sou · H8B344 · 2020-08-20 00:00:00 — Kommittén bedömer att den nya bestämmelsen om grundlags- skadestånd i första hand kommer att innebära att enskilda som anser att deras fri- och rättigheter har överträtts gör gällande flera alternat- iva eller kumulativa grunder för sin talan i tvister som redan med den hittillsvarande skadeståndslagen skulle belasta domstolarna. Ökningen av antalet mål bedöms därför vara marginell. Detsamma gäller antalet ärenden i Justitiekanslerns skaderegleringsverksamhet. Även om det inte kan uteslutas att målens och ärendenas komplexitet och omfatt- ning blir något större, bedöms eventuella kostnadsökningar bli försumbara och kunna hanteras inom befintliga ekonomiska ramar. En bestämmelse om grundlagsskadestånd motsvarande den om konventionsskadestånd bör därför i sig inte innebära någon märkbar ökad belastning på domstolarna eller Justitiekanslern. För övrigt ska skadestånd enligt förslaget komma i fråga först sedan vissa ytterligare förutsättningar är uppfyllda. Även detta talar för att den nya skade- ståndsbestämmelsen inte medför ökade kostnader för det allmänna i form av omfattande skadeståndskrav. Kommittén bedömer att förslagen i någon mån kan antas leda till en effektivare och rättssäkrare statsförvaltning. Förslagen är vidare till fördel för enskilda och kan dessutom antas leda till en mer ända- målsenlig handläggning av skadeståndskrav mot staten. Sammantaget gör kommittén bedömningen att förslagen inte med- för några ökade kostnader för det allmänna. Förslagen bedöms inte heller medföra några konsekvenser för miljön, för den kommunala självstyrelsen, för regionalpolitiken, för jämställdheten mellan kvinnor och män eller för möjligheten att nå de integrationspolitiska målen. Kommittén bedömer att det inte behövs några särskilda insatser för att informera om vad den nya bestämmelsen om grundlagsskade- stånd innebär. Det bör alltså räcka med att information om lagänd- ringarna sker på sedvanligt sätt. Förslaget till lag om ändring i skadeståndslagen (1972:207) 3 kap. Skadeståndsansvar för annans vållande och för det allmänna 4 § Staten eller en kommun ska ersätta 1.personskada, sakskada, ren förmögenhetsskada och skada på grund av att någon kränks på sätt som anges i 2 kap. 3 §, om skadan uppkommit till följd av att den skadelidandes grundläggande fri- och rättigheter enligt 2 kap. regeringsformen eller den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna har överträtts från statens eller kommunens sida, och 2.annan ideell skada som uppkommit till följd av en sådan överträdelse. Skadestånd för en överträdelse av en grundläggande fri- och rättighet enligt 2 kap. regeringsformen ska endast utges i den utsträckning det med hänsyn till omständigheterna behövs för att kompensera den skadelidande för överträdel- sen. Det ska då särskilt beaktas vilka möjligheter den skadelidande har eller har haft till annan gottgörelse och till rättelse eller avhjälpande. Skadestånd för en överträdelse av en rättighet enligt ska endast utges i den utsträckning det är nödvändigt för att gottgöra över- trädelsen. Paragrafen innehåller bestämmelser om statens och kommunernas skadeståndsrättsliga ansvar gentemot fysiska och juridiska personer vid vissa rättighetsöverträdelser. Övervägandena finns i avsnitt 6. Skadestånd på grund av det allmännas ansvar enligt paragrafens hit- tillsvarande lydelse benämns nedan konventionsskadestånd. Med grundlagsskadestånd avses skadestånd på grund av det tillagda ansvaret för överträdelser av de grundläggande fri- och rättigheterna i 2 kap. regeringsformen. För en utförlig kommentar till paragrafens hittillsvarande lydelse, se prop. 2017/18:7 s. 55 f. Vad som där sägs om paragrafens tillämp- ning när det gäller överträdelser av är i stora delar relevant även när det gäller grundlagsskadestånd. Enligt första stycket ligger skadeståndsansvaret vid rättighetsöver- trädelser på staten eller en kommun. Ansvarssubjekten är alltså desamma som enligt bestämmelserna om skada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning (2 §) eller genom felaktiga upplysningar eller råd (3 §). Vad som sägs om en kommun gäller också en region eller ett kommunalförbund (1 § andra stycket). Genom ett tillägg i första stycket första punkten utvidgas det all- männas lagreglerade skadeståndsansvar till att även avse överträdelser av grundläggande fri- och rättigheter enligt 2 kap. regeringsformen. Ansvaret gäller vid sidan av bestämmelserna i 2 och 3 §§ och bestämm- elsen om konventionsskadestånd. På motsvarande sätt som när det gäller konventionsskadestånd kan grundlagsskadestånd komma i fråga om en skada har uppkommit till följd av att den skadelidandes fri- och rättigheter har överträtts. Den grundläggande förutsättningen är alltså att en överträdelse har skett. I den s.k. rättighetskatalogen finns bl.a. skydd för opinionsfriheterna och den personliga integriteten, skydd mot diskriminering samt egen- domsskydd (2 kap. 1–19 §§ regeringsformen). Det är alltså fråga om fri- och rättigheter av vitt skilda slag. Det allmännas ansvar gäller även överträdelser som sker vid norm- givning (jämför rättsfallet NJA 2001 s. 210). Överträdelsen av fri- och rättigheten kan ha uppstått till följd av lagens utformning som sådan. När det gäller normgivningsfel gäller inom skadeståndsrätten som huvudregel att skadestånd förutsätter att felet har föranlett kon- kreta myndighetsåtgärder eller beslut som har riktats direkt mot enskilda med tillämpning av den felaktiga . Det gäller även i fråga om grundlagsskadestånd. Frågan om en viss lag eller en viss åtgärd utgör en överträdelse måste avgöras efter en bedömning utifrån den specifika situationen. Avsikten är inte att varje fel av en myndighet eller domstol som har med en fri- och rättighet att göra ska utgöra en överträdelse. I likhet med vad som gäller vid överträdelser av Europakonven- tionen förutsätter inte det allmännas ansvar att det har förekommit fel eller försummelse på det allmännas sida. Det är dock i praktiken oftast fallet. När det gäller bedömningen av om 2 kap. regeringsformen har överträtts i en viss situation, se vidare avsnitt 6.3.2. Om det i en underliggande process har prövats om en överträdelse av en grundläggande fri- och rättighet enligt 2 kap. regeringsformen har skett, är den bedömningen inte bindande vid en prövning enligt paragrafen. Däremot kan en dom eller ett beslut i sådana fall ha en betydande bevisverkan i en senare skadeståndsprocess. Liksom omfattar skadestånd enligt paragrafen personskada, sakskada, ren förmögenhetsskada och skada på grund av att någon kränks på ett sätt som anges i 2 kap. 3 § (kränkningsersättning) samt annan ideell skada. Skadetypen annan ideell skada tar sikte på den ideella skada som kan uppstå vid rättighetsöverträdelser. Se vidare avsnitt 3.10.4. Den som yrkar ersättning enligt paragrafen måste på vanligt sätt precisera och styrka de skador som han eller hon yrkar ersättning för. I det ligger bl.a. att han eller hon måste visa att det har skett en över- trädelse av en grundläggande fri- och rättighet som skyddas av 2 kap. regeringsformen. Ändringen i första stycket andra punkten är redaktionell. Av det nya andra stycket framgår att skadestånd ska utges endast i den utsträckning det med hänsyn till omständigheterna behövs för att kompensera den skadelidande för överträdelsen. Förutsättningen att skadestånd behövs som kompensation utgör en motsvarighet till det s.k. nödvändighetskravet i det hittillsvarande andra stycket, numera tredje stycket, men tar alltså sikte på överträd- elser av 2 kap. regeringsformen. Den ger uttryck för samma bärande idé som nödvändighetskravet, nämligen att andra sätt att komma till rätta med en rättighetsöverträdelse är primära. Det allmänna bör inte vara skadeståndsskyldigt vid rättighetsöverträdelser om den enskilde har tillgodosetts på annat sätt. I dessa fall behövs inte skadestånd för att den skadelidande ska anses vara kompenserad. Den centrala skillnaden i förhållande till det nödvändighetskrav som tillämpas vid konventionsskadestånd är att det kravet i grunden syftar till att uppnå att uppfyller sina folkrättsliga förpliktelser att tillhandahålla effektiva rättsmedel. I rättstillämpningen ska i princip samma omständigheter beaktas som när prövningen sker enligt nödvändighetskravet vid konventions- skadestånd. Resultatet av prövningen av om skadeståndet behövs för att kompensera den skadelidande respektive av om nödvändighets- kravet är uppfyllt bör således i praktiken normalt bli likartat. Pröv- ningen sker från samma utgångspunkter oberoende av om det är en fri- och rättighet i regeringsformen eller i som den påstådda överträdelsen gäller. Bestämmelsen syftar till att ge utrymme i rättstillämpningen för en helhetsbedömning av om det behövs skadestånd för att kompensera den skadelidande för överträdelsen (jämför rättsfallen NJA 2014 s. 323 och NJA 2018 s. 103, Medborgarskapet I och II). säkerställs det att andra sätt för att kompensera den enskilde, eller andra sätt att komma till rätta med en överträdelse, har företräde. Prövningen ska ske med utgångspunkt i vilket behov av kompens- ation som typiskt sett kan anses ha uppkommit för en skadelidande genom överträdelsen. Till att börja med måste det göras en bedöm- ning av den påstådda överträdelsen och hur allvarlig den är. Av betyd- else kan vara styrkan av det allmänna intresset bakom det ingrepp i en rättighet som har skett genom en viss normgivning eller rätts- tillämpning, liksom vilka skadeverkningar som överträdelsen med ett objektivt synsätt har för en enskild. Enligt andra stycket andra meningen ska det, i linje med vad som sägs ovan, vid bedömningen av om skadestånd behövs särskilt beaktas vilka andra möjligheter den skadelidande har eller har haft till annan gottgörelse och till rättelse eller avhjälpande. Därigenom tydliggörs att skadestånd inte heller vid överträdelser av fri- och rättigheter i 2 kap. regeringsformen är vad som i första hand ska komma i fråga. När det gäller innebörden av begreppen gottgörelse, rättelse och avhjälpande finns det anledning att ta fasta på den betydelse som dessa begrepp har inom konventionsrätten. Med gottgörelse avses att den skadelidande har erhållit skadestånd eller någon annan form av ekonomisk kompensation än grundlags- skadestånd, exempelvis ersättning enligt lagen (1998:714) om ersätt- ning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder. Även straff- nedsättning i brottmål är en sorts gottgörelse. Det saknar betydelse på vilken rättslig grund som straffnedsättningen har skett, så länge det står klart att den är föranledd av de omständigheter som utgjort den påstådda överträdelsen (jämför rättsfallen NJA 2012 s. 1038 I och II). Därutöver kan den enskilde i vissa fall anses kompenserad genom att överträdelsen erkänns. Det kan bl.a. ske genom en dom som klargör att den enskilde har fått sina fri- och rättigheter enligt 2 kap. reger- ingsformen överträdda. I de fallen kan det ofta, men inte alltid, antas att det handlar om mindre överträdelser. Exempel på rättelse och avhjälpande som kan vara relevanta i sam- manhanget är att den enskilde har fått rättelse enligt personuppgifts- regleringen eller att ett felaktigt beslut har ändrats eller upphävts i högre instans. Av bestämmelsen framgår vidare att den enskildes underlåtenhet att utnyttja en möjlighet till annan gottgörelse, rättelse eller avhjälp- ande också ska beaktas vid prövningen av om grundlagsskadestånd behövs för att kompensera den enskilde (vilka möjligheter den skade- lidande ”har eller har haft”). Skadestånd bör som huvudregel komma i fråga först om de övriga möjligheter att komma till rätta med en överträdelse som står eller har stått den enskilde till buds inte åtgärdar och tillräckligt väger upp överträdelsen – eller inte skulle ha gjort så om den enskilde hade ut- nyttjat möjligheterna – och då i den utsträckning som det brister i det hänseendet. Jämför Justitiekanslerns beslut , dnr 6715-19-4.3.2, om ett skadeståndsanspråk mot staten med hän- visning till att en tingsrätt dömt en person för ett preskriberat brott. I sådana fall är det viktigt att det inte ställs orimliga krav på enskilda som har utsatts för överträdelser (jämför prop. 2017/18:7 s. 25). Om en enskild utan godtagbar anledning exempelvis har valt att inte över- klaga ett grundlagsstridigt beslut bör det dock begränsa möjligheterna att få skadestånd. Andra stycket hindrar inte att grundlagsskadestånd döms ut utan att ersättningskravet först har prövats enligt 2 §. Inte heller är det en förutsättning att den skadelidande först har fått en talan om konvent- ionsskadestånd prövad i de fall det kan vara fråga om överträdelser både av regeringsformen och . Det kan dock finnas anledning för en skadelidande att åberopa flera grunder till stöd för talan i en och samma rättegång (jämför a. prop. s. 62 f.). Även om bestämmelsen avser överträdelser av grundläggande fri- och rättigheter enligt 2 kap. regeringsformen är det naturligt att den, inte bara när det gäller innebörden av de använda begreppen, tolkas i ljuset av och den praxis som utvecklats av i fråga om tillgång till och uttömmande av effektiva rättsmedel. Prövningen bör inte leda till resultatet att rätten till skade- stånd blir mindre förmånlig för den enskilde än om en överträdelse av hade varit ansvarsgrund. Vid sidan av de särskilda rekvisit som anges i paragrafen gäller även allmänna skadeståndsrättsliga principer såsom krav på orsaks- samband. Bedömningen av vem som är ersättningsberättigad måste ske uti- från en prövning av den påstått skadeståndsgrundande rättighetsöver- trädelsen i varje enskilt fall. Även företag kan vara berättigade till grundlagsskadestånd, inbegripet ersättning för annan ideell skada, om det enligt regeringsformen har skett en överträdelse av företagets grundläggande fri- och rättigheter (jämför rättsfallen NJA 2013 s. 842 p. 63–66 och NJA 2012 s. 211 I p. Ett krav på grundlagsskadestånd preskriberas enligt 2 § första stycket preskriptionslagen (1981:130) . Frågor om tid- punkten för när preskriptionsfristen börjar löpa får hanteras i rättstill- lämpningen (jämför a. prop. s. 64 och rättsfallet Medborgarskapet II). Av 5 kap. 8 § följer att skadestånd för annan ideell skada ska bestämmas efter vad som är skäligt med hänsyn till överträdelsens art och omständigheterna i övrigt. Det anges inte någon lägsta nivå för det skadestånd som kan aktualiseras. I likhet med vad som gäller för konventionsskadestånd bör dock vid mer begränsade ideella skador som uppkommit med anledning av en överträdelse av en fri- och rättighet i 2 kap. regeringsformen ett erkännande av överträdelsen vara tillräckligt för att kompensera för överträdelsen. I praxis beträffande skadestånd vid överträdelser av konventions- grundade rättigheter har det ansetts att en rätt till ersättning förut- sätter att skadan är av någon storleksordning och gränsen har dragits vid (se rättsfallen NJA 2012 s. 211 I p. 26 och NJA 2013 s. 842 p. Frågan får även när det gäller grundlagsskadestånd över- lämnas till rättstillämpningen. Se vidare a. prop. I 6 kap. 7 § finns en särskild bestämmelse om rättegångskostnad- ernas fördelning i ett mål om skadestånd enligt förevarande paragraf. Se vidare a. prop. Tredje stycket motsvarar, med en redaktionell ändring, det hittills- varande andra stycket. Denna lag träder i kraft . Lagändringarna träder i kraft . Tillägget till skadeståndsbestämmelserna om grundlagsskadestånd i 3 kap. 4 § ska enligt allmänna skadeståndsrättsliga principer tillämpas på skadefall som inträffar efter ikraftträdandet (se prop. 1972:5 s. 593). Därutöver kan det i en del fall finnas ett utrymme för domstolarna att döma ut skadestånd trots att rättighetsöverträdelsen i fråga helt eller delvis ägt rum före ikraftträdandet. Det får nämligen antas att det även under vissa förutsättningar funnits en rätt till skadestånd och annan ersättning också vid det allmännas överträdelser av regeringsformen (jämför rättsfallet NJA 2014 s. 323 och övriga rättsfall som behandlas i avsnitt 3.9). Det faktum att det saknas en övergångsbestämmelse hindrar således inte att överträdelser av 2 kap. regeringsformen som har ägt rum före ikraftträdandet skulle kunna ligga till grund för skadestånds- skyldighet. Övervägandena finns i avsnitt 7. 1972:5, med förslag till skadeståndslag m.m. 1973:90, med förslag till ny regeringsform och ny riksdagsordning m.m. 1975/76:209, om ändring i regeringsformen. 1989/90:42, om det allmännas ansvar enligt skadeståndslagen. 1993/94:117, Inkorporering av och andra fri- och rättighetsfrågor. 1997/98:105, Det allmännas skadeståndsansvar. 2000/01:68, Ersättning för ideell skada. 2009/10:80, En reformerad grundlag. 2017/18:7, Skadestånd och . SOU 1972:15, Ny regeringsform, Ny riksdagsordning. SOU 1974:88, och europeiska sociala stadgan. SOU 1975:29, Medborgerliga fri- och rättigheter i vissa länder. SOU 1975:75, Medborgerliga fri- och rättigheter. SOU 1978:34, Förstärkt skydd för fri- och rättigheter. SOU 1992:84, Ersättning för kränkning genom brott. SOU 1993:40, Fri- och rättighetsfrågor Regeringsformen, del A och Inkorporering av , del B. SOU 1993:55, Det allmännas skadeståndsansvar. SOU 1995:33, Ersättning för ideell skada vid personskada. SOU 1997:194, Det allmännas skadeståndsansvar vid överträdelse av EG-regler. SOU 2008:3, Skyddet för den personliga integriteten, Bedömningar och förslag. SOU 2008:43, Tre rapporter till . SOU 2008:125, En reformerad grundlag, del 1 och 2. SOU 2010:87, Skadestånd och . SOU 2013:59, Ersättning vid rådighetsinskränkningar. SOU 2017:52, Så stärker vi den personliga integriteten. Ds 1989:12, Det allmännas ansvar enligt skadeståndslagen. Ds 2007:10, Skadeståndsfrågor vid kränkning. Aall: EMKs betydning etter grunnlovsrevisjonen, for Rettsvitenskap, 5/2017 s. 407. , Damages for Violations of Human Rights in the , i Bagińska, red. : Damages for Violations of Human Rights, A Comparative Study of (2016). (1993): Skyddsändamål och adekvans. (2013): Ansvarsproblem i skadeståndsrätten, Skadestånds- rättsliga utvecklingslinjer, Bok I. (2017): Ersättningsproblem i skadeståndsrätten, Skade- ståndsrättsliga utvecklingslinjer, Bok . : Konstitutionalisering av ersättningsrätten III (InfoTorg Juridik, ). Andresen: Compensation for Human Rights Violations in Estonia, i Bagińska, red. : Damages for Violations of Human Rights, A Comparative Study of (2016). Arnauld: Damages for the Infringement of Human Rights in , i Bagińska, red. : Damages for Violations of Human Rights, A Comparative Study of (2016). Axberger: Rättigheter I (, EKMR och EU:s rättighetsstadga) och II (och MR), 2018 s. 759 och 849. Bagińska: Damages for Violations of Human Rights: A Comparative Analysis, i Bagińska, red. : Damages for Violations of Human Rights, A Comparative Study of (2016). (1976 och 1978): Skadestånd vid myndighetsutövning I och II. (1996): Det allmännas ansvar enligt skadeståndslagen, 2 uppl. : Om ex gratia-ersättning, 2009 s. 325. : Skadestånd vid brott mot regeringsformen?, 2011 s. 605. : Vad skulle ett utvidgat rättighetsansvar innebära?, Juridisk Publikation 1/2013 s. 137. : Problem kring en ersättningslagstiftning, 2013 s. 289. : fortsätter omvandlingen av skade- ståndsrätten, 2014 s. 431. : och rättighetstänkandet, Advokaten 8/2016. : Prejudikat eller lagstiftningsreformer?, i Lov, liv og lære, till (2016). : Om allmänna skadeståndsrättsliga principer, Juridisk 2017–18 s. 265. : Skadestånd vid överträdelse av – den nya lagstiftningen, 2018 s. 93. och (2018): Skadeståndslagen, En kommentar, 6 uppl. : Rättighetsskyddets genomslag i svensk rätt – konventions- rättsligt och unionsrättsligt, Juridisk 2010–11 s. 821. : Rättighetsstadgans genomslag i svensk rätt, Europarättslig lagprövning och lärdomar av , Juridisk 2016–17 s. 789. och (2019): Regeringsformen – en kommentar, 4 uppl. : Regeringsformens renässans, i Allmänt och enskilt – offentlig rätt i omvandling, till (2013). : Regeringsformens krav på alla rättegångars genomförande rättvist och inom skälig tid, 2017 s. 370. Bårdsen: De nordiske høyesterettene som konstitusjonsdomstoler: Noen nyere utviklingslinjer i Høyesterett, Nordisk høyesterettsdommerseminar, 23. og 24. . Bårdsen: Grunnloven, straffeprosessen og strafferetten – linjer i Høyesteretts praksis etter grunnlovsreformen 2014, Forsvarer- gruppens høstseminar 22. . : Skadestånd och för de mänskliga rättigheterna, 2006 s. 553. : Den svenske domaren och internationella normer – några reflektioner, i (2014). : Vad är en begränsning av en rättighet?, i De Lege, i , 2014, Regeringsformen 1974–2014 (2014). Christoffersen: Erstatningsansvar for overtrædelse af menneskeretten, i Pagh, Højgaard Mørup och Fenger, red. : Offentlige myndig- heders erstatningsansvar (2017). : Regeringsformens fri- och rättighetsskydd och skadestånd, 2009 s. 1062. : HD ger enskilda nya möjligheter att anlita advokat för att försvara sin egendom mot staten (Dagens Juridik ). : Dynamiske domstole, retssikkerhed og demokrati: Skal menneske- rettigheder udvikles af politikere eller dommere?, Juristen 5/2017 s. 145. (2015): Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, En kommentar till om de mänskliga rättigheterna, 5 uppl. Derlén, och (2016): Konstitutionell rätt. , Hirschfeldt, Jermsten och (2018): Regeringsformen – med kommentarer, 2 uppl. : , domstolarna och normkontrollen, 2009 s. 382. , Damages for Fundamental Rights Violations, Dutch Perspectives, i Bagińska, red. : Damages for Violations of Human Rights, A Comparative Study of (2016). : Skadestånd och – betänkande av Utredningen om det allmännas ansvar enligt , 2011 s. 189. Fenger: EU-rettens betydning for danske myndigheders erstatnings- ansvar, i Pagh, Højgaard Mørup och Fenger, red. : Offentlige myndigheders erstatningsansvar (2017). Grønved och : om ansvar for menneske- rettighedsbrud, Juristen 4/2018 s. 111. och (2016): Rättsgrunder för skadestånd vid kränkning, En praxisgenomgång av mål i svensk domstol. : Grundläggande fri- och rättigheter i i ett Europa- perspektiv, i och , red., Förhandlingarna vid det 39:e i 18–, Del 1, utgivna av den svenska styrelsen. och (2018): Skadeståndsrätt, 10 uppl. Hirschfeldt: Författningens kärnvärden – symbolik, politik och juridik, i De Lege, i , 2014, Regeringsformen 1974–2014 (2014). , , , och (2012): Grund- lagarna: Regeringsformen, , Riksdagsordningen, 3 uppl. Indreberg: Grunnleggende fri- og rettigheter i i et europa- perspektiv, i och , red., Förhandlingarna vid det 39:e i 18–, Del 1, utgivna av den svenska styrelsen. (2015): Komparativ konstitutionell rätt, 2 uppl. : Domstolarna och demokratin, Något om syftet med grund- läggande rättigheter, europeiseringens konsekvenser och aktivismens baksida, 2015 s. 40. Kleineman (1987): förmögenhetsskada – särskilt vid vilseledande av annan än kontraktspart. Kleineman: Konstitutionell skadeståndsrätt – Framtidsvision eller demokratisk återvändsgränd?, Juridisk 2018–19 s. 23. Lambertz: Skadestånd vid fel av lagstiftaren, i Essays on Tort, Insurance and Society in Honour of (2006). Lambertz: Normprövning och demokrati, 2007 s. 809. Lebeck (2016), EU-stadgan om grundläggande rättigheter, 2 uppl. (2009): Sociala rättigheter i förvandling, En konstitutionell- rättslig studie. och , red. (2017): Mänskliga rättigheter i det offentliga . : Domarnas makt – domarrollen i ett nytt rättsligt landskap, 2014 s. 587. och : Enskildas rättsskydd vid lagstiftarens försummelse – om estoppelargumentet i svensk rätt, 2008 s. 229. och : En enhetlig skadeståndsordning vid över- trädelser av grundläggande rättigheter?, 2014 s. 507. och : Staten får inte åberopa sin egen försummelse, 2014 s. 877. Nergelius (1996): Konstitutionellt rättighetsskydd, Svensk rätt i ett komparativt perspektiv. Nergelius: Om grundlagstolkning, grundlagsvänlig tolkning och åsido- sättande av grundlagsstridig lag, 1996 s. 847. Nergelius: Domare på vift?, 2015 s. 85. Paju: Rättighetsstadgan – något för alla?, i till (2019).