sou · H8B36 · 2020-01-31 00:00:00 — ska ta ställning till om det finns normalt före- kommande arbeten i vilka den försäkrade kan nyttja sin kvarvar- ande arbetsförmåga och möta kraven på normal arbetsprestation utan eller med endast ringa anpassning av arbetsuppgifterna. För att göra detta ställningstagande krävs att frågan blir ordentligt be- lyst och utredd. Ärendena måste därför utredas i större utsträck- ning. För att kunna göra bedömningen om försäkrade har arbetsförmåga eller inte efter dag 180 krävs flera olika överväganden i olika steg. har beskrivit dessa överväganden på följande sätt: Prövningen av om arbetsförmågan är nedsatt i förhållande till förvärvs- arbeten som är normalt förekommande på arbetsmarknaden ska göras med utgångspunkt i den försäkrades sjukdom. Avgörande för bedöm- ningen är vilken sjukdom det rör sig om och på vilket sätt sjukdomen inskränker den försäkrades förmåga att utföra arbete. När sjukdomen och dess konsekvenser är fastställda ska en bedömning göras av om den försäkrade har kvar arbetsförmåga som kan utnyttjas av honom eller henne för att försörja sig genom ett förvärvsarbete som är normalt före- kommande på arbetsmarknaden. Huruvida den försäkrade faktiskt kan få ett sådant arbete ska inte inverka på bedömningen (prop. 1996/97:28 s. 17 f. och RÅ 2012 ref. 22 I och II).7 Det handlar alltså om att ta ställning till hur den enskildes sjukdom inskränker förmågan att utföra arbete. Denna bedömning görs i alla bedömningar av rätten till sjukpenning. Men efter dag 180 tillkommer även att utreda om den försäkrade har kvar arbetsförmåga som kan utnyttjas för att försörja sig i normalt förekommande arbete. Dessa överväganden ska vara underbyggda. Som vi konstaterat i ärendegranskningen utgörs bedömnings- underlaget till beslutet i princip av läkarintyget. 7HFD 2018 ref 51 I och II. säkras visserligen av annan handläggare eller specialist men denna svåra bedömning och det för den försäkrade mycket betydelsefulla beslutet grundar sig i de allra flesta fall enbart på ett antal läkarintyg. Läkarens medicinska bedömning är givetvis mycket viktig som under- lag i handläggning, men läkaren kan knappast för- väntas (och har heller inte i uppdrag) att ha kunskap om förekomsten och kraven i de arbeten som normalt förekommer på arbetsmark- naden. I de ärenden vi har granskat har de försäkringsmedicinska rådgivarna konsulterats endast i ett fåtal fall. Enligt vår mening är det viktigt att inte bara besluten är motiverade utan också att de slut- satser som dras har sin grund i en faktisk utredning. Vid intervjuerna av handläggarna framkom att omfattningen av utredningsåtgärder i ärendena skilde sig åt mellan kontoren. Både att ärendena utreds i olika omfattning och att vissa ärenden utreds i liten omfattning är omständigheter som, enligt vår mening, kan påverka förtroendet för sjukförsäkringen. Det är en rättssäkerhetsfråga att liknande ärenden utreds på ett liknande sätt. Problemet har uppmärk- sammats av regeringen som har givit Inspektionen för socialförsäk- ringen i uppdrag att granska och analysera hur tillämpar utredningsskyldigheten vid handläggning av ärenden gällande sjukpenning och aktivitetsersättning.8 Uppdraget ska redo- visas . 12.3.1De ställningstaganden som ska göras enligt Högsta förvaltningsdomstolens avgöranden fordrar konkreta utredningsåtgärder Vi har i avsnitt 4.3.1 beskrivit Högsta förvaltningsdomstolens av- göranden i HFD 2018 ref 51 I och II. Avgörandena tar inte bara sikte mot vad arbetsförmågan ska bedömas emot utan också hur bedömningen mot normalt förekommande ska göras. Högsta för- valtningsdomstolen pekar ut två praktiska utgångspunkter för hur ska pröva förmågan att försörja sig mot normalt förekommande arbete för att prövningarna ska vara verklighets- förankrade: 8Regeringsbeslut , Dnr S 2019/03411/SF. •eventuella bedömningar av personens arbetsförmåga som har gjorts av Arbetsförmedlingen ska som utgångspunkt vara väg- ledande för bedömning av arbetsförmågan •den försäkrade ska bedömas kunna tillgodose alla sådana krav som ett arbete på den öppna arbetsmarknaden ställer för att inte rätt till sjukpenning ska föreligga. Hans eller hennes kvarvarande arbetsförmåga måste således vara tillräcklig för att leva upp till de krav och förväntningar som arbetsgivare på den öppna arbets- marknaden allmänt sett har när det gäller till exempel arbets- prestationer och arbetstakt. Med tanke på de höga krav på en bedömning av förmågan att försörja sig i normalt förekommande arbete, som ställs i HFD 2018 ref 51, krävs, enligt vår mening, att gör tydliga och väl underbyggda ställningstaganden till dessa krav i sin handläggning. Det innebär att det i underlag inför beslut, vid avslag till ansökan om sjukpenning i samband med prövning mot normalt förekommande arbete, ska finnas en faktisk utredning kring frågan om det finns ett arbete eller arbeten, som är normalt före- kommande, där den försäkrade kan nyttja sin kvarvarande arbets- förmåga och möta kraven på normal arbetsprestation utan eller med endast ringa anpassning av arbetsuppgifterna. I denna utredning kan adekvata uppgifter användas eller inhämtas och värderas, som har betydelse i prövningen. Det kan vara en så kallad SASSAM-utred- ning, en försäkringsmedicinsk utredning (till exempel en aktivitets- förmågeutredning), referensmaterial, avstämningsmöte, ytterligare kompletteringar från behandlande läkare, uppgifter från den för- säkrade eller arbetsgivaren eller annan utredning. I kapitel 5 beskrivs utredningsmetoder. Högsta förvaltningsdom- stolens betoning på Arbetsförmedlingens bedömningar bör påverka utredningen på så sätt att handläggaren efterforskar om någon sådan bedömning kan finnas. av aktivitetsförmågeutredningarna bör ses över I avsnitt 12.2.9 har vi föreslagit att Arbetsförmedlingen bör förvalta och vidareutveckla referensmaterialet för att underlätta verklighets- förankrade bedömningar mot angivet normalt förekommande arbete. I detta avsnitt behandlar vi främst frågan hur det medicinska utlå- tandet i aktivitetsförmågeutredningen bör utnyttjas optimalt i hand- läggningen. Aktivitetsförmågeutredningarna bidrar till rättssäkerheten En av våra utgångspunkter är att en strukturerad handläggnings- metod och en fullödigare utredning kan förbättra förutsättningarna för en rättssäker tillämpning av begreppet normalt förekommande arbete och minimera risken för att handläggarens egna personliga erfarenheter och åsikter blir styrande för utgången av besluten. Den enda försäkringsmedicinska utredning som numera använder sig av är aktivitetsförmågeutredningar. Dessa har många fördelar från rättssäkerhetssynpunkt. Den grundläggande poängen med utredningarna är att med hjälp av medicinska tester och den försäkrades självskattning kvantifiera de aktivitetsbegräns- ningar som följer av funktionsnedsättningen. Metoden bör, enligt vår mening, kunna strukturera bedömningarna av förmågan att försörja sig i normalt förekommande arbete och minska risken för oenhetliga bedömningar. På så sätt stärker aktivitetsförmågeutred- ningarna rättssäkerheten i sjukskrivningsprocessen. Den enskildes delaktighet i utredningen bör också gynna rättssäkerheten.9 Viktigt att aktivitetsförmågeutredningar används Vid vårt besök hos den försäkringsmedicinska enheten vid Dande- ryds sjukhus framkom det att undersökningspersonalen anser att aktivitetsförmågeutredningarna begärs alltför sent i sjukfallet. Ofta har den försäkrade då fastnat i en sjukroll och har mycket svårt att komma tillbaka i arbete trots att undersökningen tyder på att den försäkrade hade haft möjlighet att återgå i 9Försäkringskassan, Socialförsäkringsrapport 2017:15, s. 34. arbete med olika stödjande åtgärder. Utifrån våra intervjuer med handläggare och de iakttagelser som gjorts i samband med gransk- ningen av ärenden drar vi slutsatsen att beställer aktivitetsförmågeutredningar i huvudsak i sjukfall som varat eller längre. Vi anser att aktivitetsförmågeutredningar främst bör användas inför bedömningen av rätten till sjukpenning vid dag 180 i rehabili- teringskedjan. Detta var också den slutsats som drog i den slutrapport som lämnade till reger- ingen 2013 avseende metoder för bedömning av arbetsförmåga. Det utvecklingsarbete som föregick slutrapporten hade som utgångs- punkt att ta fram ett verktyg, som stöd till handläggaren vid bedöm- ningar av normalt förekommande arbete i anslutning till dag 180 i rehabiliteringskedjan.10 Att handläggarna ibland upplever att de inte vet vad de ska göra med en aktivitetsförmågeutredning som de be- ställt kan, enligt vår mening, hänga ihop med att utredningen be- ställts så sent i sjukfallet att den då inte ger ett tillräckligt bra stöd i handläggningen. Aktivitetsförmågeutredningar ger ett bättre beslutsunderlag men ersätter inte den individuella bedömningen Aktivitetsförmågeutredningar är en del av det underlag som hand- läggaren har att ta ställning till när bedömningen av arbetsförmågan görs. Oavsett vad referensmaterialet ger för resultat är det alltid handläggaren som i slutändan gör en individuell bedömning utifrån vad som framkommit i ärendet. Aktivitetsförmågeutredningar bör alltså ses som ett hjälpmedel vid bedömningen av arbetsförmåga och kan i detta avseende liknas vid det försäkringsmedicinska besluts- stödet. En koppling till det försäkringsmedicinska beslutsstödet görs också i en av de rapporter som togs fram i arbetet med referens- materialet.11 10Försäkringskassan, Metoder för bedömning av arbetsförmåga inom sjukförsäkringen, Slut- rapport , s. 19. 11Försäkringskassan ”Kunskapsunderlag Beskrivningar av krav medicinskt relaterade förmågor i normalt förkommande arbeten på arbetsmarknaden”. (daterat ), s. 11. Kunskapsunder- laget var den tidigare benämningen på referensmaterialet. beställningar av försäkringsmedicinska utred- ningar har varierat . Det framgår av kapitel 8 att de sammantagna volymerna varierat mellan cirka 4 400 och 9 000 för åren 2013–2018. beställs enbart aktivitetsförmågeutred- ningar och uppskattar antalet genomförda utred- ningar till cirka 5 800 stycken . be- dömde i den tidigare nämnda slutrapporten till regeringen det framtida behovet av aktivitetsförmågeutredningar till mellan 13 000 och 16 000 stycken per år.12 Mot bakgrund av det behov av att öka myndighetens egna utredningsinsatser vid ställningstagande om den försäkrade kan ta ett normalt förekommande arbete med en ”faktisk utredning”, se avsnitt 12.3.1, bedömer vi att behovet av aktivitets- förmågeutredningar är mindre i förhållande till bedömningen . Vi bedömer att förändringar och omprioriteringar i beställ- ningsmönstret bör kunna göras så att aktivitetsförmågeutredningar i första hand används i samband med prövningen vid dag 180. Den årliga volymen av aktivitetsförmågeutredningar kan uppskattas till cirka 10 000 stycken. Det är dock rimligt att gör en egen aktuell bedömning av behovet av aktivitetsförmågeutred- ningar i samband med 180-dagarsprövningen och ytterligare behov därutöver av försäkringsmedicinska utredningar. 12.4Äldre försäkrade ska alltid få sin arbetsförmåga bedömd mot arbete hos arbetsgivaren En försäkrad som har uppnått den ålder då hen som tidigast kan ta ut inkomstgrundad ålderspension, , ska få sin arbets- förmåga bedömd mot arbete hos arbetsgivaren oavsett hur länge hen har haft nedsatt arbetsförmåga. Möjligheten att få arbetsför- mågan bedömd mot arbete hos arbetsgivaren ska gälla till och med den månad då den försäkrade som tidigast får ta ut garanti- pension. är denna gräns . 12Försäkringskassan, Metoder för bedömning av arbetsförmåga inom sjukförsäkringen, Slut- rapport , s. 19 ff. 12.4.1Förändrad situation sedan delbetänkandet Sedan delbetänkandet lämnades har ett nytt begrepp, riktålder för pension, införts i socialförsäkringsbalken.13 Riktåldern ska fungera som ett riktmärke för de individuella pensionsbesluten och räknas upp med hänsyn till medellivslängdens utveckling. Riktåldern beräknas och gäller för det sjätte året efter beräkningsåret. Den beräknas och gäller för 2026.14 Åldersgrän- serna för olika socialförsäkringsersättningar, till exempel sjukersätt- ning, livränta, garantipension och inkomstgrundad ålderspension kommer att följa riktåldern. Införandet av en riktålder av undanröjer många av de oklarheter som gjorde att vi i delbetänkandet inte lämnade några förslag om ändrade bedömningsgrunder för äldre försäkrade. Vi ser oss därför numera oförhindrade att lämna konkreta förslag inom detta område. 12.4.2Samhällsekonomiska skäl kan tala för att låta försäkrade med begränsad tid kvar i arbetslivet bedömas mot arbete hos arbetsgivaren i stället för mot normalt förekommande arbete Det finns samhällsekonomiska skäl som kan tala för att försäkrade som är i slutet av sina arbetsliv i vissa fall ska kunna få sin arbets- förmåga bedömd mot arbete hos arbetsgivaren i stället för mot nor- malt förekommande arbete. Vi tänker då på dem som har en partiell nedsättning av arbetsförmågan. Har den försäkrade kvar till pension kan det vara mer lönsamt för samhället att hen uppbär par- tiell sjukpenning och arbetar kvar i sitt arbete på resterande del än att hen tvingas till en utdragen omställning till ett arbete där hen kan arbeta heltid. 132 kap. 10 a § SFB. 142 kap. 10 a och c §§ SFB samt punkten 2, övergångsbestämmelserna till SFS 2019:649. 12.4.3Personer nekas sjukpenning vid bedömning mot normalt förekommande arbete i högre utsträckning än andra åldersgrupper Inspektionen för socialförsäkringen har i en rapport under- sökt vad som kännetecknar dem som får sin sjukpenning indragen. En observation som görs är att försäkrade i åldersgruppen 60–får sjukpenningen indragen i högre utsträckning vid prövningen mot normalt förekommande arbete än vad som är fallet med övriga åldersgrupper. Andelen indrag i åldersgruppen 60–låg 2017 på medan motsvarande andel i åldersgruppen 20–29 var . Inspektionen kan inte förklara detta men pekar på att det är möjligt att personerna i åldersgruppen 60–i högre ut- sträckning har sjukdomar i rörelseorganen, exempelvis förslitningar i leder. Försäkrade i denna diagnosgrupp nekas sjukpenning i högre utsträckning vid dag 180 än försäkrade i andra diagnosgrupper.15 Detta kan i sin tur bero på att den som inte klarar ett arbete på grund av en ren fysisk funktionsnedsättning lättare kan hänvisas till ett normalt förekommande arbete än vad som är fallet med försäkrade med psykiska funktionsnedsättningar.16 Detta ligger också i linje med de iakttagelser vi gjorde vid genomgången av domstolspraxis i det tidigare delbetänkandet. Vi noterade att personer med utpräglat praktiska yrken av kammarrätterna nekades sjukpenning med hän- syn till att de kunde klara ett lättare normalt förekommande arbete och detta trots att de hade begränsad tid kvar till pensionen. 12.4.4Äldre försäkrade som nekas sjukpenning riskerar att lämna arbetslivet med lägre pension som följd En äldre försäkrad som nekas sjukpenning efter en bedömning mot normalt förekommande arbete kan se sig tvungen att lämna arbets- livet och ta ut inkomstgrundad ålderspension. Inspektionen för social- försäkringen undersökte 2014 förändringar i utträde från arbetslivet för 60–64-åringar –2010 då en striktare tillämp- ning och skärpta sjukförsäkringsregler infördes. Ett resultat var att 15ISF Rapport 2018:2, Ökning av antalet personer som får beslut om indragen sjukpenning, s. 23. 16Försäkringskassan, Sjukfrånvarons utveckling, Delrapport 2, 2015. Socialförsäkringsrapport 2015:11, s. 33. 60–64-åringar med en jämförbar sjukskrivningshistorik hade en högre och ökande risk att ha sin huvudsakliga inkomst från ålderspensions- systemet 2008–2010 jämfört med år 2003.17 Inspektionen för social- försäkringen skriver i sin sammanfattning att det tidiga utträdet från arbetsmarknaden bland 60–64-åringar kan ha sin förklaring i åtstram- ningarna som skett inom sjukförsäkringen.18 Inspektionen publice- rade 2018 en rapport där olika yrkesgruppers utträde från arbets- marknaden samt skillnaden mellan kvinnor och män i detta avseende analyserades. I sammanfattningens slutdiskussion anförs bland annat följande: En vanlig utträdesväg från arbetslivet är genom sjukförsäkringen. Men under vissa perioder minskar andelen personer som har sjukförmåner som främsta inkomst vid utträdet, medan andelen som har arbetslös- hetsersättning som utträdesväg ökar. Detta tyder på att samspelet mellan dessa förmåner bidrar till vilken utträdesväg personen tar. Det är därför viktigt att vara uppmärksam på att tillämpningen av regelverket inom sjukförsäkringen kan ha betydelse för om personerna lämnar arbetslivet permanent eller inte.19 Man kan alltså med visst fog hävda att det finns ett samband mellan de strikta sjukpenningbedömningarna mot normalt förekommande arbete för försäkrade som är i slutet av sina arbetsliv och ett ökat uttag av inkomstgrundad ålderspension. Den som tidigt tar ut inkomst- grundad ålderspension drabbas ekonomiskt eftersom den livslånga pensionen då blir lägre. Detta är ytterligare ett skäl för att bedöm- ningarna mot normalt förekommande arbete för äldre försäkrade bör ses över. 12.4.5Det finns två olika sätt att ta hänsyn till äldres situation vid bedömning av rätten till sjukpenning Efter att ha konstaterat att det finns ett behov av att se över regler- ingen av sjukpenning till äldre försäkrade uppkommer frågan hur en ny reglering skulle kunna se ut. Det finns, enligt vår mening, två olika lösningar givet att övriga delar av regelverket ligger fast. 17ISF Rapport 2014:7, Striktare sjukförsäkring och tidig ålderspensionering s. 51. 18ISF Rapport 2014:7, Striktare sjukförsäkring och tidig ålderspensionering, s. 8. 19ISF Rapport 2018:10 Tidigt utträde från arbetslivet bland kvinnor och män s. 14. •Försäkrade som har begränsad tid kvar av arbetslivet bedöms mot normalt förekommande arbete på ett mer förmånligt sätt. Vid be- dömningen av om det finns förmåga att försörja sig i normalt förekommande arbete tas hänsyn även till annat än medicinska förhållanden hos den försäkrade, exempelvis bosättnings- och utbildningsförhållanden. •Personer som har begränsad tid kvar av arbetslivet undantas gene- rellt från bedömningen mot normalt förekommande arbete och får i stället sin arbetsförmåga bedömd mot arbete hos arbetsgivaren. fanns en bestämmelse som innebar att bedöm- ningen mot normalt förekommande arbete undantagsvis var mer förmånlig. Om det fanns särskilda skäl fick vid bedömningen av för- mågan att försörja sig i normalt förekommande arbete hänsyn tas till den försäkrades ålder samt den försäkrades bosättningsförhållanden, utbildning, tidigare verksamhet och andra liknande omständig- heter.20 I praktiken tillämpades bestämmelsen så att utrymmet för att beakta annat än medicinska förhållanden var mycket begränsat om den försäkrade var under 60 år.21 I förarbetena angavs att den försäkrade skulle ha relativt kort kvar till ålderspension för att en bedömning med hänsyn tagen till de uppräknade faktorerna skulle leda till ett annat resultat än om bara de medicinska förhållandena hade beaktats.22 12.4.6Bedömningen av arbetsförmågan hos äldre försäkrade ska göras mot arbete hos arbetsgivaren Det finns fördelar och nackdelar med båda lösningarna. En fördel med lösningen att ha en mer generös tillämpning av begreppet nor- malt förekommande arbete är att den omfattar alla som har kvar av arbetslivet; både de som har ett arbete och de som är arbets- lösa. En nackdel med denna lösning är att det i lag eller förarbeten är svårt att ange exakt hur bedömningen ska gå till och hur de olika 203 kap. 7 § sjätte stycket lagen (1962:381) om allmän försäkring i dess lydelse , SFS 1996:1543. 21Riksförsäkringsverkets allmänna råd om sjukpenning och rehabiliteringsersättning, 1996/97:28 Kriterier för rätt till ersättning i form av sjukpenning och förtidspension, s. 27 faktorerna ska viktas mot varandra. Frågan hur bedömningen skulle gå till bedömdes vara så oklar att dåvarande Regeringsrätten prövade den i ett mål.23 Vidare utfärdade ett allmänt råd om tillämpningen av bestämmelsen.24 En fördel med att helt undanta de försäkrade som har begränsad tid kvar av arbetslivet från bedömningen mot normalt förekom- mande arbete och i stället bedöma dem mot arbete hos arbetsgivaren är att det är en enkel konstruktion. Men denna lösning omfattar, som sagt, inte arbetslösa personer. Dessa saknar ju ett arbete att bedömas mot och ska därför alltid bedömas mot normalt förekommande arbete.25 Det grundläggande argument för att särreglera bedömningarna av sjukpenning för gruppen äldre försäkrade är att det , utifrån tidsaspekten, inte är rimligt att kräva att de ställer om till annat arbete. Detta argument är i princip inte tillämpbart på de arbetslösa som ju redan är i en form av omställning. Dock kan det i vissa fall vara orimligt att ställa krav på omställning till annat arbete för arbetslösa med begränsad tid kvar av arbetslivet. Vi tänker då på dem som sägs upp från en långvarig anställning i slutet av sina arbets- liv och som för uppsägningen har varit sjukskrivna under mer än och vars utbildningsbakgrund är sådan att en omställning till annat arbete kan ta . Det finns dock nackdelar av mer principiell karaktär att låta arbets- lösa personer få sin arbetsförmåga bedömd på ett mer förmånligt sätt i slutet av sina arbetsliv. Drivkraften att få ett nytt arbete för arbets- lösa med lite längre kvar av arbetslivet skulle kunna påverkas negativt om mer förmånliga försäkringsvillkor i sjukförsäkringen infördes för de arbetslösa med begränsadtid kvar av arbetslivet. Det finns också risk för en sammanblandning av sjukförsäkringen och arbets- löshetsförsäkringen om annat än medicinska förhållanden ska ligga till grund för ett beviljande av sjukpenning. Vi anser sammanfatt- ningsvis att fördelarna väger över med en konstruktion där personer med en begränsad tid kvar av arbetslivet, oaktat rehabiliterings- kedjans tidsgränser, undantas från bedömningen mot normalt före- 23RÅ 2002 ref 114. Regeringsrätten bytte namn till Högsta förvaltnings- domstolen. 24Riksförsäkringsverkets allmänna råd om sjukpenning och rehabiliteringsersättning, 2007/08:136 En reformerad sjukskrivningsprocess för ökad återgång i arbete, s. 59. kommande arbete och i stället bedöms mot arbete hos arbetsgivaren. I praktiken innebär det att dessa personer ska bedömas mot den be- dömningsgrund som gäller vid dag 90 i rehabiliteringskedjan.26 Det bör också beaktas att för dessa äldre försäkrade med nedsatt arbetsförmåga på grund av sjukdom så gäller även efter den lagänd- ring som föreslås de befintliga reglerna om arbetsgivarens ansvar för anpassning och rehabilitering. Arbetsgivaren ska alltså uppmärk- samma behov av anpassning och rehabilitering för dessa äldre liksom för övriga arbetstagare. För gäller likaså att se till att behov av rehabilitering klarläggs, att åtgärder vidtas som kan för- korta sjukdomsperiodens längd samt att behov av samordning till- godoses. Bedömningen av rätten till sjukpenning för denna grupp ska alltså inte ske på något förenklat eller slentrianmässigt sätt. 12.4.7Bedömningen mot arbete hos arbetsgivaren ska tidigast kunna göras från när den försäkrade uppnått den ålder då hen som tidigast kan ta ut inkomstgrundad ålderspension Det är svårt att fastställa en tidpunkt då försäkrade i allmänhet kan antas ha begränsad tid kvar av arbetslivet. Genom införandet av rikt- ålder för pension har lagstiftaren dock angivit en sorts allmän pen- sionsålder mot vilken slutdatum för socialförsäkringar och tidigaste uttag av pension bestäms. Sett ur detta perspektiv kan tidigaste tid- punkt för uttag av inkomstgrundad ålderspension tjäna som en tid- punkt då en försäkrad i någon mening har kvar av arbetslivet. Vi föreslår därför att bedömningen av arbetsförmågan alltid ska göras mot arbete hos arbetsgivaren för en försäkrad som uppnått den ålder när hen har rätt att som tidigast ut inkomstgrundad ålders- pension. är detta möjligt när den försäkrade har fyllt 62 år.27 Gränsen föreslås höjas till för att knytas till riktåldern för pension.