sou · H8B357 · 2020-10-08 00:00:00 — 2017/18:81 s. 38. 12Även om den är ovanlig så förekommer den i för samlag med syskon (6 kap. 7 § andra stycket ) och olovlig underrättelseverksamhet mot person (19 kap. 10 b § brotts- balken). förbud av normalgraden blir alltså böter till fängelse , vilket är en vanligt förekommande straffskala. Avslutningsvis vill vi ännu än gång betona att ”kontakter som med hänsyn till särskilda omständigheter är uppenbart befogade” är undantagna från kontaktförbud redan enligt 1 § första stycket i lagen om kontaktförbud. Om B kontaktar A exempelvis för att meddela att deras gemensamma barn har blivit svårt sjukt när barnet befinner sig hos B, så bör den kontakten inte anses omfattas av ett eventuellt förbud för B att kontakta A. Motsvarande bör gälla även fortsätt- ningsvis. 10.4En utvidgad möjlighet att avlägsna en misstänkt gärningsperson från gemensam bostad? 10.4.1Den svenska regleringen är effektiv i ett helhetsperspektiv Bedömning: Det svenska rättssystemet måste betraktas som en helhet. Bestämmelserna om frihetsberövanden i form av häktning, anhållande och gripande kompletterarar bestämmelserna om kon- taktförbud på ett sådant sätt att den svenska lagstiftningen på ett effektivt sätt möjliggör ett avlägsnande av en misstänkt gärnings- person från en gemensam bostad. När det gäller hur genomfört artiklarna 52 och 53 i Istanbul- konventionen har Grevio rekommenderat att bygga ut syste- met med kontaktförbud eller andra skyddsåtgärder som lagstiftningen möjliggör så att möjligheten att avlägsna en misstänkt gärningsman från den gemensamma bostaden vid omedelbar fara blir större och se till att ett sådant avlägsnande kan bestå så länge offrets trygghet kräver det. Grevio sammanfattade till att börja med det svenska syste- met på följande sätt:13 C. Emergency barring and protection orders (Articles 52 and 53) 13Se Grevio Baseline Evaluation Report, , punkt 218–221. 221.GREVIO welcomes the fact that protection and barring orders are generally available under Swedish law, and that breaches thereof are not only subject to fines or imprisonment but may amount to the offence of stalking (see Chapter V). The recent changes to the Non-Contact Order Act make breaches of non-contact orders with electronic moni- toring a separate crime subject to a prison sentence of up to two years, which GREVIO welcomes. An assessment of the scope and legal require- ments for such orders as well as their practical implementation, how- ever, reveal a number of shortcomings regarding the requirements of Articles 52 and 53. Grevio beskrev därefter följande tre problem med det svenska syste- met. Det första problemet beskrevs på följande sätt:14 First, none of the available protection and barring orders qualify as an emergency barring order, as required under Article 52. This provision sets out the obligation to ensure that a perpetrator of domestic violence may be ordered to vacate the of the victim or person at risk in situations of immediate danger. The term “immediate danger” refers to any situation of domestic violence in which harm is imminent or has already materialised and is likely to happen again. […] The aim of this provision is to provide safety for victims of domestic violence without forcing them to hurriedly seek safety in a shelter or elsewhere. Emergency barring orders are to serve as a tool for law enforcement agencies to react to a situation of immediate danger without lengthy procedures. Although there might be cases in which prosecutors issue barring orders soon after an investigation has been opened and the suspect has been brought in for questioning, the Non-Contact Order Act does not envisage this to be an emergency measure to be taken within 24 hours. Rather, prosecutors have up to four and seven days (for extended protec- tion orders and general protection orders respectively) to issue such orders. For most victims, the wait and the uncertainty regarding the outcome may present too much of a safety risk and they will prefer to relocate to a domestic violence shelter. The general power conferred on the Swedish to remove someone from a certain area or premises to avert the commission of a punishable act may, in principle, be applied to domestic violence cases. It is, however, unclear, to what extent this is done in practice. Grevio kom avslutningsvis, efter probleminventeringen, med följande uttalande beträffande denna del (som finns tillgängligt på svenska):15 GREVIO uppmanar å det starkaste de svenska myndigheterna att se över sitt system med kontaktförbud och ge den behöriga myndigheten 14Grevio Baseline Evaluation Report, , punkt 222. 15Grevio Baseline Evaluation Report, . Den svenska översättningen finns på /4ada76/contentassets/f0fbdac986ca4c4b9f4fd7781bc33698/europaradet- grevios-rekommendationer-till-sverige-pa-svenska.pdf. befogenhet att i situationer av överhängande fara och som en akut skydds- åtgärd avlägsna den som utövar våld i nära relation från den gemen- samma bostaden som personen delar med brottsoffret och låta detta fortsätta att gälla för att brottsoffret ska känna sig trygg och för att kunna vidta andra åtgärder för att säkerställa säker- heten. Det första av Grevio påstådda problemet handlar alltså om att det inte finns någon uttrycklig bestämmelse i lagen om kontaktförbud som möjliggör ett avlägsnande av en (misstänkt) gärningsperson från ett brottsoffers bostad vid omedelbar fara. Problemet konkretiseras till att det tar att handlägga ett ärende om kontaktförbud. Enligt vår uppfattning måste det svenska systemet emellertid betraktas som en helhet. Om det finns annan lagstiftning som – antingen ut- tryckligen eller i förlängningen – möjliggör ett avlägsnande av en (miss- tänkt) gärningsperson, så är det enligt vår uppfattning inte nödvän- digt att ändra bestämmelserna i lagen om kontaktförbud. Det andra problemet beskrevs av Grevio på följande sätt:16 Second, the requirements for protection orders as set out in the Non- Contact Order Act and their restrictive interpretation by the prosecution service seem too high to serve as an effective protective measure in most domestic violence cases. Although differences exist, many prosecutors require evidence of the commission of a crime or of the abuser’s inten- tion to commit a serious crime in order to issue a protection order. This explains the preference which prosecutors seem to demonstrate for im- posing pre-trial detention, which requires similarly high levels of evidence and risk of further crime but offers greater protection to the victim. Another protective measure frequently resorted to by law enforcement agencies in situations of immediate danger is the removal of victims and their children from the joint with the abuser and their reloca- tion to a protected address. Global positioning system (GPS)-enabled emergency phones and alarms may also be provided to victims. Although pre-trial detention and protected addresses may be accept- able options in some cases, GREVIO recalls that the purpose of emergency barring orders is to ensure the safety of domestic violence victims in full respect of their right to remain in their own home. The aim of such orders is to ensure the physical distance between victim and perpetrator by removing the perpetrator instead of uprooting victims and their children. As a measure of protection, emergency barring orders must not depend on the will of the victim but must be ordered ex officio as part of the state obligation to prevent any act of violence covered by the Convention that is perpetrated by non-state actors (Article 5, paragraph 2). In , barring and protection orders require that an 16Se Grevio Baseline Evaluation Report, , punkt 223–227. application be made by the victim or that ”other reasons” would require the public prosecutor to consider such an order. It remains unclear, how- ever, what these “other reasons” may be and to what extent use is made of this possibility of issuing emergency barring orders. [---] GREVIO is […] concerned that in the onus of reloca- ting is on the victim rather than on the perpetrator and that insufficient steps are taken to offer protection to women without their relocating. The difficulties this entails for them and their children are well docu- mented and addressed in Chapter IV of this report. GREVIO was informed that arrests are possible to ensure the safety of domestic violence victims and that the Swedish can take different security measures such as alarm buttons and increased patrols outside the home to ensure a victim’s safety at home. While GREVIO recognises the importance of such measures and welcomes their existence in , they cannot be considered to replace emergency barring orders. Children are not generally included in any bans on contact but a separate application can be made by their legal guardian. enforcement agencies are under the obligation to inform victims of the possibility of requesting a contact ban, for themselves or their children. Social services are also routinely contacted where an arrest cannot be made. GREVIO was informed, however, that for contact bans within a home, i.e. among members of the same family, a child must be exposed to a real risk of life, health, freedom or peace, and that earlier crimes committed by one parent against the other would not be considered sufficient. Generally, a proportionality assessment is made in such cases to assess the specific circumstances which might indicate a risk. GREVIO is concerned about the threshold applied, as it is not uncommon for a perpetrator of domestic violence to pose a real threat to his children, in particular after separa- tion or divorce. Det andra påstådda problemet handlar, som framgår av citatet, om att beviskraven för utfärdande av kontaktförbud i praktiken är för höga och att fokus alltför ofta läggs på att brottsoffret ska flyttas till en säkrare plats eller förses med larmordningar eller liknande i stället för att gärningspersonen ska omhändertas eller flyttas. I denna del vill viåter, med hänvisning tillbaka till det sagda, peka på att det svenska systemet måste betraktas som en helhet. Att regleringen be- träffande kontaktförbud innefattar proportionalitetskrav och vissa grundläggande krav på utredning är naturligt och nödvändigt i ett offentligrättsligt system som innefattar rättssäkerhetskrav för den som drabbas av ett beslut om kontaktförbud som inskränker hans eller hennes rörelsefrihet eller i övrigt är betungande för honom eller henne. Frågan om det svenska systemet som helhet möjliggör ett till- räckligt skydd för ett brottsoffer måste besvaras utifrån samtliga de åtgärder som står till buds. I den delen bör blicken i första hand vän- das mot bestämmelserna som frihetsberövanden i form av häktning, anhållande och gripande. Dessa bestämmelser finns i rättegångs- balken. Den mest centrala bestämmelsen, om häktning, finns i 24 kap. 1 § och har följande lydelse: Den som på sannolika skäl är misstänkt för ett brott, för vilket är före- skrivet fängelse eller däröver, får häktas, om det med hänsyn till brottets beskaffenhet, den misstänktes förhållande eller någon annan om- ständighet finns risk för att han 1.avviker eller på något annat sätt undandrar sig lagföring eller straff, 2.genom att undanröja bevis eller på något annat sätt försvårar sakens utredning eller 3.fortsätter sin brottsliga verksamhet. Är för brottet inte föreskrivet lindrigare straff än fängelse , skall häktning ske, om det inte är uppenbart, att skäl till häktning saknas. Häktning får ske endast om skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den misstänkte eller för något annat motstående intresse. Kan det antas att den misstänkte kommer att dömas endast till böter, får häktning inte ske. Av 6 § samma kapitel framgår att anhållande är en provisorisk åtgärd i förhållande till häktning och av 7 § framgår att gripande är en pro- visorisk åtgärd i förhållande till anhållande. En polis får, enligt sist- nämnda paragraf, i brådskande fall gripa den misstänkte även utan anhållningsbeslut. Vad särskilt gäller 24 kap. 1 § fjärde stycket , om att häktning inte får ske om det kan antas att den misstänkte kom- mer att dömas endast till böter, kan påpekas att vi i avsnitt 10.3 föres- lår att straffskalan för normalfallet av överträdelse av kontaktförbud ska börja på fängelsenivå, i stället för som tidigare på bötesnivå. Häktning, anhållande eller gripande innebär att den misstänkte frihetsberövas – och alltså inte kan fortsätta att befinna sig fysiskt i den gemensamma bostaden. Sannolika skäl för en misstanke om brott mot person kan typiskt sett uppnås redan genom tillförlitliga och tro- värdiga uppgifter från en målsägande, eventuellt i kombination med viss stödbevisning. Som framgår av den ovan citerade paragrafen är risk för fortsatt brottslighet ett av de s.k. särskilda häktningsskälen. En person som misstänks för ett brott mot person och kan befaras begå fler sådana brott, kan alltså frihetsberövas på ett sätt som rent fysiskt omöjlig- gör att denne besöker den gemensamma bostaden. Det finns inte något krav på registrerad tidigare brottslighet för att en domstol ska slå fast att det föreligger en återfallsrisk, eller s.k. recidivfara. Det bör i sammanhanget observeras särskilt att förberedelse eller försök till brott i sig kan utgöra brott och i så fall ligga till grund för ett frihetsberövande enligt 24 kap. . Det kan exem- pelvis röra sig om förberedelse eller försök till misshandel enligt 3 kap. 5 och 11 §§ samt 23 kap. 1 eller 2 § . Vidare finns vissa ytterligare bestämmelser om provisoriska frihetsberövanden i polislagen (1984:387). Sammantaget erbjuder systemet som helhet goda möjligheter att tillse att den som kan befaras begå brott mot en sammanboende hålls borta från den gemensamma bostaden. Det framstår inte som fören- ligt med det svenska offentligrättsliga systemet – med dess allmänna rättssäkerhetskrav – att uppställa en mer långtgående regel, som möj- liggör inskränkningar i en persons tillgång till sin bostad exempelvis helt utan att det finns utredning som talar för att han eller hon kom- mer att begå brott mot annan som han eller hon bor tillsammans med i bostaden. En särskild fråga i sammanhanget är om det i det svenska regel- verket borde införas en möjlighet att meddela ett interimistiskt kon- taktförbud, dvs. ett tillfälligt kontaktförbud som gäller temporärt . Olika typer av interimistiska beslut förekom- mer på andra rättsområden, exempelvis i mål om vårdnad om barn. Vidare kan häktning sägas vara ett slags interimistiskt eller tillfälligt frihetsberövande, som kan gälla fram till den slutgiltiga rättsliga prövningen av den tilltalades skuld.17 Frågan är då om det skulle finnas någonting att vinna med en möj- lighet att meddela interimistiskt beslut i fråga om just kontaktförbud. Frågan kan konkretiseras på följande sätt: Hur tar handlägg- ningen av ett ärende om kontaktförbud och hur mycket snabbare skulle handläggningen kunna gå om en möjlighet att meddela interi- mistiskt beslut införs? Vi har under vårt utredningsarbete upplysts om att det i många fall – särskilt om den mot vilket förbudet ska gälla är frihetsberövad 17Ett beslut om kontaktförbud skulle i sig kunna betraktas som ett slags interimistiskt beslut eftersom det ofta meddelas i avvaktan på ytterligare handläggning inom ramen för ett brottmål och eftersom det i ärendet om kontaktförbud tillämpas ett lägre beviskrav än i brottmålet. –kan gå att meddela ett beslut inom någon dag eller . Den aktuella frågan kan därmed preciseras till att gälla om ett tänkt interimistiskt beslut skulle kunna meddelas snabbare än så. Även vid handläggningen av interimistiska beslut måste vissa grundläggande förfarandebestämmelser följas. I det här fallet kan som exempel nämnas bestämmelserna om att höra motparten (den mot vilken förbudet ska gälla) i 15 § lagen (1996:242) om domstolsären- den. Vidare måste bestämmelserna i delgivningslagen (2010:1932) be- aktas. Mot denna bakgrund har vi svårt att se att det skulle gå att åstadkomma en snabbare handläggning av ärenden om kontaktför- bud än vad som gäller . En annan särskild frågeställning i denna del gäller väsentlighets- kriteriet i 1 a § andra stycket 1 lagen om kontaktförbud. Den frågan behandlas separat i avsnitt 10.4.2. I samma del tycks Grevio mena att det som utgångspunkt krävs en ansökan från målsäganden för att ett ärende om kontaktförbud ska inledas. Den i den delen aktuella bestämmelsen är 7 § lagen om kontaktförbud, som har följande lydelse: Frågor om kontaktförbud prövas av allmän åklagare och tas upp på be- gäran av den som förbudet avses skydda eller när det annars finns anledning till det. Frågan är då vad ”när det annars finns anledning till det” avser och hur den delen av bestämmelsen tillämpas i praktiken. I Åklagarmyn- dighetens handbok på området beskrivs anhängiggörandet av ett ärende på följande sätt:18 Det finns inga formkrav för begäran om kontaktförbud utan den kan göras muntligen eller skriftligen hos åklagaren eller hos polis. Av prak- tiska skäl är det önskvärt att en sådan begäran tas upp och dokumenteras av polisen på den blankett som tagit fram. Normalt inleds ett ärende om kontaktförbud genom att skyddsper- sonen själv begär kontaktförbud hos . Enligt 3 § för- ordningen (1988:691) om tillämpning av lagen om kontaktförbud ska åklagaren underrättas om begäran. En begäran om kontaktförbud kan dock göras av annan än skydds- personen. I förarbetena anges som exempel att en tjänsteman vid social- förvaltningen framställer begäran åt skyddspersonen. Även åklagaren kan ta initiativet. I förarbetena anges att det kan vara lämpligt att ut- 18Åklagarmyndigheten, Kontaktförbud. , senast uppdaterad , tillgänglig på /globalassets/dokument/handbocker/handbok-kontaktforbud.pdf (hämtad ) s. 8 f. nyttja denna möjlighet i vissa fall, när skyddspersonen inte vill framstå som den som formellt har tagit initiativet till ett förbud. Om någon annan än skyddspersonen tagit initiativet till begäran måste det klarläggas om denne vill att kontaktförbud meddelas. Det sker lämp- ligast genom att polisen kontaktar skyddspersonen. Om skyddspersonen är underårig kan begäran göras för barnets räk- ning av en eller båda vårdnadshavarna eller av annan. Inget hindrar i och för sig att barnet själv begär kontaktförbud. Om barnet inte uppnått tillräcklig ålder för att själv ta ställning till frågan om kontaktförbud ligger detta på vårdnadshavare. Tänk också på möjligheten att hos rätten begära förordnande av god man för att tillvarata en medvetslös skyddspersons intresse av att få kontaktförbud. Om initiativet tagits av annan blir den gode mannens uppgift att ta ställning till om skyddspersonen ska ställa sig positiv till att få kontakt- förbud. Den gode mannen kan naturligtvis också själv ta initiativ för att få meddelat kontaktförbud till skydd för sin huvudman. Det faktum att inga formkrav ställs upp på en begäran om kontakt- förbud medför att det är viktigt att vara observant på om involverade personer i pågående ärenden, t.ex. i telefonsamtal eller brev, uttrycker sådant som kan tolkas som en begäran om kontaktförbud. Med tanke på att det i uppdaterade handbok, som kan förväntas få stort genomslag även bland andra be- rörda myndigheter, anges uttryckligen att socialförvaltningen eller åklagare kan ta initiativ till kontaktförbud anser vi att det finns an- ledning att utgå från att berörda myndigheter kommer att tillämpa den aktuella bestämmelsen på så sätt att de kan ta eget initiativ till att inleda ett ärende om kontaktförbud. Det finns inte något legalitets- mässigt hinder mot att annan än brottsoffret tar initiativ till att inleda ett sådant ärende. Vi anser att Grevios påpekande i denna del är be- svarat i och med detta. Grevio beskrev det tredje problemet på följande sätt:19 Third, GREVIO is concerned about the possibility of allowing for exceptions to protection orders for communication around common children. Section 1 of the Non-Contact Order Act sets out exceptions to the contact ban if contact is clearly justified in light of particular circumstances, such as visitation rights. Emergency barring and protection orders are tools to create much needed distance from an abusive partner in the physical sense as much as in the emotional sense. Allowing contact around children, just as requiring the abused partner to facilitate visita- tion, undermines the purpose of such bans. As a temporary measure to ensure the safety of the victim, they should be absolute and not jeopardised 19Se Grevio Baseline Evaluation Report, , punkt 228. by the fact that victim and perpetrator have parental responsibilities to share. Grevio kom avslutningsvis, efter probleminventeringen, med följande uttalande av relevans i denna del (som finns tillgängligt på svenska):20 [---] Vidare uppmanar GREVIO de svenska myndigheterna starkt att upphöra med den tillämpning som möjliggör undantag från förbud mot kontakt. Det tredje av Grevio påstådda problemet handlar, som framgått ovan, om att eventuell förekomst av gemensamma barn delvis kan urholka kontaktförbudet. Gemensamma barn hindrar inte kontaktförbud men förekomsten av sådana kan påverka proportionalitetsbedömningen och ibland med- föra att det anses finnas skäl att förse förbudet med särskilda undan- tag, t.ex. för umgänge som reglerats i avtal eller dom. Grevio menar att kontaktförbudet ska vara absolut och att det inte får äventyras av att offer och gärningsperson har ett gemensamt för- äldraansvar. Enligt vår bedömning är det problematiskt att på ett sådant sätt uttala att en enskild figur i det rättsliga systemet ska ges en absolut tillämpning. Det är självfallet av stor vikt att regleringen av kontaktförbud får ett tydligt genomslag och att det inte i onödan ur- holkas genom olika undantagsbestämmelser. finns det ett barnperspektiv att beakta. I 6 kap. 2 a § anges följande: Barnets bästa skall vara avgörande för alla beslut om vårdnad, boende och umgänge. Vid bedömningen av vad som är bäst för barnet skall det fästas av- seende särskilt vid –risken för att barnet eller någon annan i familjen utsätts för övergrepp eller att barnet olovligen förs bort eller hålls kvar eller annars far illa, och –barnets behov av en nära och god kontakt med båda föräldrarna. Hänsyn skall tas till barnets vilja med beaktande av barnets ålder och 20Se Grevio Baseline Evaluation Report, . Den svenska översättningen finns på /4ada76/contentassets/f0fbdac986ca4c4b9f4fd7781bc33698/europaradet- grevios-rekommendationer-till-sverige-pa-svenska.pdf. I 15 § andra stycket anges följande: Barnets föräldrar har ett gemensamt ansvar för att barnets behov av umgänge med en förälder som barnet inte bor tillsammans med så långt möjligt tillgodoses. Särskilt förordnade vårdnadshavare har ett motsva- rande ansvar. I samma paragrafs fjärde stycke anges följande: Om barnet står under vårdnad av båda föräldrarna och skall umgås med en förälder som det inte bor tillsammans med, skall den andra föräldern lämna sådana upplysningar om barnet som kan främja umgänget, om inte särskilda skäl talar mot det. Om barnet skall umgås med en förälder som inte är vårdnadshavare eller med någon annan som står barnet sär- skilt nära, skall upplysningar enligt första meningen lämnas av vårdnads- havaren. På samma sätt som det finns ett starkt intresse av att systemet för kontaktförbud är trovärdigt och inte urholkas finns det ett starkt intresse av att barnperspektivet upprätthålls och att ett barn, om det inte bedöms som olämpligt, kan upprätthålla kontakt med en person som ett kontaktförbud gäller mot. Det är därför oundvikligt att en avvägning alltid måste göras i det enskilda fallet. Någon ändring av bestämmelserna om kontaktförbud eller tillämpningen av dessa i detta avseende bör därför, enligt vår bedömning, inte göras. Däremot är det av stor vikt att det finns stöd för tillämpande myndigheter i form av gemensamma praktiska riktlinjer.