kan beräknas gå åt för remissförfarandet och beredningen i samt riksdagsbehandlingen av lag- förslagen kan författningsändringarna träda i kraft . Vi föreslår därför detta datum för ikraftträdandet. Bedömning: Det behövs inte några särskilda övergångsbestäm- melser. I 2 kap. 10 § första stycket regeringsformen anges följande: Ingen får dömas till straff eller annan brottspåföljd för en gärning som inte var belagd med brottspåföljd när den begicks. Inte heller får någon dömas till svårare brottspåföljd för gärningen än den som var före- skriven då. I 5 § första och andra stycket lagen (1964:163) om införande av brotts- balken anges följande: Ingen må dömas för gärning, för vilken ej var stadgat straff när den be- gicks. Straff skall bestämmas efter den lag som gällde när gärningen före- togs. Gäller annan lag när dom meddelas, skall den lagen tillämpas, om den leder till frihet från straff eller till lindrigare straff; […]. Det framgår alltså av såväl grundlag som annan lag att det finns ett förbud mot att tillämpa strafflagstiftning retroaktivt. Det krävs där- för inga särskilda övergångsbestämmelser såvitt avser våra straffrätts- liga förslag. Inte heller förslagen i övrigt kräver några särskilda övergångs- bestämmelser. 13.1Förslaget till lag om ändring i (1962:700) För brott som begåtts utom riket döms efter svensk lag och vid svensk domstol, om brottet begåtts 1.av svensk medborgare eller av utlänning med hemvist i , 2.av utlänning utan hemvist i , som efter brottet blivit svensk medborgare eller tagit hemvist här i riket eller som är dansk, finsk, isländsk eller norsk medborgare och finns här, 3.av annan utlänning som finns här i riket och på brottet enligt svensk lag kan följa fängelse , eller 4.i utövningen av ett svenskt företags näringsverksamhet och det är fråga om givande av muta, grovt givande av muta eller handel med inflytande enligt 10 kap. 5 d § 2. Första stycket gäller inte, om gärningen är fri från ansvar enligt lagen på gärningsorten eller om den begåtts inom område som inte tillhör någon stat och enligt svensk lag svårare straff än böter inte kan följa på gärningen. I fall som avses i denna paragraf får inte dömas till påföljd som är att anse som strängare än det svåraste straff som är föreskrivet för brottet enligt lagen på gärningsorten. De inskränkningar av svensk domsrätt som anges i andra och tredje styckena gäller inte för brott som avses i 1.4 kap. 1 a, 4 b och 4 d §§ och 16 kap. 10 a § första stycket 1 och sjätte stycket eller försök till sådana brott, 2.4 kap. 4 § andra stycket varigenom någon förmåtts att ingå ett sådant äktenskap eller en sådan äktenskapsliknande förbindelse som avses i 4 d § eller försök till sådant brott, eller 3.6 kap. 1–6, 8, 9 och 12 §§ eller försök till brott enligt 6 kap. 1, 2, 4–6, 8, 9 och 12 §§, om brottet begåtts mot en person som inte fyllt . Paragrafen innehåller vissa bestämmelser om förutsättningarna för att döma efter svensk lag och vid svensk domstol för brott som begåtts utanför . Våra överväganden i denna del finns i avsnitt 8.5.2. Paragrafen har ändrats, i fjärde stycket, på så sätt att det av oss föreslagna nya hedersbrottet ska undantas från kravet på dubbel straff- barhet för att svensk domsrätt ska föreligga. I detta hänseende ska den nya brottstypen bedömas på motsvarande sätt som exempelvis brotts- typen äktenskapstvång, som har reglerats i 4 kap. 4 c § brotts- balken. Eftersom vi har föreslagit att bestämmelsen om hedersbrott ska tas in i 4 kap. 4 b § och nuvarande 4 kap. 4 b–4 d §§ ska numreras om och betecknas 4 kap. 4 c–4 e §§ har 2 kap. 2 § fjärde stycket ändrats även på så sätt att de tidigare hänvisningarna, i fråga om äktenskapstvång, till 4 kap. 4 c § har justerats till att i stället gälla 4 kap. 4 d §§. Dessa änd- ringar är endast redaktionella. Den som begår brottsliga gärningar enligt 3, 4, 5, 6 eller 12 kap. eller enligt 24 § lagen (1988:688) om kontaktförbud mot en närstående eller tidigare närstående person, döms, om var och en av gärningarna utgjort led i en upp- repad kränkning av personens integritet och gärningarna varit ägnade att allvarligt skada personens självkänsla, för grov fridskränkning till fängelse i lägst och högst . Har gärningar som anges i första stycket begåtts av en man mot en kvinna som han är eller har varit gift med eller som han bor eller har bott tillsammans med under äktenskapsliknande förhållanden, ska han i stället dömas för grov kvinnofridskränkning till samma straff. Paragrafen innehåller bestämmelser om brottstyperna grov fridskränk- ning och grov kvinnofridskränkning. Våra överväganden i denna del finns i avsnitt 8.3.3. Paragrafen har ändrats, i första stycket, på så sätt att det har införts en hänvisning även till 5 kap. . Ändringen innebär att även förtals- och förolämpningsbrotten kan ingå i en grov fridskränk- ning eller en grov kvinnofridskränkning. Ändringen är inte avsedd att påverka bestämmelserna om förut- sättningar för åtal i 5 kap. 5 § . För att ett förtals- eller förolämpningsbrott ska kunna ingå i en grov fridskränkning eller en grov kvinnofridskränkning kommer alltså att krävas att målsäganden åtalar för brottet eller att målsäganden är eller anger brottet till åtal och de övriga förutsättningar som anges i 5 kap. 5 § är uppfyllda. Den som begår brottsliga gärningar enligt 3, 4, 5, 6 eller 12 kap. eller enligt 24 § lagen (1988:688) om kontaktförbud i syfte att bevara eller återupprätta en persons eller familjs, släkts eller annan liknande grupps heder, döms, om var och en av gärningarna utgjort led i en upprepad kränkning av den utsattes integritet och gärningarna varit ägnade att allvarligt skada hans eller hennes självkänsla, för hedersbrott till fängelse i lägst och högst . Paragrafen innehåller en ny bestämmelse om brottstypen hedersbrott. Våra överväganden i denna del finns i avsnitt 8.1–8.3. Den nya bestämmelsen innehåller juridiskt-tekniskt sett många likheter med bestämmelserna om grov fridskränkning och grov kvinno- fridskränkning, i 4 kap. 4 a §, och bestämmelsen om olaga förföljelse, som har fått beteckningen 4 kap. 4 c §. Den nya bestämmelsen bör kunna bedömas från straffprocessuell synpunkt på i huvudsak samma sätt som de s.k. fridskränkningsbrotten i 4 a §. De lagrum som räknas upp i paragrafens inledning är desamma som i 4 a §. Samma typer av brottsliga gärningar som kan ingå som moment i en grov fridskränkning eller grov kvinnofridskränkning ska alltså kunna ingå i ett hedersbrott. De brottsliga gärningarna ska, för ansvar enligt denna paragraf, ha begåtts i syfte att bevara eller återupprätta en persons eller familjs, släkts eller annan liknande grupps heder. Rekvisitet i denna paragraf är avsett att tillämpas på samma sätt som det motsvarande rekvisit avseende heder som infördes i straffskärpningsbe- stämmelsen i 29 kap. 2 § 10 (se avsnitt 8.3.4 i detta betänkande och prop. 2019/20:131 s. 103–105). För ansvar krävs vidare att var och en av gärningarna utgjort led i en upprepad kränkning av personens integritet och gärningarna varit ägnade att allvarligt skada personens självkänsla. Dessa rekvisit är av- sedda att tillämpas på samma sätt som motsvarande rekvisit i bestäm- melsen om grov fridskränkning i 4 kap. 4 a § första stycket (se 1997/98:55 s. 131–134). Som påpekades i samband med införan- det av den bestämmelsen – och som kan poängteras särskilt i detta sammanhang – innebär de flesta brott i de lagrum som räknas upp i paragrafen typiskt sett att självkänslan hos den utsatta personen ska- das allvarligt. Eftersom begreppet person förekommer i den nya bestämmelsens rekvisit avseende heder talas det där om den utsattes integritet och hans eller hennes självkänsla i stället för, som i 4 kap. 4 a §, om personens integritet och personens självskänsla. Straffskalan, som motsvarar den som gäller för grov fridskränk- ning och grov kvinnofridskränkning, är fängelse i lägst och högst . I konkurrenshänseende bör bestämmelsen om den nya brottstypen hedersbrott betraktas som mer specifik (lex specialis) i förhållande till bestämmelsen om grov fridskränkning och grov kvinnofridskränk- ning. Om förutsättningarna för att döma för hedersbrott är uppfyllda bör därför dömas för detta brott i stället för grov fridskränkning eller grov kvinnofridskränkning. Eftersom den nya brottstypen har en strängare straffskala än olaga förföljelse bör dömas endast för heders- brott om rekvisiten för båda brottstyperna är uppfyllda. Straffvärdemässigt kan konstateras att det räcker att rekvisiten i den nya bestämmelsen om hedersbrott är uppfyllda för att straff- minimum för detta brott, fängelse , ska uppnås. Det finns inget krav på att gärningspersonen och brottsoffret ska vara närstående i förhållande till varandra. Om förutsättningarna för att döma för hedersbrott är uppfyllda och det dessutom finns en nära rela- tion mellan gärningsperson och brottsoffer, så bör den sistnämnda omständigheten beaktas i straffvärdehöjande riktning. Den allra lägsta delen av straffskalan bör i ett sådant fall tillämpas endast undantags- vis, t.ex. om det finns sådana s.k. brottsexterna straffvärdeminskande omständigheter som anges i 29 kap. 3 §. Den som förföljer en person genom brottsliga gärningar som utgör 1.misshandel enligt 3 kap. 5 § eller försök till sådant brott som inte är 2.olaga tvång enligt 4 kap. 4 § första stycket, 3.olaga hot enligt 4 kap. 5 § första stycket, 4.hemfridsbrott eller olaga intrång enligt 4 kap. 6 §, 5.kränkande fotografering enligt 4 kap. 6 a §, 6 olovlig identitetsanvändning enligt 4 kap. 6 b §, 7.olaga integritetsintrång enligt 4 kap. 6 c §, 8.ofredande enligt 4 kap. 7 §, 9.förtal enligt 5 kap. 1 §, 10.grovt förtal enligt 5 kap. 2 §, 11.förolämpning enligt 5 kap. 3 §, 12.sexuellt ofredande enligt 6 kap. 10 §, 13.skadegörelse enligt 12 kap. 1 § eller försök till sådant brott, 14.ringa skadegörelse enligt 12 kap. 2 §, eller 15.överträdelse av kontaktförbud med elektronisk övervakning eller över- trädelse av kontaktförbud enligt 24 § lagen (1988:688) om kontaktförbud döms, om var och en av gärningarna har utgjort led i en upprepad kränk- ning av personens integritet, för olaga förföljelse till fängelse i högst . Paragrafen, som innehåller en bestämmelse om brottstypen olaga för- följelse och som tidigare betecknades 4 kap. 4 b §, har fått en ny beteck- ning. Våra överväganden i denna del finns i avsnitt 8.3.3. Paragrafen har ändrats på så sätt att det har införts hänvisningar även till bestämmelserna i 5 kap. om brottstyperna förtal, grovt förtal och förolämpning. Ändringen innebär att även de nämnda förtals- och förolämpningsbrotten kan ingå i en olaga förföljelse. Ändringen är inte avsedd att påverka bestämmelserna om förut- sättningar för åtal i 5 kap. 5 § . För att ett förtals- eller förolämpningsbrott ska kunna ingå i en olaga förföljelse kommer alltså att krävas att målsäganden åtalar för brottet eller att målsäganden är eller anger brottet till åtal och de övriga förutsättningar som anges i 5 kap. 5 § är uppfyllda. Paragrafen har också ändrats på så sätt att de tidigare punk- terna 9–12 nu betecknas 12–15. Ändringen i denna del är endast redaktionell. 13.2Förslaget till lag om ändring i lagen (1988:688) om kontaktförbud Kontaktförbud enligt 1 § får avse också förbud att uppehålla sig i en bostad som brukas gemensamt med annan, om det på grund av särskilda omstän- digheter finns risk för att den mot vilken förbudet avses gälla kommer att begå brott mot en sammanboendes liv, hälsa, frihet eller frid (kontaktför- bud avseende gemensam bostad). Kontaktförbud avseende gemensam bostad får meddelas endast om 1.skälen för ett sådant förbud väger tyngre än det intrång eller men i övrigt som förbudet innebär för den mot vilken förbudet avses gälla, och 2.den som förbudet avses skydda förbinder sig att medverka till att den mot vilken förbudet avses gälla i rimlig utsträckning får tillgång till sina per- sonliga tillhörigheter. Paragrafen innehåller bestämmelser om kontaktförbud avseende ge- mensam bostad. Våra överväganden i denna del finns i avsnitt 10.4.2. Paragrafen har ändrats, i andra stycket 1, på så sätt att det tidigare gällande väsentlighetkravet för meddelande av kontaktförbud avse- ende gemensam bostad har utgått. Enligt den nya lydelsen får kon- taktförbud avseende gemensam bostad meddelas endast om skälen för ett sådant förbud väger tyngre än det intrång eller men i övrigt som förbudet innebär för den mot vilken förbudet avses gälla. Tidi- gare angavs att skälen skulle väga väsentligt tyngre. Ändringen syftar till att utöka möjligheterna till att meddela kon- taktförbud avseende gemensam bostad. Redan vid en sådan vanlig proportionalitetsbedömning som ska göras enligt den nya lydelsen (”om skälen […] väger tyngre”) måste det beaktas att den person mot vilken förbudet meddelas typiskt sett har ett starkt intresse av att få vistas i sin bostad. Det krävs alltså ännu starkare skäl som talar för ett kontaktförbud avseende gemensam bostad för att ett sådant förbud ska få meddelas. Även den nya lydelsen innebär alltså att det måste finnas ett stort behov för att det ska finnas tillräckliga för- utsättningar för ett så ingripande förbud. Ändringen syftar till att det inte ska uppställas ett ännu högre krav än så för meddelande av kon- taktförbud avseende gemensam bostad. Om det kan antas att ett kontaktförbud enligt 1 § inte är tillräckligt, får förbudet utvidgas till att avse förbud att uppehålla sig i närheten av en annan persons bostad eller arbetsplats eller annat ställe där den personen brukar vistas (utvidgat kontaktförbud). Ett beslut om utvidgat kontaktförbud får förenas med villkor om elektronisk övervakning. Om den mot vilken för- budet avses gälla har överträtt ett tidigare meddelat kontaktförbud och det inte finns särskilda skäl mot det ska förbudet förenas med ett sådant villkor. Den som har överträtt ett utvidgat kontaktförbud får meddelas förbud att uppehålla sig inom ett större område än som följer av första stycket (särskilt utvidgat kontaktförbud). Förbudet får omfatta ett eller flera om- råden i anslutning till sådana platser där den andra personen har sin bostad eller arbetsplats eller annars brukar vistas. Det får inte avse ett större om- råde än vad som är nödvändigt. Ett beslut om särskilt utvidgat kontaktför- bud ska förenas med villkor om elektronisk övervakning, om det inte finns särskilda skäl mot det. Särskilt utvidgat kontaktförbud får meddelas endast om skälen för ett sådant förbud väger väsentligt tyngre än den inskränkning i rörelsefriheten som förbudet innebär för den mot vilken förbudet avses att gälla. Paragrafen innehåller bestämmelser om utvidgat kontaktförbud. Våra överväganden i denna del finns i avsnitt 10.2. Paragrafen har ändrats, i första stycket, på så sätt att ett beslut om utvidgat kontaktförbud får förenas med villkor om elektronisk över- vakning, oavsett om den mot vilken förbudet avses gälla har överträtt ett tidigare meddelat kontaktförbud eller inte. Den nya regeln är alltså fakultativ. Även om den mot vilken förbudet avses gälla inte har överträtt ett tidigare meddelat kontaktförbud så ska det enligt den nya lydelsen vara möjligt att förena ett utvidgat kontaktförbud med villkor om elektronisk övervakning. Om den mot vilken förbudet avses gälla har överträtt ett tidigare meddelat kontaktförbud, och det inte finns särskilda skäl mot det, ska förbudet, liksom enligt bestämmelsens tidigare lydelse, förenas med villkor om elektronisk övervakning. Någon ändring är alltså inte avsedd vad beträffar situationen att den mot vilken förbudet avses gälla har överträtt ett tidigare meddelat kontaktförbud. Den nya fakultativa möjligheten att besluta om elektronisk över- vakning av utvidgade kontaktförbud, där den mot vilken förbudet är tänkt att gälla inte har överträtt ett kontaktförbud, innebär att en särskild proportionalitetsbedömning kommer att behöva göras i fråga om den elektroniska övervakningen.