sou · H8B374 · 2020-12-15 00:00:00 — Artikel 56 ger registrerade en rätt att inte bli föremål för beslut som enbart grundas på automatiserad behandling, inklu- derande profilering, och som har rättsliga följder eller på liknande sätt påverkar den registrerade. I artiklarna 57–62 finns det regler om information till den som registrerats, den registrerades rätt till tillgång till registrerade upp- gifter och begränsningar i den rätten samt rätt till rättelse eller rade- ring av vissa personuppgifter. Där regleras också den registrerades möjlighet att utöva sina rättigheter och kontroll genom Europeiska datatillsynsmannen. I artikel 63 slås Eppos skyldigheter beträffande behandling av personuppgifter fast. Artiklarna 64–66 innehåller be- stämmelser om gemensamt personuppgiftsansvariga och person- uppgiftsbiträden. Artiklarna 67–69 och 73 avser tekniska och orga- nisatoriska åtgärder på dataskyddsområdet för att uppfylla kraven i förordningen, register som ska föras över kategorier av behandling, loggning när det gäller automatiserad behandling och säkerhetsfrå- gor i samband med behandling av operativa personuppgifter. Artiklarna 70 och 72 reglerar Eppos samarbete med Europeiska datatillsynsmannen och när det krävs förhandssamråd med den myn- digheten. I artikel 71 finns det regler om konsekvensbedömningar avseende dataskydd. Artiklarna 74 och 75 reglerar personuppgiftsin- cidenter. I artikel 76 anges vilka som får ha tillgång till vissa person- uppgifter. Artiklarna 77–79 reglerar dataskyddsombud, hur de ska utses och deras ställning och uppgifter. I artiklarna 80–84 finns bestämmelser om överföring av vissa per- sonuppgifter till tredjeland eller en internationell organisation. Av- slutningsvis finns i artiklarna 85–89 regler om bl.a. den Europeiska datatillsynsmannens tillsyn, tystnadsplikt, samarbete med nationella tillsynsmyndigheter och rätten att lämna in klagomål till den Euro- peiska datatillsynsmannen. 4.2.9Kapitel IX Finansiella bestämmelser och personalbestämmelser I nionde kapitlet behandlas, i nio artiklar fördelade på två avsnitt, finansiella bestämmelser och personalbestämmelser för Eppo. De finansiella bestämmelserna finns i avsnitt 1, artiklarna 90–95, och an- ger finansiella aktörer, budgetregler, regler om redovisning och för- farande för att bevilja ansvarsfrihet samt hur finansiella regler som ska tillämpas på Eppo ska arbetas fram. Personalbestämmelserna finns i avsnitt 2, artiklarna 96–98. De allmänna bestämmelserna i artikel 96 anger bl.a. att de europeiska delegerade åklagarna ska vara anställda som särskilda rådgivare. De behöriga nationella myndigheterna ska underlätta utövandet av de europeiska delegerade åklagarnas uppgifter och avstå från varje age- rande eller inriktning som kan skada deras karriär eller ställning inom det nationella åklagarväsendet. Artikel 97 och 98 reglerar frå- gor om dels tillfälligt anställda och kontraktsanställda, dels utsta- tionerade nationella experter och annan personal. 4.2.10Kapitel X Bestämmelser om förbindelserna mellan Europeiska åklagarmyndigheten och dess partner I det tionde kapitlet finns bestämmelser om förbindelserna mellan Eppo och dess partner. Kapitlet består av sju artiklar och inleds med vissa gemensamma bestämmelser i artikel 99. Därefter följer regler om förbindelser med Eurojust i artikel 100, med i artikel 101, med Europol i artikel 102 och med unionens övriga institutioner, or- gan och byråer i artikel 103. I artikel 104 regleras förbindelser med tredjeländer och internationella organisationer. I artikel 105 finns bestämmelser om förbindelser med medlemsstater i EU som inte deltar i det fördjupade samarbetet. 4.2.11Kapitel XI Allmänna bestämmelser I det avslutande kapitlet, som består av 15 artiklar, finns allmänna bestämmelser. Eppos rättsliga ställning i medlemsstaterna slås fast i artikel 106. Där anges även vissa verksamhetsvillkor för Eppo. I ar- tikel 107 regleras språkanvändning. Konfidentialitet och tystnads- plikt regleras i artikel 108 medan bestämmelser om öppenhet finns i artikel 109. Särskilda regler beträffande Olafs och revisionsrättens befogenheter i förhållande till Eppo finns i artikel 110. I artikel 111 finns föreskrifter om skydd för vissa uppgifter. Enligt artikel 112 ska Eppos administrativa verksamhet vara föremål för Europeiska om- budsmannens tillsyn. I artikel 113 finns allmänna bestämmelser om rättsligt ansvar. Artikel 114 innehåller vissa genomförandebestäm- melser. I artiklarna 115 och 116 finns bestämmelser om delegerade akter, dels angående befogenheten att anta sådana, dels angående ikraftträdande och invändningar mot delegerade akter. Artikel 117 ställer vissa krav på medlemsstaterna. De ska bl.a. an- mäla till den europeiska chefsåklagaren, rådet och kommissionen vilka myndigheter som är behöriga att genomföra förordningen. Medlemsstaterna ska också anmäla en uttömmande förteckning över vilka nationella materiella straffrättsliga bestämmelser som är till- lämpliga på de brott som Eppos behörighet kan avse. I artikel 118 finns regler om en översyn av bestämmelserna om personuppgiftsbehandling. Artikel 119 reglerar regelbunden över- syn av bl.a. ändamålsenligheten och effektiviteten i Eppos arbete och arbetsmetoder. Förordningen avslutas med artikel 120 som bl.a. innehåller ikraft- trädandebestämmelser. Av dem framgår bl.a. att Eppo ska utöva sin behörighet i fråga om alla brott som omfattas av myndighetens be- hörighet och som begås efter den dag då förordningen har trätt i kraft. Kommissionen ska fastställa en tidpunkt då Eppo ska åta sig de utrednings- och lagföringsuppgifter som Eppo tilldelats genom förordningen. Den tidpunkten får inte vara tidigare än efter att förordningen har trätt i kraft. Åklagarväsendet består av och Ekobrottsmyn- digheten. De grundläggande bestämmelserna om åklagarväsendet finns i 7 kap. . Det finns ytterligare bestämmelser i åklagarförordningen (2004:1265), förordningen (2015:743) med in- struktion för (i fortsättningen ÅM-instruk- tionen) och förordningen (2015:744) med instruktion för Eko- brottsmyndigheten (i fortsättningen EBM-instruktionen). Vid vissa typer av brott utförs åklagaruppgifter även vid andra myndigheter, då av särskilda åklagare. Allmänna åklagare är enligt 7 kap. 1 § riksåkla- garen och vice riksåklagaren, överåklagare och vice överåklagare samt chefsåklagare, vice chefsåklagare och kammaråklagare. Inom åklagarväsendet får det enligt 7 kap. 7 § också fin- nas biträdande åklagare och extra åklagare. 2 § under regeringen högste åklagare och har ansvaret för och ledningen av åklagarväsendet. I riksåklagarens an- svar ingår enligt 3 § ÅM-instruktionen att verka för lagenlighet, följdriktighet och enhetlighet vid åklagarnas rättstillämpning. Allmänna åklagare utför som utgångspunkt åklagaruppgifter i tingsrätt och hovrätt, medan riksåklagaren är ensam allmän åklagare i och i mål i hovrätten om brott som i utövningen av tjänsten eller uppdraget har begåtts av domare i allmän underrätt. Riksåklagaren får dock enligt 7 kap. 4 § förordna en annan allmän åklagare att utföra riksåklagarens talan i . Enligt 7 kap. 8 § gäller för särskilda åklagare vad som är föreskrivet för dem. skiljer alltså på all- männa åklagare, som tillhör åklagarväsendet och har en generell åklagarbehörighet, och särskilda åklagare, som tillhör andra delar av statsförvaltningen och har behörighet endast för vissa åklagarupp- gifter. De särskilda åklagarna är Justitiekanslern (i fortsättningen JK), ombudsmän (i fortsättningen JO) och vissa tjän- stemän i (s.k. tullåklagare, som inte kommer att behand- las ytterligare). Särskilda åklagare utmärks dels av att åklagaruppgif- ten inte är myndighetens huvudsyssla, dels av att de endast får utföra åklagaruppgifter som de har ålagts genom lag. Åklagares verksamhet regleras på ett flertal ställen. Under förun- dersökning gäller bl.a. 23 kap. , förundersöknings- kungörelsen (1947:948) och, beträffande användning av tvångsme- del, 24–28 kap. . När förundersökningen har lett till att åtal väckts finns ytterligare regler för åklagare, bl.a. i 45 och 46 kap. för processen i tingsrätten, i 51 och 52 kap. för processen i hovrätten och i 54–56 kap. rätte- gångsbalken för processen i . Det finns också be- stämmelser av betydelse för åklagares verksamhet i 20 kap. och 48 kap. som bl.a. behandlar möjligheten för åkla- garen att meddela åtalsunderlåtelse respektive att utfärda strafföre- läggande i stället för att väcka åtal. I svensk rätt skiljer man mellan allmänt och enskilt åtal. Allmänt åtal utförs av någon som företräder staten. Enligt 20 kap. 8 § rätte- gångsbalken kan en målsägande i vissa fall väcka enskilt åtal. Inrät- tandet av Eppo berör dock endast frågor om allmänt åtal. I detta kapitel redovisas översiktligt dels åklagarväsendets upp- drag och organisation, dels JK:s och JO:s uppdrag som åklagare. Dessutom finns det en summarisk redogörelse för åklagares arbets- uppgifter, utifrån regelverket som styr det. 5.2Åklagarväsendet – allmänna åklagare uppdrag regleras i ÅM-instruktionen. Där framgår att myndigheten ansvarar för den allmänna åklagarverksam- heten med undantag för den åklagarverksamhet som Ekobrottsmyn- digheten ska bedriva. ska se till att personer som begår brott blir föremål för brottsutredning och lagföring samt begränsa vinsterna av brott och brottslig verksamhet. Myndigheten ska vidare verka för samordning och effektivitet inom åklagarväsen- det i syfte att upprätthålla en enhetlig och sammanhållen åklagar- verksamhet i . ska även arbeta för att förtroendet för åklagarväsendet upprätthålls. I ÅM-instruktionen slås också ansvar för internationellt samarbete fast. I uppdraget ingår att se till att möjlig- heterna till internationellt samarbete i brottsbekämpningen används och att bidra till internationellt bistånd och internationell fredsfräm- jande verksamhet. Det är även som ansvarar för den svenska åklagarverksamheten vid Eurojust. organisation regleras i ÅM-instruktionen. Myndigheten leds av riksåklagaren, som också är myndighetschef. Det ska inom myndigheten finnas en funktion som biträder riks- åklagaren i hans eller hennes åklagaruppgifter och utvecklingscent- rum som inom särskilda ansvarsområden ansvarar för tillsyn över åklagare och rättslig utveckling av åklagarverksamheten. Vidare ska det finnas det antal åklagarkammare som myndigheten själv beslutar efter att vissa andra rättsvårdande myndigheter har fått tillfälle att yttra sig. har cirka 1 500 anställda, varav drygt 1 000 är åklagare. Den operativa åklagarverksamheten har organiserats så att den utövas i sju geografiska åklagarområden och en nationell åklagaravdelning. kommer organisationen i stället att utövas i fyra geografiska åklagarområden och en nationell åklagaravdelning. Åklagarområdena består, och kommer även i fort- sättningen att bestå, av 32 allmänna kammare, som har geografiska arbetsområden som motsvarar ett län eller en del av ett län. Natio- nella åklagaravdelningen består av riksenheter som har ett nationellt ansvar. Det finns en riksenhet för bekämpning av korruption, en som handlägger miljö- och arbetsmiljömål, en som är specialiserad på arbete mot den internationella och organiserade, gränsöverskri- dande brottsligheten och en för handläggning av säkerhets- och ter- roristmål. Det finns också en särskild åklagarkammare, som är direkt underställd riksåklagaren, som handlägger misstankar om brott av bl.a. polismän, åklagare och domare. Inom finns ett utvecklingscentrum, med arbetsställen i , och . Utvecklingscent- rum är en gemensam funktion inom myndigheten för viss rättslig tillsyn över åklagarnas handläggning av brottmålsfrågor, bl.a. över- åklagares och vice överåklagares överprövning av åklagarbeslut. I ut- vecklingscentrums uppgifter ingår även rättslig utveckling och me- todutveckling. På finns centrala funktioner för bl.a. kommunikation, ekonomi, personal och it. Dessutom finns det en rättsavdelning med ansvar för utgivning av myndighetens rättsliga dokument, verksamheten i och centrala internationella frågor. Vid huvudkontoret finns även en tillsynsav- delning som bl.a. är huvudansvarig för riksåklagarens rättsliga till- synsverksamhet. Vid finns också ett insynsråd. Ledamöterna utses av regeringen. uppgift är att utöva insyn och ge myndighetschefen råd. är en åklagarmyndighet som ansvarar för be- kämpning av ekonomisk brottslighet. Den ekonomiska brottslighet som myndig- heten ska bekämpa är bl.a. brott enligt 11 kap. (t.ex. bokföringsbrott och oredlighet mot borgenärer), skattebrott, brott mot aktiebolagslagen och bedrägeribrott som rör EU:s finansiella intressen. Även mål om annan brottslighet än sådan som uttryckli- gen anges i EBM-instruktionen kan handläggas vid Ekobrottsmyn- digheten. Det gäller om målet avser brott vars handläggning ställer särskilda krav på kännedom om finansiella förhållanden, näringslivs- förhållanden, skatterätt eller liknande. I myndighetens uppdrag ingår att se till att personer som begår ekonomiska brott blir föremål för brottsutredning och lagföring. Myndigheten ska även arbeta för att begränsa vinsterna av brott och brottslig verksamhet. brottsförebyggande arbete som avser ekonomisk brottslighet. I det ingår att lämna information om ekonomisk brottslighet till andra myndigheter, kommuner, näringsliv, organisationer och allmänhe- ten. Vidare ska följa och analysera utveck- lingen och rättstillämpningen när det gäller ekonomisk brottslighet och utarbeta förslag till åtgärder. Myndigheten ska även samordna åtgärder mot ekonomisk brottslighet. Om det i verksamheten upp- kommer frågor som är av betydelse för hela åklagarväsendet ska möjligt informera riksåklagaren. har ett särskilt ansvar för samordningen av de nationella åtgärderna mot bedrägerier, missbruk och annan oegentlig och ineffektiv hantering och användning av EU-relaterade medel i . I myndighetens uppdrag ingår vidare att se till att möjligheterna till internationellt samarbete i brottsbekämpningen används. ska vara sambandscentral för be- drägeribekämpning i frågor som rör och som utgångspunkt vara behörig myndighet vid Olafs kontroller och inspektioner. Beträffande organisation i EBM-in- struktionen att generaldirektören är myndighetschef och att det vid myndigheten ska finnas det antal åklagarkammare som myndigheten beslutar. Vidare kan personal från , Kronofogdemyn- digheten, och andra myndigheter placeras vid Ekobrotts- myndigheten i den utsträckning som och re- spektive myndighet kommer överens om. har cirka 600 anställda, varav cirka 110 är åklagare och knappt 100 är civila utredare, med bakgrund från bl.a. och . Drygt 200 polisiära utredare, som är anställda vid , arbetar också vid . Myndigheten består av ett huvudkontor, tio ekobrottskammare fördelade på sex orter och två lokala kontor, en finansmarknadskammare och fem polisoperativa enheter. De sist- nämnda arbetar med kriminalunderrättelseverksamhet, spaning samt säkring och analys av beslag i it-miljö. Vid finns centrala funktioner för bl.a. kommunikation, ekonomi, personal och it. Vid överåklagarens kansli utövas rättslig uppföljning och tillsyn över ärenden. Även har ett insynsråd vars ledamöter utses av re- geringen. 5.3JO och JK – särskilda åklagare Som har angetts i avsnitt 5.1 utmärks särskilda åklagare av att åkla- garuppgiften inte är myndighetens huvudsyssla och att en särskild åklagare endast får utföra de åklagaruppgifter som den har ålagts ge- nom lag. Reglerna om särskilda åklagare kan antingen innebära att allmän åklagare exkluderas från en viss åklagaruppgift eller att såväl den särskilda åklagaren som allmän åklagare är behöriga att utföra uppgiften. JO och JK har enligt regeringsformen exklusiv behörighet att föra talan avseende brott i utövningen av tjänsten begångna av en ledamot av eller . Även när det gäller brott enligt tryckfrihetsförordningen (i fortsätt- ningen TF) och yttrandefrihetsgrundlagen (i fortsättningen YGL) saknar allmän åklagare i stort sett behörighet. Det är främst JK men även, i vissa fall, JO som är behörig att väcka åtal för sådana brott. Vid yttrandefrihetsbrott finns det dock i viss utsträckning möjlighet att överlämna åklagaruppgifter till allmän åklagare. Bortsett från det som har nämnts har allmän åklagare och sär- skild åklagare överlappande behörigheter. JO:s och JK:s behörighet omfattar åtal mot någon som står under deras tillsyn, för brott i ut- övningen av tjänsten eller uppdraget. Inom deras åtalsbefogenhet, som alltså i dessa fall delas med allmän åklagare, ligger exempelvis tjänstefel och brott mot tystnadsplikt men även andra brott, t.ex. förskingring, som en befattningshavare har begått i anställningen. Även mutbrott anses omfattas av behörigheten. I förhållande till JO och JK är det inte reglerat vem som ska ut- föra talan när både allmän och särskild åklagare är behörig. Om nå- gon av JO eller JK som allmän åklagare har påbörjat en förundersökning om samma gärning, förutsätts det att de i samför- stånd löser frågan om vem som ska vara åklagare. När JO eller JK uppträder som särskild åklagare tillämpas det som föreskrivs i lag om förundersökning, åtal och åtalsunderlåtelse och om allmän åklagares befogenheter i övrigt i fråga om brott under Det framgår av 6 § lagen (1986:765) med instruktion för ombudsmän och 5 § lagen (1975:1339) om Justitie- kanslerns tillsyn. Däremot ställs det inget krav på att JO eller JK ska tillämpa förordningsregler som gäller för allmän åklagare, t.ex. för- undersökningskungörelsen. Det anses dock naturligt att de tillämpar sådana förordningsregler som har tillkommit för att värna enskildas rättssäkerhet (proposition om ombudsmäns och justitie- kanslerns ställning som åklagare, m.m., prop. 1986/87:160, s. 32). Såväl JO som JK får enligt 49 kap. 13 § tredje stycket och 54 kap. 9 § andra stycket fullfölja mål till hovrätt och utan krav på prövningstillstånd. För båda gäller dock, vid överklagande till , att talan bör fullföljas dit endast om synnerliga skäl föranleder det. 5.4.1Verksamheten är till stor del författningsstyrd I detta avsnitt beskrivs summariskt vissa författningsreglerade ar- betsuppgifter som gäller för åklagare. Reglerna som ligger till grund för redovisningen talar om att åklagaren inte är den enda som får utföra en viss åtgärd. Exempelvis anges på flera ställen i 23 kap. att undersökningsledaren eller åklagaren får vidta en viss åtgärd. Det beror på att åklagare inte är ensamma om att vara undersökningsledare. Även befattningshavare hos polisen, och kan vara undersökningsledare i vissa fall. Eftersom framställningen avser åklagares verksamhet be- handlas i huvudsak fall där åklagare leder förundersökningen. Framställningen tar i praktiken sikte på såväl allmänna som sär- skilda åklagares arbete. Som nämnts i avsnitt 5.3 finns det dock inget formellt krav på att JO och JK ska tillämpa förordningsregler som gäller för allmän åklagare, t.ex. förundersökningskungörelsen. Det bör också nämnas att är utformad så att det är åklagare och inte den åklagarmyndighet där åklagaren är anställd som företräder det allmänna i domstolsprocessen. Dessutom är rät- tegångsbalkens regler formulerade så att de utgår från att det bara finns en åklagare i varje förundersökning. Det finns således inte ut- rymme för delat ansvar eller kollegialt beslutsfattande. Däremot är det inget som hindrar att en åklagare leder förundersökningen, en annan beslutar om åtal och en tredje för processen i domstol. Det är heller inget som hindrar att flera åklagare delar på en arbetsuppgift så länge man tydligt håller isär vad var och en beslutar om. Regleringen i 23 kap. , varifrån det som redovisas här har sitt ursprung, styr det mesta av en åklagares arbete under förundersökning. För allmänna åklagare är också förundersöknings- kungörelsen av stor betydelse. När det finns anledning att anta att ett brott som hör under all- mänt åtal har förövats ska som utgångspunkt en förundersökning inledas. Beslut att inleda förundersökning fattas enligt huvudregeln av eller åklagare. Om saken inte är av enkel be- skaffenhet ska åklagaren leda förundersökningen, så snart någon kan misstänkas för brott. I vissa fall, exempelvis när det gäller ekonomisk brottslighet, leder dock som regel åklagaren förundersökningen re- dan från början. Som förundersökningsledare får åklagaren anlita biträde av Polis- myndigheten eller Säkerhetspolisen för att genomföra förundersök- ningen. Förundersökningen ska bedrivas objektivt och skyndsamt och så att inte någon onödigt utsätts för misstanke eller orsakas kostnad eller olägenhet. Om det inte längre finns skäl att fullfölja förundersökningen ska den läggas ner. En åklagare får också under vissa förutsättningar begränsa förun- dersökningen genom s.k. förundersökningsbegränsning. Den möj- ligheten finns i två fall. Det första är om fortsatt utredning skulle kräva kostnader som inte står i rimligt förhållande till sakens bety- delse och det dessutom kan antas att brottets straffvärde inte över- stiger fängelse . Det andra är om det kan antas att åtal för brottet inte skulle komma att väckas, till följd av bestämmelser om åtalsunderlåtelse eller särskild åtalsprövning, och något väsent- ligt allmänt eller enskilt intresse inte åsidosätts. Förundersöknings- begränsning innebär antingen ett beslut att lägga ner en inledd för- undersökning eller, om förutsättningarna föreligger redan innan en förundersökning har inletts, ett beslut att inte inleda förundersök- Ett beslut om förundersökningsbegränsning kan dock ändras. Förundersökning kan då inledas eller återupptas. När en offentlig försvarare ska utses för en misstänkt ska åklaga- ren anmäla det till rätten. Åklagaren är också skyldig att anmäla till rätten när ett målsägandebiträde har begärts eller behov av ett sådant biträde annars föreligger. Som förundersökningsledare har åklagaren rätt att, med vissa be- gränsningar, bestämma vem som får närvara vid förhör. Åklagaren får också meddela beslut om yppandeförbud beträffande uppgifter som kommit fram vid ett förhör. En annan åtgärd som åklagaren un- der vissa förutsättningar får vidta är att begära att vittnesförhör ska äga rum inför rätten om en förhörsperson vägrar uttala sig angående en omständighet som är av betydelse för utredningen. Åklagaren får också besluta att hämta in yttrande från en sakkunnig. När förundersökningen har kommit så långt att någon skäligen misstänks för brottet, ska den misstänkte underrättas om misstan- ken när han eller hon hörs. Efter underrättelsen har den misstänkte och försvararen rätt att fortlöpande ta del av det som har förekom- mit vid förundersökningen, i den mån det kan ske utan men för ut- redningen och med de begränsningar som följer av offentlighets- och sekretesslagen (2009:400), i fortsättningen OSL. När åklagaren har slutfört den utredning som han eller hon anser är nödvändig har den misstänkte och försvararen rätt att ta del av det som har förekommit vid förundersökningen. Den misstänkte och försvararen ska under- rättas om det och om att de har rätt att begära att förundersökningen kompletteras. De ska ges skälig tid att ange den utredning som de anser är önskvärd och i övrigt anföra det som de anser är nödvändigt. Något åtal får inte beslutas innan har löpt ut. På begäran av den misstänkte eller försvararen ska förhör eller någon annan utredning äga rum, om det kan antas vara av betydelse för förundersökningen. Om en sådan begäran avslås ska åklagaren ange skälen för det. Innan åklagaren beslutar i fråga om åtal, får han eller hon hålla ett särskilt sammanträde med den misstänkte eller för- svararen, om det kan antas vara till fördel för åtalsbeslutet eller för sakens fortsatta handläggning i övrigt. Vid förundersökningen ska det föras protokoll över det som har förekommit som är av betydelse för utredningen. Närmare bestäm- melser om vad som ska antecknas i protokollet finns i förundersök- ningskungörelsen. När förundersökningen avslutas ska åklagaren besluta om åtal ska väckas.