sou · H8B360 · 2020-11-03 00:00:00 — Frågan är dock om inte dessa ändringar, såsom den granskningen också visar, oftast är kopplade till ändrade bedömningar av objektiva omständigheter, t.ex. att skuldbeloppet för den juridiska personen satts ned. Vid tid- punkten för kammarrättsprocessen har förflutit och inte sällan har skuldbeloppet hunnit förändrats . Såsom den granskningen visar ska inte heller den slutsatsen dras att kammarrättens ändrade bedömningar leder till en utgång som är till fördel för den enskilde. För att kunna dra en sådan slutsats måste undersökas vem som överklagat, dvs. den enskilde eller . Även här gäller dock att omfattningen av ändrade utfall inte i egentlig mening säger något om tillämpningen är nyanserad eller inte respektive om bedömningen är restriktiv. Den granskningen visar att i de fall kammarrätten skrivit egna domskäl har utredningen, i samtliga fall utom i ett, ansett tillämp- ningen nyanserad. Domstolen har i de enskilda fallen beaktat ett fler- tal omständigheter, utöver det att skulderna förfallit till betalning i tiden före att verksamma avvecklingsåtgärder vidtagits. Mot bakgrund av att ett överklagande från den enskilde i stort sett alltid får anses ge underlag för en bedömning som går utöver de objektiva, lätt påvisbara omständigheterna, bör förutsättningarna för att göra en nyanserad tillämpning med beaktande av flera omständig- heter vara betydligt bättre i kammarrätten än i förvaltningsrätten. Den granskningen visar vidare att av målen, en större andel av målen jämfört med i förvaltningsrätterna, avser betal- ningsskyldighet för skatt som beslutats av efter ompröv- ning av den juridiska personens inkomst- och skattedeklarationer. Även detta leder till att kammarrätten kan förmodas ha haft ett bättre underlag för sin bedömning av företrädarens handlande och insikter än förvaltningsrätten hade vid sin bedömning. Mot samma bakgrund kan det framstå som något förvånande att kammarrätten i hela 12 av målen valde att dela förvaltningsrättens Med hänsyn till att frågan om företrädaransvar avser be- talningsskyldighet för annan persons skatt, inte sällan uppgår till höga belopp och ofta aktualiseras i ett ekonomiskt trängt läge för den en- skilde företrädaren finns goda skäl för att lämna mer utförliga moti- veringar. Detta gäller inte minst i ljuset av den kritik som riktats mot tillämpningen. En sådan ordning skulle kunna antas öka förtroendet för domstolarnas tillämpning. Nedan studeras de uppgifter som framkommit i utredningens under- sökningar i ljuset av tidigare företagna studier av rättstillämpningen. I de fall resultaten redovisas i tabeller har utredningens samman- ställningar lagts till tidigare framtagen statistik och tabeller. För att öka jämförelsen mellan åren redovisas då resultaten på det sätt som de redovisats i tidigare rapporter. 7.7.2Skatteverkets ärendehantering och rättstillämpning I Statskontorets rapport av det skatterättsliga företrädar- ansvaret redogörs för en stickprovsundersökning framtagen av Skatte- verket 2014.25 I den hade undersökt ärenden som inte hade resulterat i någon ansökan om företrädaransvar till förvaltningsrätten. Totalt omfattade den stickprovsundersökningen 223 ärenden. Av dessa ärenden hade skulden reglerats i 68 ärenden () och en överenskommelse träffats i 49 ärenden (). Processekonomiska skäl anfördes som grund för avskrivning i 20 av ärendena () och särskilda skäl anfördes som orsak i 86 av ärendena (). Särskilda skäl definieras i den undersökningen som grundade i före- trädarens personliga förhållanden men någon mer ingående redo- visning av orsakerna framgick inte. Det går inte att utesluta att de 86 ärendena som skrivits av på grund av särskilda skäl innehåller en bedömning om att den enskildes betalningsförmåga är för låg, dvs. 25Se Statskontorets rapport 2018:14 ”Översyn av det skatterättsliga företrädaransvaret. Med fokus på befrielse och anstånd.” s. 37. vad som i denna utrednings undersökning ansett höra till kategorin processekonomiska skäl. I vilken utsträckning de faktiskt innehåller avskrivningar på grund av bristande subjektiva förutsättningar fram- går inte. I samma rapport redogör Statskontoret för ytterligare en stick- provsundersökning.26 Den undersökningen är och gjord av på uppdrag av Statskontoret. I den granskade Skatte- verket de 23 ärenden som av 60 slumpvis utvalda ärenden hade av- skrivits –2016. Av dessa hade 8 avskrivits av process- ekonomiska skäl vilket innefattade både att skulden var för låg och att företrädaren saknade betalningsförmåga. För övriga ärenden har orsaken till avskrivningen angetts vara ”en samlad bedömning” i 4 ärenden, att objektiva rekvisit inte kunde visas i 5 ärenden och före- komsten av befrielsegrunder i 3 av ärendena. Befrielsegrunderna har angetts bestå av sjukdom i kombination med begränsat inflytande. Det går inte att göra några jämförande analyser mellan dessa två stickprovsundersökningar och den undersökning som utredningen låtit genomföra och sammanställt. Underlaget i den tidigare under- sökningen är alldeles för ospecifikt och vad gäller den senare stick- provsundersökningen är underlaget alldeles för litet. Den enda slutsatsen som möjligen låter sig göras är att en över- vägande del av avskrivningarna fortsatt grundar sig på processekono- miska skäl. Tabell 7.11 Antal ansökningar i förvaltningsrätterna och utfall –2019 2010–2016 hämtat ur Statskontorets rapport 2017–2019 ny statistik 26Se Statskontorets rapport s. 37 f. Som redan redogjorts för tidigare i denna undersökning, liksom ock- så i andra studier, går det inte att se några påtagliga förändringar när det gäller utgången av förvaltningsrätternas prövning i sak av Skatte- verkets ansökningar. Bifallsfrekvensen är i huvudsak densamma allt- . Däremot visar statistiken avseende övriga utfall att viljan hos par- terna att ingå överenskommelser under processen i förvaltningsrätten tycks ha ökat väsentligt . Någon säker för- till det saknas. Vid studier av domstolarnas rättstillämpning tas vanligtvis de ej sak- prövade målen bort från granskningen. När det gäller mål om företrä- daransvar anser utredningen att det inte kan bortses från parternas möjlighet att såväl under handläggningen i som i dom- stol träffa överenskommelser om betalningsskyldigheten. Parterna har rätt att träffa överenskommelser i ärenden och mål där det visser- ligen anses föreligga grund för ansvar, men där det framstår som skä- ligt att ingå överenskommelse om ett lägre belopp. Detta får i vart fall anses förstärka uppfattningen att en granskning av enbart utfallet av meddelade domar inte utgör något säkert stöd för att det är brister i domstolarnas rättstillämpning som lett fram till att ansökningar bifallits i uppmätt utsträckning. Kritiken av domstolar- nas prövning måste i stället utgå från en granskning av enskilda fall.27 Det har skett en tydlig minskning av antalet avgjorda mål om företrädaransvar i förvaltningsrätterna . Det är möjligt att HFD 2018 ref. 4 bidragit till den nedgången. Kanske har rättsfallet medfört att finner skäl att ansöka om företrädaransvar i färre ärenden än vad som var fallet innan rättsfallet. En annan förklaring till nedgången kan också vara resursbrist. Försiktighet vid tolkningen av statistiken måste iakttas. 27Jämför vad som anförs under 7.5.3 beträffande företrädaransvarsärenden som undantas redan under handläggning. Se också den redogörelse för antalet överenskommelser som ingått –2019 och för de belopp som överenskommelserna omfattat som finns i avsnitt 6.5 och 10.6.4. Tabell 7.12 Sakprövade mål i kammarrätterna 2010–2019 2010–2016 hämtat ur Statskontorets rapport 2017–2019 ny statistik Helt/delvis ändrat % Liksom statistiken över utgången i förvaltningsrätternas mål om företrädaransvar visar inte heller statistiken över utgången i kammar- rätterna på några anmärkningsvärda förändringar vad gäller utgången i de mål som prövas. Ändringsfrekvensen är i stort densamma allt- . Tabell 7.13 Ej sakprövade mål i kammarrätterna 2010–2019 Inte i någon av tidigare sammanställningar går det att finna tillförlit- liga uppgifter om de mål som avgjorts genom ett beslut i stället för genom en dom. Sådan statistik kan visa på utvecklingen vad gäller ingåendet av överenskommelser. Ovanstående uppgifter har hämtats från . Beträf- fande 2010–2016 har de enskilda besluten inte granskats. Statistiken visar den registrering som gjorts i samband med att målet avslutats och beslutet registreras. Beträffande 2017–2019 har varje enskilt slutligt beslut granskats för att säkerställa antalet avskrivningsbeslut med anledning av att en överenskommelse träffats. Vid granskningen noterades att det inte sällan är så att beslut som rätteligen avser av- skrivning felaktigt registreras som avvisningsbeslut eller som annat slutligt beslut. Det får i vart fall anses statistiskt säkerställt att antalet överens- kommelser i kammarrätten minskat . Till viss del kan det förklaras med att antalet mål som drivits i domstol varit lägre under dessa år, men det är troligtvis inte hela förklaringen. Möjligtvis ligger en del av förklaringen i det ökade antal överenskommelser på förvaltningsrättsnivå som tidigare redovisad statistik visar på, se tabell 7.11.28 28En redogörelse för det antal överenskommelser som ingått – 2019 och för de belopp som överenskommelserna omfattat finns i avsnitt 6.5 och 10.6.4. I detta kapitel behandlas frågan om hur det skatterättsliga företrädar- ansvaret förhåller sig till Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (Europa- konventionen). gäller som lag i Sverige.1 EU har också antagit en rättighetsstadga med delvis samma innehåll som Europakonventionen.2 Genom artikel 6.1 i garanteras enskilda rätten till domstolsprövning och en rättssäker process. Artikeln är tillämp- lig vid tvister om civila rättigheter och skyldigheter och vid ankla- gelse för brott. När någon står anklagad för ett brott gäller enligt artiklarna 6.2 och 6.3 ett antal ytterligare rättssäkerhetsgarantier till skydd för den misstänkte eller tilltalade. Där garanteras bl.a. rätten att betraktas som oskyldig fram till dess skulden fastställts (oskulds- presumtionen). Till skydd för rättssäkerheten finns också ett dubbelprövnings- förbud i artikel 4.1 i det sjunde tilläggsprotokollet till Europakonven- tionen (tilläggsprotokollet). Det innebär att ingen får lagföras eller straffas på nytt i en brottmålsrättegång i samma stat för ett brott för vilket han redan blivit slutligt frikänd eller dömd i enlighet med lagen och rättegångsordningen i denna stat. 1Lagen (1994:1219) om den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättig- heterna och de grundläggande friheterna. 2Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna. Ett motsvarande dubbelprövningsförbud finns i EU:s stadga om de grundläggande rättigheterna (rättighetsstadgan). Enligt artikel 50 får ingen lagföras eller straffas på nytt för en lagöverträdelse för vilken han eller hon redan har blivit frikänd eller dömd i unionen genom en lagakraftvunnen brottmålsdom i enlighet med lagen. Den rena skatteprocessen faller utanför tillämpningsområdet för artikel 6.1. Det framgår bl.a. av dom i målet Ferrazzini mot där domstolen uttalade att skattefrågor, trots att de gäller ekonomiska förpliktelser, hör till det centrala offentlig- rättsliga området och att relationen mellan den skattskyldige och skatte- myndigheten därför inte gäller civila rättigheter och skyldigheter.3 Om det i samband med beskattningen också uppkommer frågor om sanktioner mot den skattskyldige i form av skattetillägg e.d., blir dock artikel 6.1 tillämplig i denna del.4 är det nämligen klarlagt att påförande av skattetillägg är att jämställa med ett straff i mening.5 Det svenska systemet med ett administrativt förfarande som innehåller en sanktion i form av skattetillägg och ett straffrättsligt förfarande där straff påförs för skattebrott har dessutom ansetts strida mot dubbelprövningsförbudet i artikel 4.1 i tilläggsprotokollet.6 Dubbelprövningsförbudet avser att förhindra att samma person prövas för samma brott (gärning) två gånger. Det förbjuder inte att flera straff döms ut för samma gärning, utan att samma gärning prövas på nytt, dvs. vid två olika tillfällen i två olika straffrättsliga förfaranden.7 Dubbelprövningsförbudet är alltså begränsat till att gälla samma rättssubjekt. Om företrädaren för ett aktiebolag har lämnat en orik- tig uppgift i bolagets inkomstdeklaration och därför åtalas som bolaget påförs skattetillägg, är det visserligen fråga om samma felaktighet eller passivitet som ligger till grund för sanktionerna, men de träffar olika rättssubjekt. 3Se , Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, femte uppl. 2015 s. 171 och Europadom- stolens dom i målet Ferrazzini mot , p. Avgörandet har bekräftats i domar i målen Janosevic samt och Vulic mot , p. 64 respektive p. 4Danelius, a.a. s. 171. 5Se domar Janosevic samt Taxi och Vulic mot samt NJA 2000 s. 622 och RÅ 2000 ref. 66. 6Se dom i målet C-617/10, Åklagaren mot samt pleniavgörandena i och , NJA 2013 s. 502 respektive HFD 2013 ref. 71. 7Se avgörande i målet A och B mot (pp. 117–134). Om företrädaren blir krävd på betalning av skattetillägget enligt reglerna i 59 kap. skatteförfarandelagen (2011:1244), förkortad SFL, kan däremot dubbelprövningsförbudet hindra ett åtal mot företräda- ren enligt skattebrottslagen (1971:69), förkortad SkBrL, för samma oriktiga uppgift, även om den juridiska personen är primärt ansvarig. infördes därför ett uttryckligt förbud mot dubbelprövning av sådan gärning som kan leda till såväl skattetillägg som straffansvar inom ramen för två skilda förfaranden, se 59 kap. 17 § SFL och 13 b § SkBrL. I 59 kap. 19 § SFL infördes ett förbud för Skatte- verket att träffa en överenskommelse med en företrädare ifråga om ett skattetillägg om en åklagare inlett ett straffrättsligt förfarande mot företrädaren avseende samma gärning. När det gäller skattetillägg som övervältras på företrädaren finns alltså spärrar mot dubbla för- faranden i lagstiftningen. I doktrinen har ifrågasatts om inte utkrävandet av personligt betalningsansvar för företrädare för juridiska personer, precis som utkrävandet av skattetillägg, i sig utgör en anklagelse för brott i mening. Bestämmelsernas straffrättsliga bak- grund och deras konstruktion med subjektiva rekvisit, de mycket höga belopp som kan bli följden vid påfört företrädaransvar samt bestämmelsernas avskräckande effekt har tillsammans anförts kunna tala för att så skulle vara fallet.8 Ett fall då dubbelprövningsförbudet i så fall skulle kunna aktuali- seras är när en företrädare för en juridisk person uppsåtligen eller av grov oaktsamhet inte har gjort skatteavdrag med rätt belopp. Före- trädaren kan då enligt 59 kap. 12 § SFL bli skyldig att tillsammans med den juridiska personen betala det belopp som den juridiska per- sonen har gjorts ansvarig för. Samma gärning, dvs. att uppsåtligen eller av grov oaktsamhet underlåta att fullgöra skyldighet att göra skatteavdrag på sätt som föreskrivs i SFL, kan också leda till att före- trädaren döms för skatteavdragsbrott enligt 6 § SkBrL till böter eller fängelse i högst . Det förhållandet att de båda bestämmelserna i detta fall föreskriver rättsföljder vilka kan utkrävas inom ramen för två skilda förfaranden ger anledning att undersöka företrädaransvarets förhållande till tilläggs- protokollets dubbelprövningsförbud. Den grundläggande förutsättningen för att detta förbud ska vara tillämpligt är att det betalningsansvar som riktas mot företrädaren 8Se Simon-Almendal, Företrädaransvar, 2015 s. 145 ff. och 168. för en juridisk person kan anses utgöra en brottspåföljd som påförs genom ett straffrättsligt förfarande i mening. Med ett straffrättsligt förfarande avses lagföring i brottmål som leder både till ett avgörande om en person är skyldig till brott och till att en påföljd fastställs för brottet. har i sin praxis återkommande framhållit att hur ett förfarande klassificeras i nationell rätt inte ensamt avgör om det är straffrättsligt och om därför artikel 4.1 i tilläggsprotokollet är tillämplig.9 Begreppen ”lagföring” och ”straff” i denna artikel ska istället tolkas i ljuset av allmänna principer avseende de motsvarande begreppen ”anklagelse för brott” och ”straff” i artiklarna 6 och 7 i . Detta medför att under begreppet anklagelse för brott faller därför inte enbart vad som enligt den nationella rätten klassificerats som straffrättsliga förfaranden utan också vad som i den nationella rätten betraktas som administrativa eller disciplinära förfaranden, där överträdelsen inte karaktäriserats som ett brott och där sanktionen inte definierats som straff utan kanske som en admi- nistrativ sanktion. Som redan nämnts är utkrävandet av skattetillägg ett exempel på ett sådant administrativt förfarande i svensk nationell rätt som vid tillämpningen av och rättighets- stadgan ansetts vara ett straffrättsligt förfarande och där skattetilläg- get ansetts vara ett straff för brottet att lämna oriktig uppgift om inkomst och inte enbart en administrativ sanktion.10 Med utgångspunkt i avgörande imålet m.fl. mot , vilket bl.a. gällde tillämp- ningen av artikel 6 i , har tre kriterier utbildats som vägledning för bedömningen av vad som kan anses utgöra ett straffrättsligt förfarande till skillnad från förfaranden avseende rena administrativa eller disciplinära sanktioner. Domstolen har numera också tydliggjort att bedömningen av vad som är brott är densamma 9Se bl.a. avgörande i målet Zolotukhin mot , stor kammare, p. 52 och i målet mot p. 10Se dom C-617/10, Åklagaren mot samt pleniavgörandena i och , NJA 2013 s. 502 respektive HFD 2013 ref. 71. för artikel 6 och artikel 4.1 i tilläggsprotokollet.11 De s.k. Engelkrite- rierna avser 1.den rättsliga kvalificeringen av överträdelsen i nationell rätt, 2.överträdelsens natur, och Kriterierna har tillämpats av såväl som EU-dom- stolen vid tolkningen av förbudet mot dubbel lagföring och dubbla straff i artikel 4.1 i tilläggsprotokollet respektive artikel 50 i rättighets- stadgan.12 De är vägledande för bedömningen. Som redan framgått är en prövning mot det första kriteriet, den rättsliga kvalificeringen av överträdelsen i nationell rätt, av mer relativ betydelse. Det saknar avgörande betydelse för bedömningen att den nationella rätten inte ser ett förfarande som straffrättsligt till sin natur. Däremot gäller att i det fall den nationella rätten betraktar ett förfarande som straffrättsligt så ifrågasätts inte den bedömningen av domstolen. Vid prövningen mot det andra kriteriet, överträdelsens natur, kan ett antal faktorer bli aktuella att väga in i bedömningen. I Europa- domstolens guide för tillämpningen av artikel 6 i straffrättsliga för- faranden anges att följande faktorer bör beaktas. –Om den aktuella bestämmelsen riktar sig till en specifik grupp eller är generellt tillämpbar,13 –om ansvaret utkrävs av en offentlig myndighet,14 –om bestämmelsen har ett bestraffande eller avskräckande syfte,15 –om bestämmelsen är avsedd att skydda sådana samhällsintressen som vanligtvis skyddas med straffrättslig lagstiftning,16 11Se A och B mot , p. 105–107. 12Se t.ex. A och B mot , p. 105–107, Zolotukhin mot , p. 53 och mål C-617/10 Åklagaren mot , p. 13Se avgörande i målet Bendenoun mot , p. 14Se avgörande i målet Benham mot Förenade kunga- riket, p. 15Se avgörande i målet Öztürk mot , p. 53 och Bendenoun mot , p. 16Se avgörande i målet Produkcija Plus Storitveno podjetje d.o.o. mot , p. –om sanktionen är beroende av att utröna skuld,17 och –hur liknande förfaranden har klassificerats i andra medlemsstater.18 Vid den slutliga prövningen mot det tredje kriteriet, sanktionens sträng- het, avser bedömningen hur sträng sanktionen är som den enskilde påförs enligt bestämmelsen. Som ovan nämnts talar en frihetsberö- vande sanktion för att det är fråga om ett straffrättsligt förfarande. En jämförelse ska göras med liknande sanktioner enligt andra rele- vanta lagar.19 Andra och tredje kriterierna är alternativa men kan även tillämpas kumulativt. En sanktion behöver således inte vara särskilt sträng för att förfarandet ska anses som straffrättsligt om överträdelsens karak- tär är av straffrättslig art. Om sanktionen däremot utgörs av ett fri- hetsberövande straff får det antas att det saknar betydelse att över- trädelsen i övrigt inte anses vara av normal straffrättslig karaktär. Om bedömningen enligt vart och ett av kriterierna inte leder till något entydigt svar på frågan om förfarandet är att bedöma som straffrätts- ligt förespråkar domstolen i stället en kumulativ och samlad bedöm- ning av omständigheterna.20 Tillämpningen av de tre kriterierna är som nämnt tänkta att väg- leda vid bedömningen av det prövade lagrummets funktion. Den slut- satsen bör kunna dras att det i varje enskilt fall ska göras en samlad bedömning i syfte att avgöra om det nationella rättssystem som regeln verkar i tillgodoser de rättssäkerhetsgarantier som Europa- konventionen ger den som är anklagad för brott.21 8.4Är utkrävandet av företrädaransvar enligt svensk rätt ett straffrättsligt förfarande enligt europarätten? 8.4.1Den rättsliga kvalificeringen av överträdelsen i nationell rätt Företrädaransvaret benämns i svensk rätt som ett solidariskt betal- ningsansvar. Det är inte inordnat bland de straffrättsliga reglerna och har inte heller betraktats som ett straff som utdöms för att det be- 17Se Benham mot , p. 18Se Öztürk mot , p. 19Se avgörande i målet and Fell mot , p. 72 och domstolens avgörande i målet Demicoli mot , p. 20Se Bendenoun mot , p. 21Jfr Bendenoun mot , p. gåtts en brottslig gärning. Alltsedan ansvaret infördes har det i stället haft sin plats i uppbörds- och skattelagstiftningen. Företrädaransvaret och dess solidariska betalningsansvar utfor- mades utifrån önskemålet att kompensera för den ekonomiska skada som uppstod för det allmänna när en arbetsgivare underlät att betala in skatt som dragits av från arbetstagarnas löner.22 Det hade näm- ligen visat sig att ett bolags ställföreträdare kunde dömas till straff- ansvar för att bolaget inte hade betalat in arbetstagares avdragna skatt men att det ansågs, bl.a. på grund av Högsta domstolens avgöranden från , näst intill omöjligt att kräva företrädaren på någon ekonomisk kompensation till det allmänna på grund av samma under- låtenhet.23 I betänkande, som låg till grund för in- förandet av bestämmelserna om företrädaransvar, diskuterade utred- ningen inledningsvis frågan om skadan för det allmänna skulle kunna täckas genom att göra ställföreträdaren skadeståndsskyldig. Utred- ningen förkastade dock det alternativet av både principiella och prak- tiska skäl och föreslog i stället det solidariska betalningsansvaret.24 I utredningsbetänkandet framhölls bl.a. följande.25 Utformas reglerna angående ställföreträdares ansvarighet i enlighet med vad ovan sagts torde den solidariska betalningsskyldigheten få ses som en påföljd för brott mot UF.26 Ställföreträdare, som tvingas utge inne- hållet skattebelopp, skall dock självfallet äga regressrätt mot bolaget eller annan juridisk person, varom det i det särskilda fallet kan vara fråga. Ilikhet med vad som gäller beträffande arbetsgivare, som enligt UF för- pliktats betala icke innehållen skatt för arbetstagare, bör ställföreträdaren vidare kunna erhålla utmätningsmans biträde för beloppets uttagande hos bolaget när han med indrivningskvitto eller på annat sätt styrker att han erlagt detta. Vid remissbehandlingen av utredningens förslag uttryckte flera in- stanser tveksamhet beträffande den föreslagna bestämmelsens rätts- liga karaktär. Det påpekades att det nya ersättningsansvaret kunde jäm- ställas med en straffrättslig reaktion/påföljd. Några remissinstanser framhöll å andra sidan att ansvaret knappast kunde godtas som en brottssanktion eftersom det till sin konstruktion var direkt avhängigt av om tredje man – den juridiska personen – efter brottets fullbordan 22Se SOU 1965:23 s. 180 ff. och prop. 1967:130 s. 130 ff. 23Se SOU 1965:23 s. 187.