sou · H8B361 · 2020-11-05 00:00:00 — Två exempel på förväxlingsbara benämningar är ”säkrad obligation” och ”täckt obligation”. Uttrycket ”täckt obligation” förekommer i kommissionens delegerade förordning (EU) 2016/2251 av om komplettering av och rådets förordning (EU) nr 648/2012 om OTC- derivat, centrala motparter och transaktionsregister med avseende på tekniska tillsyns- standarder för riskreduceringstekniker för som inte clearas av en central motpart. Vid överträdelser av bestämmelserna i paragrafen eller 2–2 b §§ tillämpas 5 kap. 5 § och, som huvudregel, 6 §. Om det är ett kredit- institut enligt lagen (2004:297) om bank- och finansieringsrörelse som är ansvarigt för överträdelsen, ska även tillämpa 15 kap. 1 a § första stycket 23 och överväga om förutsätt- ningarna enligt tredje stycket i samma paragraf för att meddela ett sanktionsföreläggande är uppfyllda. Ett sådant sanktionsföreläggande kan riktas mot den som ingår i ett kreditinstituts styrelse eller är dess verkställande direktör, eller ersättare för någon av dem. Övervägandena finns i avsnitt 8.3. Den hittillsvarande mellanrubriken tillåtna krediter i säkerhets- massan ersätts av rubriken tillåtna tillgångar i säkerhetsmassan. Där- utöver tas en underrubrik in närmast före paragrafen. I paragrafen finns allmänna bestämmelser om vilka tillgångar som emittentinstituten får ha i säkerhetsmassan. Genom ändringarna upp- hävs andra stycket av paragrafen enligt den hittillsvarande lydelsen (se en motsvarande bestämmelse i 2 e § i den nya lydelsen). Paragrafen genomför artikel 6.1 a i direktivet om utgivning av säkerställda obligationer delvis. Hänvisningen till 2–2 d och 9 b §§ innebär att endast tillgångar av det slag som anges i någon av dessa paragrafer får ingå i säkerhets- massan. I dessa paragrafer finns särskilda bestämmelser för respek- tive tillgångskategori. De olika kategorierna av tillgångar i 2–2 d §§ har samma ordningsföljd som i artikel 129.1 a–129.1 f i tillsyns- förordningen. Syftet med detta är att göra det enklare att läsa dessa bestämmelser tillsammans med reglerna i tillsynsförordningen. Vidare gäller för samtliga tillgångar i säkerhetsmassan att kraven iartikel 129.1a–129.3 i tillsynsförordningen måste vara uppfyllda, bland annat vad gäller kvantitativa begränsningar i fråga om expo- neringar mot kreditinstitut (se artikel 129.1a i förordningen). Dessa exponeringsbegränsningar gäller dock inte för de tillgångar som utgör övervärde, utan endast för de tillgångar som motsvarar av skulderna. Hänvisningen till vissa regler i artikel 129 i tillsynsförordningen omfattar inte t.ex. artikel 129.3a i fråga om övervärden. I stället tillämpas bestämmelserna om matchning och krav på övervärde i 8 och 9 §§. Det förhållandet att kraven i artikel 129.1a–129.3 i tillsynsförord- ningen måste vara uppfyllda innebär i sin tur att alla svenska säker- ställda obligationer, dvs. sådana säkerställda obligationer som upp- fyller kraven i lagen och föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen, också uppfyller kraven för att den s.k. premiumbenämningen enligt 2 kap. 2 b § ska få användas om dem. Även benämningen i 2 kap. 2 a § får användas om sådana obligationer. Övervägandena finns i avsnitten 7.4.1–7.4.4 och 7.4.6. Paragrafen innehåller bestämmelser om vilka slags krediter och andra exponeringar som får förekomma i säkerhetsmassan vad gäller offent- liga krediter. Bestämmelserna ersätter den hittillsvarande lydelsen av paragrafen mot bakgrund av att de hittillsvarande bestämmelserna om fyllnadssäkerheter upphävs. Paragrafen motsvarar närmast 1 § första stycket 2 i den hittillsvarande lydelsen. Paragrafen genomför artikel 6.1 a i direktivet om utgivning av säkerställda obligationer delvis. Det förhållandet att offentliga krediter behandlas före bostadskrediter och kommersiella fastig- hetskrediter beror på att de olika kategorierna av tillgångar i 2–2 d §§ har samma ordningsföljd som i artikel 129.1 a–129.1 f i tillsyns- förordningen (se författningskommentaren till 1 §). I första stycket anges vilka motparter som får förekomma vad gäller svenska organ. Eftersom derivatkontrakt är en av de avtals- former som kan ge upphov till en exponering enligt reglerna i till- synsförordningen, får dessa motparter även vara motparter i derivat- kontrakt enligt definitionen av sådana kontrakt i 1 kap. 2 §. Med en exponering mot t.ex. svenska staten eller en svensk kommun avses även att staten eller kommunen har ingått ett borgensåtagande i för- hållande till t.ex. ett statligt eller kommunalt företag. Med kom- munalförbund avses även regionförbund. Enligt andra stycket får även vissa offentliga organ m.fl. enligt tillsynsförordningen som finns i andra EES-länder än respek- tive i tredjeland förekomma som motparter vad gäller offentliga krediter. En förutsättning är dock, vad gäller artikel 129.1 b i för- ordningen, att de krav som anges i den aktuella regeln i tillsyns- förordningen är uppfyllda. Övervägandena finns i avsnitt 7.4.2. Paragrafen, som är ny, gäller krediter till och andra slags expo- neringar mot kreditinstitut såsom exempelvis derivatkontrakt. Inne- börden av uttrycket kreditinstitut framgår av definitionen av detta uttryck i 1 kap. 2 §. Paragrafen motsvarar delvis 3 kap. 2 § i den hittillsvarande lydelsen såtillvida att även den hittillsvarande lydelsen av 3 kap. 2 § andra stycket 1, 3 och 4 har gett ett visst utrymme för att inkludera exponeringar mot kreditinstitut (i form av placeringar och ford- ringar) i säkerhetsmassan. Paragrafen genomför artiklarna 6.1 a och 11.2 i direktivet om utgivning av säkerställda obligationer delvis. De allmänna bestämmelserna i 1 § är tillämpliga även på exponeringar av nu aktuellt slag. Detta innebär att kraven i artikel 129.1a–129.3 i tillsynsförordningen måste vara uppfyllda för att exponeringar mot kreditinstitut, t.ex. i form av derivatkontrakt, ska vara tillåtna. Bland dessa krav finns kvantitativa begränsningar för hur stora expo- neringar mot kreditinstitut som får finnas. Vidare finns det särskilda krav i fråga om tillgångarna i likviditetsbufferten i 9 b § andra och tredje styckena. I fråga om derivatkontrakt är det nettoexponeringsbeloppet, med hänsyn tagen till erhållna marginalsäkerheter, som ska tas i beak- tande vid beräkningen av exponeringen mot kreditinstitutet i fråga. I första stycket anges huvudregeln om att motparten i fråga om en exponering mot ett kreditinstitut måste uppfylla kraven för kredit- kvalitetssteg 1 eller 2 enligt tillsynförordningen. Enligt 2 b § finns det dock vissa möjligheter för att ge dispens från detta krav. Av andra stycket följer att exponeringar mot kreditinstitut ska vara antingen derivatkontrakt eller andra exponeringar som är till- gångar på nivå 1 eller 2A enligt likviditetstäckningsförordningen (se artiklarna 10 och 11 i förordningen). Dessa exponeringar har bety- delse för förutsättningarna att uppnå kraven på nominell matchning, nuvärdesmatchning och likviditetsmatchning i 8–9 b §. Särskilda krav på tillgångarna i likviditetsbufferten finns i 9 b §. Övervägandena finns i avsnitt 7.4.6. Paragrafen, som är ny, innebär att har vissa möjligheter att ge dispens från de krav på exponeringar mot kredit- institut som annars gäller enligt 2 a § första stycket. Paragrafen genomför artiklarna 6.1 a och 11.2 i direktivet om utgivning av säkerställda obligationer delvis. Enligt första stycket får även kreditinstitut som endast uppfyller kraven för kreditkvalitetssteg 3 förekomma som motparter, om det föreligger särskilda skäl och med anledning därav har medgett detta. Ett medgivande enligt första stycket får dock endast avse derivatkontrakt eller sådana kortfristiga insättningar (inlåning) som avses i artikel 129.1 c (i) i tillsynsförordningen. Finansinspek- tionens medgivande ska avse , dvs. vara tids- begränsat. Ett medgivande aktualiseras efter ansökan från det aktuella emittentinstitutet och förutsätter att förutsättningarna i artikel 129.1a c i tillsynförordningen är uppfyllda och att det i övrigt är lämpligt att bevilja ansökan. Det finns inget hinder mot att ett emittentinstitut ansöker på nytt i samband med att ett tidigare medgivande ska löpa ut. Av andra stycket följer ytterligare en dispensmöjlighet. En sådan dispens får avse tillgångarna i likviditetsbufferten (se 9 b § tredje stycket) och innebär att även exponeringar mot ett kreditinstitut som uppfyller kraven för kreditkvalitetssteg 3 får ingå i säkerhets- massan, om det rör sig om tillgångar på nivå 2B i likviditetstäck- ningsförordningen (se artikel 12 i förordningen). Till följd av hänvisningen till första stycket krävs det särskilda skäl även i fråga om denna dispensmöjlighet. Som berörs i avsnitt 7.4.6 är dispensmöjligheterna enligt para- grafen avsedda att användas endast i yttersta undantagsfall. Ett beslut enligt förevarande paragraf får överklagas enligt bestämmelsen i 6 kap. 1 § första stycket. Övervägandena finns i avsnitten 7.4.6 och 10.3. Paragrafen, som är ny, gäller bostadskrediter. Den motsvarar närmast bestämmelserna i 1 § första stycket 1 i den hittillsvarande lydelsen till viss del. Paragrafen genomför artikel 6.1 a i direktivet om utgivning av säkerställda obligationer delvis. I första stycket anges vilka slags krediter inom kategorin bostads- krediter som får ingå i säkerhetsmassan vad gäller krediter som har lämnats mot säkerhet i egendom som finns i . En första för- utsättning är att den egendom som utgör säkerhet för krediten inne- has för bostadsändamål. Detta uttryck ska tolkas i överensstämmelse med reglerna i tillsynsförordningen. Vid klassificeringen av en viss fastighet kan dock fastighetens taxeringskod ge ledning, såvida den inte är oförenlig med reglerna i tillsynsförordningen. En andra förutsättning är att säkerheten utgörs av inteckning i fast egendom eller tomträtt eller pant i bostadsrätt. Detta innebär i sin tur att kraven för inteckning respektive pantsättning ska vara uppfyllda. I 6 kap. 3 § 2 finns ett bemyndigande som avser föreskrifter om fast egendom, tomträtt och bostadsrätt enligt första stycket. Av andra stycket följer att även krediter som har lämnats mot säkerhet i viss egendom utomlands får ingå i säkerhetsmassan såsom bostadskrediter. Denna egendom måste dock finnas i en annan stat inom EES än . Vidare måste det röra sig om antingen lån mot säkerhet i en bostadsfastighet enligt artikel 129.1 d i tillsynsför- ordningen eller bostadslån enligt artikel 129.1 e i samma förordning. Övervägandena finns i avsnitt 7.4.3. Paragrafen, som är ny, gäller kommersiella fastighetskrediter. Den motsvarar bestämmelserna i 1 § första stycket 1 i den hittillsvarande lydelsen till viss del. Paragrafen genomför artikel 6.1 a i direktivet om utgivning av säkerställda obligationer delvis. Av första stycket följer vilka slags krediter inom kategorin kom- mersiella fastighetskrediter som får ingå i säkerhetsmassan vad gäller krediter som har lämnats mot säkerhet i egendom som finns i . För det första ska den egendom som utgör säkerheten vara avsedd för näringsverksamhet. På samma sätt som enligt den hit- tillsvarande lydelsen av 1 § första stycket 1 omfattas kontors- och affärsfastigheter av första stycket. Även egendom som är avsedd för jord- eller skogsbruksändamål omfattas av bestämmelsen. En förut- sättning för detta är dock att det huvudsakliga ändamålet med fastig- heten är jord- respektive skogsbruk (se vidare nedan). Vidare kan även annan slags egendom vara avsedd för näringsverksamhet, t.ex. lagerbyggnader, fabriker, gruvor och infrastrukturanläggningar som innehas i vinstsyfte (se även avsnitt 7.4.4). Tolkningen av för vilket ändamål en fastighet eller annan egen- dom innehas ska göras i överensstämmelse med reglerna i till- synsförordningen (se även författningskommentaren till 2 c §). Vid klassificeringen av en viss fastighet kan dock fastighetens taxerings- kod ge ledning, såvida den inte är oförenlig med reglerna i tillsyns- förordningen. För det andra måste den aktuella säkerheten i utgöras av inteckning i fast egendom eller tomträtt eller pant i bostadsrätt. Det kan här nämnas att en bostadsrätt inte nödvändigtvis innehas för bostadsändamål, t.ex. om den innehas av en juridisk person (jfr 2 c §). Avgränsningen till inteckning i fast egendom eller tomträtt eller pant i bostadsrätt innebär att t.ex. ett hyresavtal för en lokal eller ett arrendeavtal inte kan utgöra säkerhet. I 6 kap. 3 § 2 finns ett bemyndigande som avser föreskrifter om fast egendom, tomträtt och bostadsrätt enligt bland annat första stycket. I andra stycket anges vilka krediter som har lämnats mot säkerhet i egendom som finns i en annan stat inom EES än som får ingå i säkerhetsmassan. Denna krets av krediter avgränsas genom reglerna i artikel 129.1 f i tillsynförordningen. För krediter enligt förevarande paragraf gäller en kvantitativ begränsning enligt 2 e § med ett där angivet undantag. Övervägandena finns i avsnitt 7.4.4. Paragrafen, som är ny, innehåller en bestämmelse om en kvantitativ begränsning av andelen kommersiella fastighetskrediter i säkerhets- massan. Paragrafen motsvarar 1 § andra stycket i den hittillsvarande lydelsen. Paragrafen genomför artikel 10 i direktivet om utgivning av säkerställda obligationer delvis. Enligt första stycket får kommersiella fastighetskrediter enligt 2 d § utgöra högst av säkerhetsmassan. Av andra stycket följer att begränsningen i första stycket inte ska tillämpas på krediter enligt 2 d § som har lämnats mot säkerhet i egendom som är avsedd för jord- eller skogsbruksändamål. Detta gäller såväl egendom i som motsvarande säkerhet i en annan stat inom EES än . Krediter som har lämnats mot säkerhet i en fastighet som innehas för jord- eller skogsbruksändamål får således ut- göra av säkerhetsmassan. I fråga om för vilket ända- mål en viss egendom innehas, se författningskommentaren till 2 d §. Övervägandena finns i avsnitt 7.4.4. Paragrafer gäller belåningsgrader. Genom den nya lydelsen upphävs andra stycket i den hittillsvarande lydelsen. Paragrafen genomför artikel 6.1 a i direktivet om utgivning av säkerställda obligationer delvis. Enligt bestämmelsen får endast en viss andel av en kredit, dvs. en viss andel av det utestående kapitalbeloppet, ingå i säkerhetsmassan. Denna andel bestäms i förhållande till marknadsvärdet för den säker- het som krediten har lämnats mot. Det är tidpunkten då krediten lämnas som avses (se dock även bestämmelserna i 7 §). Som framgår av första strecksatsen är denna andel (belånings- graden) för bostadskrediter enligt 2 c §, oavsett om det rör sig om en bostadskredit som har lämnats mot säkerhet i egendom i eller i en annan stat inom EES. Av andra strecksatsen följer att endast den del av värdet av en kommersiell kredit enligt 2 d § som ligger inom av marknadsvärdet för säkerheten får ingå i säkerhetsmassan. Vilken av dessa två nivåer som ska tillämpas framgår av artikel 129.1 f i tillsynsförordningen. Ett av de krav som anges där är att det ska finnas ett faktiskt övervärde om för att den högre belåningsgraden ska få tillämpas. Om marknadsvärdet av säkerheten, t.ex. en fastighet, skulle minska efter den tidpunkt då den aktuella krediten har inkluderats i säkerhetsmassan, innebär inte detta att krediten inte längre får ingå i säkerhetsmassan överhuvudtaget. Följden av en sådan värde- minskning är i stället att endast en mindre andel av krediten får ingå i säkerhetsmassan jämfört med tidigare (se 7 §). Bestämmelser om marknadsvärdet finns i 4 §. I 7 § finns bestäm- melser om fortlöpande kontroll av marknadsvärde och om tillämp- ningen av belåningsgraderna för det fall att detta värde har minskat avsevärt. Övervägandena finns i avsnitt 7.4.12. Paragrafen gäller värderingsprinciper. Paragrafen genomför artikel 6.5 i direktivet om utgivning av säkerställda obligationer. Ändringen i första stycket innebär att uttrycket hypotekskrediter i den hittillsvarande lydelsen ersätts av uttrycken bostadskrediter respektive kommersiella fastighetskrediter. Ändringen är en följd av bestämmelserna i 2 c och 2 d §§. Övervägandena finns i avsnitten 7.4.3 och 7.4.4. Paragrafen gäller säkerheternas värde, dvs. marknadsvärdet på den egendom som utgör säkerhet för en bostadskredit eller en kom- mersiell fastighetskredit som ingår i säkerhetsmassan. Ändringen i första stycket innebär att uttrycket hypotekskrediter i den hittillsvarande lydelsen ersätts av uttrycken bostadskrediter respektive kommersiella fastighetskrediter. Ändringen är en följd av bestämmelserna i 2 c och 2 d §§. Även i andra stycket har en terminologisk ändring gjorts. Vidare har bestämmelsen förenklats på så sätt att en hänvisning till belånings- graderna enligt 3 § har tagits in. Det är således dessa belåningsgrader som ska tillämpas på det nya, lägre, marknadsvärde för egendomen som gäller om detta har minskat avsevärt i förhållande till tidpunkten då krediten i fråga lämnades. Någon ändring i sak i förhållande till den hittillsvarande lydelsen är inte avsedd, bortsett från att belånings- graderna enligt 3 § ändras. Övervägandena finns i avsnitten 7.4.3, 7.4.4 och 7.4.9. Paragrafen, som är ny, gäller skadeförsäkring för egendom som utgör säkerhet för en kredit som ingår i säkerhetsmassan. Paragrafen genomför artikel 6.6 i direktivet om utgivning av säkerställda obligationer delvis. Av paragrafen följer ett krav för att emittentinstitutet ska få inkludera bostadskrediter enligt 2 c § första stycket eller kommer- siella fastighetskrediter enligt 2 d § första stycket i säkerhetsmassan. Kravet innebär att det ska finnas en lämplig skadeförsäkring för fast egendom, tomträtter eller bostadsrätter som utgör säkerhet för dessa krediter. Det är således endast krediter som har lämnats mot säkerhet i egendom i som omfattas av paragrafen. Vad som utgör en lämplig skadeförsäkring beror på vilken slags egendom det rör sig om och vilka risker som kan påverka egendomens marknadsvärde på ett sådant sätt att detta inte längre täcker den kredit som emittentinstitutet har lämnat. Det har också betydelse vilket försäkringsskydd som det finns tillgång till på försäkringsmarknaden. I många fall, t.ex. vad gäller en villafastighet, behöver byggna- derna på fastigheten omfattas av ett skydd mot bland annat brand eftersom marknadsvärdet kan komma att påverkas avsevärt vid en brand. I fråga om t.ex. en skogsbruksfastighet ska det finnas ett rimligt försäkringsskydd för den aktuella skogen mot t.ex. brand. Kravet på skadeförsäkring är uppfyllt även om det är kredit- givaren och inte kredittagaren enligt ett kreditavtal som har tecknat försäkringen. Av paragrafen följer att den aktuella krediten inte får ingå i säker- hetsmassan om egendomen inte är möjlig att försäkra i tillräcklig grad eller om det av något annat skäl saknas en lämplig skadeför- säkring. Det åvilar emittentinstitutet i fråga att kontrollera att en lämplig skadeförsäkring finns. Övervägandena finns i avsnitt 7.4.11. Paragrafen gäller nominell matchning. En underrubrik av denna lydelse tas in efter mellanrubriken matchningsregler. Paragrafen genomför artikel 15 i direktivet om utgivning av säkerställda obligationer delvis. Genom ändringen i bestämmelsen höjs kravet på minsta tillåtna övervärde för den nominella matchningen till . Med övervärde avses här med vilken procentsats det nominella värdet av säkerhetsmassan överstiger det sammanlagda nominella värdet av de fordringar som kan göras gällande mot emittentinstitutet på grund av säkerställda obligationer som säker- hetsmassan i fråga är knuten till. Någon ändring i sak i förhållande till den hittillsvarande lydelsen är inte avsedd, bortsett från att kravet på övervärde ändras från till . Frågan om beräkningen av de förväntade kostnaderna för förvalt- ning och avveckling av programmet för säkerställda obligationer berörs i avsnitt 9.4. Övervägandena finns i avsnitt 9.4. Paragrafen gäller nuvärdesmatchning. En underrubrik av denna lydelse tas in närmast före paragrafen. Nuvärdesmatchning innebär en matchning av marknadsvärden. Genom ändringarna upphävs tredje och fjärde styckena (se dock 9 a och 9 c §§). Paragrafen genomför artiklarna 6.1 a och 11.1 i direktivet om utgivning av säkerställda obligationer delvis. I första stycket andra meningen och andra stycket andra meningen görs terminologiska ändringar till följd av att uttrycket derivatavtal ersätts av uttrycket derivatkontrakt. Ändringen i andra stycket första meningen innebär att kravet på minsta tillåtna övervärde för nuvärdesmatchningen höjs till fem pro- cent. Uttrycket övervärde behandlas i författningskommentaren till 8 §. Övervägandena finns i avsnitt 9.4. Paragrafen, som är ny, gäller likviditetsmatchning. I bestämmelsen görs ett tillägg genom uttrycket likviditets- matchning inom parentes. I övrigt motsvarar bestämmelsen 9 § tredje stycket i den hittillsvarande lydelsen av lagen. Vid sidan av det allmänna krav på likviditetsmatchning som finns i bestämmelsen finns det i 9 b § ett krav på en särskild likviditets- buffert som ska hållas i syfte att uppnå likviditetsmatchning. Övervägandena finns i avsnitt 10.3. 9 b § - utredningens förslag Paragrafen, som är ny, innebär ett krav på en likviditetsbuffert. Likviditetsbufferten är en del av säkerhetsmassan. Paragrafen genomför artikel 16.1–16.4 i direktivet om utgivning av säkerställda obligationer. Av första stycket första meningen följer att likviditetsbufferten ska hållas i syfte att uppnå den likviditetsmatchning som avses i 9 a §. I första stycket andra meningen anges för vilken tidsperiod som likviditetsbufferten ska täcka betalningsflödena och att det är det högsta ackumulerade nettolikviditetsutflödet som avses. Med uttrycket nettolikviditetsutflöde avses detsamma som i artikel 3.7 i likviditetstäckningsförordningen. Den tidsperiod som avses är , med undantag . Det är således dagarna 31–180 från varje given tid- punkt som ska täckas. Genom undantaget exkluderas de 30 kalender- dagar som omfattas av kravet på likviditetstäckningskvot i artikel 4 i likviditetstäckningsförordningen. I andra stycket anges vilka slags tillgångar som får ingå i likvi- ditetsbufferten. Utöver de krav som anges där följer det av 1 § att även kraven i artikel 129.1a–129.3 i tillsynsförordningen måste vara uppfyllda, bland annat vad gäller exponeringsbegränsningarna i artikel 129.1a. Enligt andra stycket första punkten får tillgångar som uppfyller kraven för nivå 1 eller 2A i likviditetstäckningsförordningen användas. I artiklarna 10 och 11 i likviditetstäckningsförordningen finns när- mare regler om dessa tillgångar. Av andra stycket andra punkten följer att även vissa kortfristiga exponeringar mot och kortfristiga insättningar i kreditinstitut får ingå i likviditetsbufferten, förutsatt att motparten uppfyller kraven för kreditkvalitetssteg 1 eller 2 enligt tillsynsförordningen. Med kortfristiga insättningar avses detsamma som kortfristig inlåning i artikel 129.1 c (i) i tillsynsförordningen. Uttryckssättet har valts för att markera att det är emittentinstitutet som sätter in medel hos ett annat kreditinstitut, dvs. har en tillgång, snarare än att emittent- institutet tar emot inlåning från någon annan. I tredje stycket finns en bestämmelse som ger utrymme för att i ett enskilt fall och på ansökan av det aktuella emittentinstitutet medge att även andra tillgångar än de som anges i andra stycket får ingå i likviditetsbufferten. I ett sådant fall fattar inspektionen beslut enligt 2 b § första stycket 2 eller andra stycket, vilket förutsätter att särskilda skäl föreligger. Denna dispensmöjlig- het avser dels exponeringar mot kreditinstitut som endast uppfyller kraven för kreditkvalitetssteg 3 enligt tillsynsförordningen, om dessa exponeringar utgörs av sådana kortfristiga insättningar (sådan kortfristig inlåning) som avses i artikel 129.1 c (i) i förordningen, dels tillgångar på nivå 2B enligt artikel 10 i likviditetstäcknings- förordningen. Som berörs i avsnitt 7.4.6 är denna dispensmöjlighet avsedd att användas endast i yttersta undantagsfall. Övervägandena finns i avsnitten 7.4.6 och 10.3. 9 b § - alternativ lösning