sou · H8B363d3 · 2020-11-12 00:00:00 — I artikel 14.1 i den internationella konventionen om medborger- liga och politiska rättigheter stadgas att var och en är berättigad till en rättvis och offentlig förhandling, men att medierna och allmän- heten får vägras tillträde till hela eller delar av rättegången bl.a. då hänsynen till parternas privatliv kräver det eller då domstolen finner det nödvändigt om offentlighet skulle skada rättvisans intresse. har i relation till artikel 14.1 uttalat att offent- liga förhandlingar bidrar till att säkerställa transparens och rättssäker- het. menar att en förhandling måste vara öppen för allmänheten (innefattande media) och inte begränsas till vissa grupper, förutom när särskilda omständigheter kräver det. Vidare menar kom- mittén att även i de fall där allmänheten inte ges tillträde måste av- görandet, bevisföringen och rättens överväganden göras offentliga, förutom i de fall där t.ex. den unga lagöverträdarens intressen kräver en annan bedömning.49 Av regel 8.2 i Pekingreglerna framgår att i princip ska ingen infor- mation som kan röja ett barns identitet offentliggöras. Barnrättskom- mittén har uttalat att domstolsförhandlingar med barn ska hållas inom stängda dörrar och att utrymmet för undantag ska vara begränsat och lagstadgat. I den mån rättens avgörande ska avkunnas bör den unges identitet inte avslöjas, enligt kommittén. Vidare anser kommittén att domstolshandlingar och register som rör unga lagöverträdare bör vara konfidentiella. Kommittén rekommenderar staterna att inte föra in alltför specifika uppgifter om unga lagöverträdare i offentliga brotts- register. Enligt kommittén bör det finnas ett livslångt sekretesskydd när det gäller brott som begåtts av ett barn, för att inte domen ska få en negativ inverkan på möjligheterna till utbildning, arbete eller bo- stad eller på personens säkerhet. Kommittén rekommenderar sta- terna att införa system som automatiskt rensar brottsregistret när ett barn fyllt 18.50 uttalanden om en begränsad offentlig insyn har ifrågasatts i doktrin. Det framförs bl.a. att deras syn står i strid med den allmänna presumtionen om en rättvis och offentlig förhandling (artikel 14.1 i den internationella konventionen om medborgerliga och politiska rättigheter) och därmed inte ger 48CCPR, General 16 p. 7 och 10. 49CCPR/C/GC/32 p. 28 och 29. 50CRC/C/GC/24 p. 67–71. Artikel 40 – barn som misstänks, åtalas eller dömts för brott barn samma rättigheter som vuxna. Det har vidare påpekats att denna syn inte stämmer överens med vad uttalat om vikten av offentlig insyn (se ovan). I stället har det föreslagits att en allmän presumtion om offentlighet bör gälla, men att det ska vara möjligt att göra undantag när en offentlig förhandling inte skulle vara till barnets bästa.51 Ett barns privatliv ska till fullo respekteras under alla stadier i förfarandet. 43.1.12Lagar, myndigheter och förfaranden anpassade för unga lagöverträdare (artikel 40.3) I artikel 40.3 stadgas att en stat ska söka främja införandet av lagar och förfaranden samt upprätta myndigheter och institutioner som är speciellt anpassade för barn som misstänks eller åtalas för eller befinns skyldiga att ha begått brott. Detta innebär inte ett uttryckligt krav på att lagar och förfaranden ska vara barnanpassade eller att en stat behöver upprätta myndigheter och institutioner speciellt anpassade för barn, men att staten har åtagit sig att främja en sådan utveckling. En liknande bestämmelse finns i artikel 14.4 i den internationella kon- ventionen om medborgerliga och politiska rättigheter. Av den be- stämmelsen framgår att i mål mot unga lagöverträdare ska rättegångs- förfarandet ta hänsyn till deras ålder och det önskvärda i att främja deras återanpassning (jämför artikel 40.1). Artikelns lista över åtgärder som staterna ska utföra enligt arti- kel 40.3 är inte uttömmande. Det framgår av den inledande formuler- ingen, att staterna särskilt ska utföra vissa åtgärder. I Pekingreglerna, där motsvarande bestämmelser finns, betonas att ansträngningar ska göras så att det inom varje lands jurisdiktion finns lagar och förordningar som särskilt gäller unga lagöverträdare och institutioner och organ som arbetar med detta område (regel 2.3). I regel 14 i Pekingreglerna anges att förhandlingarna ska ske i en anda av förståelse, så att barnet får delta och uttrycka sig fritt (jämför artikel 12 i ). anser att en stats behöriga myndighet, i många fall en åklagare, bör utforska möjligheterna att undvika en domstols- process eller dom till förmån för andra åtgärder. När ett barn erbjuds 51Tobin (2019) s. 1642–1644. Artikel 40 – barn som misstänks, åtalas eller dömts för brott sådana alternativa åtgärder bör barnets rättssäkerhetsgarantier respek- teras och juridisk eller annan hjälp är nödvändig, enligt kommittén.52 rekommenderar att konventionsstaterna in- rättar ungdomsdomstolar, antingen som separata enheter eller som delar av befintliga domstolar. Om det inte är praktiskt möjligt bör konventionsstaterna enligt kommittén säkerställa att specialiserade domare utses för att handlägga mål som gäller unga lagöverträdare. Kommittén anser även att det ska finnas enheter inom polisen och åklagarmyndigheten samt försvarare som är specialiserade på ung- Straffbarhetsålder (artikel 40.3 [a]) I artikel 40.3 (a) anges att en stat särskilt ska fastställa en lägsta straff- barhetsålder. Vilken den åldern ska vara framgår inte av artikeln utan lämnas till respektive stat att avgöra. Av Pekingreglerna framgår att i de rättssystem som erkänner begreppet straffbarhetsålder för ung- domar ska åldersgränsen inte sättas alltför lågt med tanke på känslo- mässig, psykisk och intellektuell mognad (artikel 4). anser att det är åldern vid gärningstillfället som är den relevanta. I sin allmänna kommentar om ungdomsbrotts- lighet har kommittén påpekat att den vanligaste straffbarhetsåldern är och att den inte bör vara lägre. Kommittén rekommenderar en lägsta ålder på åtminstone . Om det inte finns några bevis för ett barns ålder och det inte kan fastställas att barnet har nått den aktuella åldersgränsen ska barnet enligt kommittén inte ställas till an- svar.54 Kommittén har också påpekat att barn med en försenad neuro- psykiatrisk utveckling eller en neuropsykiatrisk funktionsnedsättning inte bör behandlas alls inom rättssystemet. I vart fall bör de bedömas utifrån sina individuella förutsättningar, enligt kommittén.55 52CRC/C/GC/24 p. 53CRC/C/GC/24 p. 106 och 107. 54CRC/C/GC/24 p. 20–24. 55CRC/C/GC/24 p. Artikel 40 – barn som misstänks, åtalas eller dömts för brott Ärenden som rör barn under straffbarhetsålder (artikel 40.3 [b]) En stat ska enligt 40.3 (b) särskilt vidta åtgärder, då så är lämpligt och önskvärt, för behandling av ett barn under straffbarhetsåldern utanför domstol, under förutsättning att barnets mänskliga rättigheter och rättsligt skydd till fullo respekteras. Den situation som avses i arti- keln är när ett barn misstänks för att ha begått ett brott innan han eller hon blivit straffmyndig. Av artikeln framgår inte hur ett sådant barn ska behandlas, endast att det ska vara möjligt att vidta andra åtgärder än ett domstolsförfarande, för de fall där det är lämpligt och önskvärt. Respektive konventionsstat har således fått ett stort ut- rymme att själv avgöra hur regleringen ska utformas. Även under ett förfarande utanför domstol måste mänskliga rättigheter och rättsligt skydd till fullo respekteras. Motsvarande bestämmelser finns i regel 11 i Pekingreglerna. 43.1.13Alternativ till anstaltsvård och verkställigheten av straff (artikel 40.4) Enligt artikel 40.4 ska en stat se till att alternativ till anstaltsvård (institu- tional care) finns tillgängliga. Som exempel på alternativ till anstaltsvård anges vård, ledning och föreskrifter om tillsyn, rådgivning, övervak- ning, familjehemsplacering, program för allmän utbildnings- och yrkes- utbildningsprogram och andra alternativ till anstaltsvård, men listan är inte uttömmande. I regel 18 i Pekingreglerna nämns motsvarande alternativ till anstaltsvård samt att inget barn ska flyttas från sina föräldrar om det inte utifrån omständigheterna i fallet är nödvändigt (jämför artikel 9 i ). Gemensamt för åtgärderna som anges i artikel 40.4 är att de ska säkerställa att barn behandlas på ett sätt som är lämpligt för deras väl- färd och är rimligt både med hänsyn till deras personliga förhållanden och till brottet. Barn som har begått brott, även unga återfallsför- brytare, har rätt att behandlas på ett sätt som tar hänsyn till deras ålder och mognad och som främjar deras återanpassning och som leder till att barnet antar en konstruktiv roll i samhället (artikel 40.1). Artikel 40.4 bör också tolkas i relation till artikel 37 (b) om att frihetsberövande av unga lagöverträdare får användas endast som en sista utväg och för kortast lämpliga tid. Artikel 40, tillsammans med bestämmelserna i artikel 37 (b) och i viss mån artikel 9.1, innebär en inriktning av Artikel 40 – barn som misstänks, åtalas eller dömts för brott påföljdssystemet bort från frihetsberövande påföljder, särskilt fängelse. I stället ska påföljdssystemet vara inriktat på alternativ som främjar återanpassning av den unge till samhället. anser att det i en stats lagstiftning bör finnas en omfattande uppsättning av åtgärder som alternativ till ett frihets- berövande. Enligt kommittén ska ett frihetsberövande endast använ- das i sista hand och alternativa åtgärder ska ges företräde. Kom- mittén betonar att reaktionen på ett brott alltid ska stå i proportion inte bara till brottets omständigheter och svårighetsgrad, utan även till barnets ålder, mindre straffrättsliga ansvar, omständigheter och behov, liksom till samhällets olika behov, i synnerhet de långsiktiga. Vid bedömningen ska det enligt kommittén ges tyngd åt vad som är bäst för barnet och behovet av barnets återanpassning i samhället. I den mån ett frihetsberövande är oundvikligt bör det enligt kom- mittén vara så kort som möjligt. Det bör enligt kommittén inte heller finnas lagstadgade minimistraff för unga lagöverträdare, eftersom det begränsar proportionalitetsprövningen och strävan efter att und- vika ett frihetsberövande.56 Bestämmelser som reglerar straffrättsliga ingripanden mot barn finns i flera författningar, bl.a. i , lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare (LUL) och förunder- sökningskungörelsen (1947:948). Påföljder för barn som dömts för brott regleras i , som i sin tur hänvisar till bl.a. social- tjänstlagen och LVU. Även , som är svensk lag, aktualiseras när ett barn misstänks, åtalas eller dömts för brott. I detta avsnitt redogör vi för en del av dessa bestämmelser och annan regler- ing som har relevans för ett barn som misstänks eller dömts för brott. När det gäller barn som frihetsberövas inom straffprocessen behand- las det främst i kapitlet om artikel 37. 56CRC/C/GC/24 p. 73, 76 och 78. Artikel 40 – barn som misstänks, åtalas eller dömts för brott 43.2.1Rätten att behandlas på ett sätt som främjar känslan av värde och värdighet, m.m. (artikel 40.1) Den svenska rättsordningen innehåller en rad bestämmelser vars huvudsakliga ändamål är att säkerställa en rättssäker och värdig dom- stolsprocess. Många av bestämmelserna beskriver vi nedan men föl- jande kan särskilt framhållas. I regeringsformen står det angivet att en rättegång ska genomföras rättvist och inom skälig tid samt att en förhandling vid domstol ska vara offentlig (2 kap. 11 § RF, se även 5 kap. 1 RB). Av framgår att en förundersökning ska bedrivas objektivt och att sådant som är till den misstänktes fördel också ska beaktas. Det framgår vidare att förundersökningen ska bedrivas så att inte någon onödigt utsätts för misstanke eller orsakas kostnad eller olägenhet. (Se 23 kap. 4 § RB.) Ett barn som är skäligen misstänkt för ett brott ska vid första polisförhöret underrättas om att handläggningen ska präglas av respekt för hans eller hennes rätt till skydd av privatlivet (12 § FUK). Artikel 6 i anger att var och en vid ankla- gelse om brott ska vara berättigad till en rättvis och offentlig pröv- ning inom skälig tid inför en opartisk och oavhängig domstol. Den som anklagas för brott har vidare en rad minimirättigheter som be- skrivs närmre under respektive avsnitt nedan. EU-stadgan innehåller också flera bestämmelser som berör den som blivit anklagad för brott (se främst artiklarna 47–50). I artikel 47 behandlas t.ex. rätten att inom skälig tid få sin sak prövad inför en opartisk domstol i en rättvis och offentlig rättegång, att låta sig för- svaras och företrädas samt i vissa fall få rådgivning och rättshjälp. Det kan också nämnas att genomfört EU:s barnrättsdirektiv57.58 Nedan redogör vi för fler av dessa bestämmelser. 43.2.2Legalitetsprincip och förbud mot retroaktiv lagstiftning (artikel 40.2 [a]) I regeringsformen stadgas att ingen får dömas till straff eller annan brottspåföljd för en gärning som inte var belagd med brottspåföljd när den begicks (2 kap. 10 § RF). Av bestämmelsen följer också att 57Europaparlamentets och rådets direktiv /800/EU av om rättssäkerhets- garantier för barn som är misstänkta eller tilltalade i straffrättsliga förfaranden. 2018/19:71. Artikel 40 – barn som misstänks, åtalas eller dömts för brott ingen får dömas till svårare brottspåföljd för gärningen än den som var föreskriven då gärningen begicks. Denna rättighet får inte begränsas (se 2 kap. 20 och 25 §§ RF motsatsvis). I linje med regleringen i regeringsformen föreskrivs i 5 § lagen (1964:163) om införande av att ingen får dömas för gär- ning, för vilken det inte var stadgat straff när den begicks. Straff ska bestämmas efter den lag som gällde när gärningen företogs. Gäller annan lag när dom meddelas, ska den lagen tillämpas, om den leder till fri- het från straff eller till lindrigare straff. Ett liknande förbud finns i (artikel 7) och i EU-stadgan (artikel 49). 43.2.3Oskuldspresumtion (artikel 40.2 [b] [i]) En grundläggande princip som tillämpas i svensk rätt men som inte uttryckligen finns reglerad i svensk nationell lag, är att var och en som misstänks och åtalas för ett brott ska anses oskyldig tills en fällande dom mot den åtalade vunnit laga kraft. Principen om att betraktas som oskyldig tills den misstänktes skuld lagligen fastställts finns även i (artikel 6.2) och EU-stadgan (artikel 48.1). Vidare är oskuldspresumtionsdirektivet59 genomfört i svensk rätt.60 Även om oskuldspresumtionen inte uttryckligen regleras i svensk lag (förutom i och ), bygger den svenska rättegångsordningen på utgångspunkten att en misstänkt eller tilltalad ska betraktas som oskyldig tills det finns en fällande dom.61 Detta visar sig indirekt i svensk rätt, bl.a. genom att åklagaren har bevisbördan för att ett brott har begåtts och genom vissa proces- suella bestämmelser, t.ex. om hur en förundersökning får bedrivas.62 Oskuldspresumtionen har bl.a. betydelse vid proportionalitetsbedöm- ningar när det gäller straffprocessuella tvångsmedel som vidtas mot en person som är misstänkt men inte dömd för brott. Läs mer om straffprocessuella tvångsmedel i kapitlen om artiklarna 16 och 37. 59Europaparlamentet och rådets direktiv (EU) 2016/343 av om förstärkning av vissa aspekter av oskuldspresumtionen och av rätten att närvara vid rättegången i straff- rättsliga förfaranden. 2017/18:58. 2017/18:58 s. 12. 62Jämför även prop. 2009/10:80 s. 160 och 2017/18:58 s. 12. Artikel 40 – barn som misstänks, åtalas eller dömts för brott 43.2.4Underrättelse om misstanke m.m. samt vårdnadshavares m.fl. närvaro vid förhör och domstolsförhandling (artikel 40.2 [b] [ii] och [iii]) En person ska få reda på att han eller hon är misstänkt för ett brott när förundersökningen kommit så långt att misstankegraden uppgår till skälig misstanke och personen hörs. Detsamma gäller vid vissa andra tillfällen, t.ex. när någon grips. (Se 23 kap. 18 § RB. Jämför även 24 kap. 9 §, 25 kap. 4 §, 27 kap. 13 § och 28 kap. 9 § RB samt 9 § tredje stycket FUK.) Underrättelsen bör innehålla så konkreta uppgifter som möjligt om vad misstanken omfattar, dvs. i princip vilken eller vilka gärningar som avses; endast en rubricering är normalt inte till- räckligt.63 Den misstänkte ska underrättas om vissa rättig- heter, bl.a. om försvarare, insyn, tolk och att personen inte behöver yttra sig över misstanken. Om den misstänkte är ett barn ska han eller hon därutöver så långt det är möjligt informeras om den fort- satta handläggningen samt vilka myndigheter som är delaktiga i för- farandet och deras roller. Därtill ska den misstänkte underrättas om ytterligare rättigheter, såsom att handläggningen ska präglas av re- spekt för hans eller hennes rätt till skydd av privatlivet och vart per- sonen ska vända sig med klagomål som gäller handläggningen.64 (Se 12 § FUK.) Enligt artikel 6.3 i har en person som blivit anklagad för brott rätt att utan dröjsmål, på ett språk som han eller hon förstår och i detalj, underrättas om innebörden av och grunden för anklagelsen mot honom eller henne. Underrättelse till vårdnadshavare m.fl. och deras närvaro vid förhör och domstolsförhandling Om ett barn är skäligen misstänkt för ett brott ska barnets vård- nadshavare eller annan som svarar för barnets vård och fostran omedel- bart underrättas. Även annan som har en fostrande roll (t.ex. en för- älder som inte är vårdnadshavare men som regelbundet umgås med 63Jämför JO 1989/90 s. 60. 64Om det inte har genomförts en förundersökning, utan är fråga om ett förenklat förfarande enligt 23 kap. 22 § RB, ska en underrättelse lämnas senast när ett åtal väcks eller i samband med att en klagan om undanröjande av ett strafföreläggande eller ett föreläggande av ordningsbot lämnas in till domstol. Artikel 40 – barn som misstänks, åtalas eller dömts för brott barnet)65 ska kallas. Dessa personer ska också kallas till förhör som hålls med barnet, om det inte strider mot barnets bästa eller om det finns andra särskilda skäl mot det. (Se 5 § LUL.) Uppgift om huru- vida det finns någon annan vuxen än den eller de som har det huvud- sakliga ansvaret för barnet som bör underrättas och kallas bör i första hand inhämtas från den unge själv.66 Skulle det strida mot den unges bästa att underrätta barnets vård- nadshavare bör en annan lämplig vuxen underrättas. Vad som är bar- nets bästa måste avgöras efter en bedömning i varje enskilt fall.67 Sär- skilda skäl mot att underrätta en vårdnadshavare kan, förutom när det gäller barnets bästa, vara att en underrättelse uppenbarligen inte skulle fylla någon funktion, t.ex. då det rör sig om en förseelse av mycket bagatellartat slag. Ett annat exempel är om det av utrednings- skäl måste hållas förhör med barnet och barnets vård- nadshavare inte kan nås.68 Undersökningsledaren får besluta att skjuta upp en underrättelse eller en kallelse till förhör om det är nödvändigt för att sakens utred- ning inte väsentligen ska försvåras (5 § andra stycket LUL). Enligt förarbetena kan det t.ex. vara fallet när den unge är misstänkt för brott mot en annan familjemedlem eller för att ha begått brott till- sammans med en familjemedlem. Det kan också vara fråga om att bar- net är ålagt restriktioner på grund av kollusionsfara och en underrät- telse innebär en avsevärd risk för att bevis undanröjs. Däremot utgör det inte ett skäl att skjuta upp underrättelse eller kallelse att barnet önskar att hans eller hennes vårdnadshavare inte ska underrättas. Barnet bör dock tillfrågas om sin inställning till att barnets vård- 2001/02:111 s. 24. 2001/02:111 s. 25 och 2015/16:187 s. 39. 2015/16:187 s. 38 och 39. 1994/95:12 s. 97. gällde ett generellt undantag för det fall en underrättelse var till men för utredningen. Det angavs då bl.a. att underrättelse kunde underlåtas om man kunde befara att den unge blir mindre meddelsam om vårdnadshavaren är närvarande. Det angavs vidare i förarbetena att om det visar sig att den unge inte är särskilt talför vid förhöret kan man låta vårdnadshavarna lämna rummet. Trots att uttalandena refererades i samband med att det generella undantaget togs bort diskuterades inte hur uttalandena förhöll sig till bedömningen av om särskilda skäl förelåg. (Se prop. 1994/95:12 s. 97, 2001/02:111 s. 25 och 2015/16:187 s. Det kan vidare noteras att underrättelse kan skjutas upp om det är nödvändigt för att sakens utredning inte väsentligen ska försvåras. Det framgår emellertid inte om de tidigare uttalan- dena kan utgöra vägledning i denna del. Därtill förekommer formuleringen ”men för utred- ningen” även i 33 § LUL (se nedan), som också rör underrättelse till ett brottsmisstänkt barns vårdnadshavare. Artikel 40 – barn som misstänks, åtalas eller dömts för brott nadshavare är närvarande, eftersom barnet kan lämna ett godtagbart skäl för att en vårdnadshavare inte ska kallas.69 Om en vårdnadshavare kommer till förhöret är det inte självklart att han eller hon ska få närvara under själva förhöret; det avgör förhörs- ledaren (23 kap. 10 § RB). En vårdnadshavare varken behöver eller har rätt att vara närvarande i förhörsrummet när den unge hörs. Syftet med bestämmelsen är i stället att ge föräldrarna kännedom om vad förundersökningen och lagföringsprocessen i övrigt innebär samt att vårdnadshavaren ska ta ansvar för den unge.70 När åtal väcks mot ett barn, ska tingsrätten underrätta barnets vård- nadshavare eller annan som svarar för barnets vård och fostran om åtalet och om tidpunkten för huvudförhandlingen, om det inte finns särskilda skäl mot det (26 § första stycket LUL). Regeln är tillämplig i fråga om alla kategorier av brott, således även brott med enbart böter i straffskalan. Med särskilda skäl avses detsamma som gäller för underrättelse enligt 5 § LUL (se ovan).71 En vårdnadshavare ska höras om åtalet avser brott för vilket kan följa fängelse, om det kan ske och inte särskilda skäl talar mot det (26 § tredje stycket LUL). I förarbetena till bestämmelsen framhölls att det är viktigt att engagera föräldrarna i arbetet med barn som begår brott och att detta engagemang behövs från brott till reaktion och även därefter. Avsikten är inte bara att föräldrarna ska vara till stöd och hjälp för barnet utan också att det därigenom klargörs för föräldrarna att de har ett ansvar.72 1994/95:12 s. 64 och 65 samt 2015/16:187 s. 39, 57 och 58. 1994/95:12 s. 97. 1994/95:12 s. 104. 1994/95:12 s. 88 och 89. Artikel 40 – barn som misstänks, åtalas eller dömts för brott Utredning mot ett straffomyndigt barn En vårdnadshavare eller annan som svarar för barnets vård och fostran ska underrättas samt kallas till förhör även i det fallet då ett barn kan misstänkas för att ha begått brott och en utredning enligt 31 § LUL har inletts. Om det är till men för utredningen eller det i övrigt finns särskilda skäl ska emellertid någon underrättelse inte göras. (Se 5 och 33 §§ LUL.) Denna bestämmelse utformades med 5 § LUL som grund och var avsedd att ha motsvarande innebörd.73 Det som då gällde enligt 5 § (vid förundersökning) var att underrättelse kunde underlåtas bl.a. om den uppenbarligen inte skulle fylla någon funktion, t.ex. då det rör sig om en förseelse av mycket bagatellartat slag. Ett annat exem- pel var att det skulle vara till större skada än nytta för den unge om vårdnadshavaren underrättas, t.ex. om det fanns risk för kroppslig bestraffning. Ytterligare exempel var att vårdnadshavaren är miss- tänkt för delaktighet i det brott förhöret gäller eller om man kan be- fara att den unge blir mindre meddelsam om vårdnadshavaren är när- varande.74 När det generella undantaget från underrättelse på grund av men för utredningen togs bort i 5 § LUL gjordes inte någon mot- svarande ändring i 33 § LUL. Denna skillnad motiverades inte.75 När den som hörs är bör den som har vårdnaden om honom eller henne vara närvarande vid förhöret, om det kan ske utan men för utredningen (23 kap. 10 § RB). Om det förs en bevistalan vid domstol gäller samma regler om underrättelse som om det hade varit ett allmänt åtal (38 § LUL). 43.2.5Juridiskt biträde m.m. (artikel 40.2 [b] [ii] och [iii])