sou · H8B362 · 2020-11-12 00:00:00 — Även möjligheten enligt 3 § första stycket införselförordningen att meddela föreskrif- ter om krav på tillstånd till införsel i landet bör behållas, eftersom bemyndigandet inte enbart avser föreskrifter om djurhälsa. Även vid prövningen av om tillstånd att bedriva fiskodling ska beviljas i enlighet med 2 kap. 16 § fiskeförordningen görs en bedömning av om det är lämpligt att bedriva odling av en specifik djurart eller stam med hänsyn till vattenområdets särart. En viss arts eller stams lämplighet i förhållande till vattenområdets särart är en omständighet som inte ändras. Det finns därför inte något behov av att göra en ny bedömning i den frågan varje gång den art och stam som odlingstillståndet omfattar ska flyttas till anläggningen. Efter- som smittskyddsskäl inte längre ska beaktas vid prövningen av om tillstånd till förflyttning ska beviljas finns det därmed inte längre skäl att kräva tillstånd vid förflyttning till en vattenbruksanläggning över huvud taget. Kravet på tillstånd för förflyttning bör således framöver endast avse utsättning eller förflyttning av fisk i naturen. Det finns avslutningsvis skäl att säga några ord om skydd för inhemska arter och stammar. Havs- och vattenmyndigheten har till utredningen framfört att det är ganska vanligt att fiskägg eller yngel tas in i en svensk anläggning från utlandet för att växa till sig inför en senare utsättning i naturvatten. får inte ge tillstånd till utsättningen om det är fråga om en för landet främmande art eller stam (4 § FIFS [2011:13]). Enligt uppgift från Havs- och vatten- myndigheten har inte kunskap om att den fisk som är aktuell i ett ärende om tillstånd till utsättning är av en främmande stam. Detta kan leda till att fiskar av främmande stam sätts ut i strid med gällande regelverk. Detta kan i sin tur leda till genetisk kontaminering av vild fisk och förlust av unika arter och stammar genom s.k. hybridisering. Det är inte en fråga för den här utredningen att ta ställning till hur problemet ska lösas, men det är värt att konstatera att det av artsskyddsskäl är viktigt att upprätthålla en spårbarhet även vad gäller stammar. Hur detta ska åstadkommas får man ta ställning till i något annat sammanhang. Vi ser dock inte att det anförda utgör ett skäl för att behålla kravet på tillstånd för förflyttning mellan anläggningar. Smittskyddsåtgärder vid utförsel av djur Som anges i avsnitt 11.5.2 gör vi för landlevande djur den bedöm- ningen att det inte behövs några särskilda föreskrifter om åtgärder som i smittskyddsyfte ska vidtas av den som vid köp eller hämtning av djur ska komma i kontakt med djur (se 3 § utförselförordningen). Vi gör också bedömningen att bestämmelserna om rengöring och vård av djur under transport samt godkännande av transportmedel och desinficering (se 4 och 5 §§ utförselförordningen) inte bör föras över till den nya regleringen. Det saknas anledning att göra en annan bedömning när det gäller vattenlevande djur. Som framgått ovan gör vi bedömningen att liksom bör utföra de mer övergripande uppgifter som gäller förflytt- ning av vattenlevande djur mellan vattenbruksanläggningar eller från naturen till en vattenbruksanläggning inom landet samt all förflytt- ning från eller till ett annat EU-land. Havs- och vattenmyndigheten bör ansvara för mer övergripande uppgifter när det gäller förflytt- ning i naturen av vattenlevande djur inom landet. Vi menar också att ansvaret för de beslut om förflyttning som ska fattas enligt EU:s djurhälsoförordning bör ankomma på oavsett om det rör sig om förflyttning av vattenlevande djur från andra EU- länder eller inom landet. Det innebär att bör utföra merparten av de upp- gifter som tillkommer den behöriga myndigheten eller medlems- staten enligt EU:s djurhälsoförordning. bör således fatta beslut om ändrad användning enligt artikel 193 samt ta emot avvikelseanmälan och fatta beslut om djur som berörs av avvikelsen enligt artikel 194. bör även pröva frågor om att tillåta förflyttning enligt undantagsbestämmelserna i artikel 196, 198 Tillstånd till förflyttning för vetenskapliga ändamål enligt artikel 204 bör också meddelas av verket. bör även vara den myndighet som ansvarar för utfärdandet av djurhälsointyg och de andra uppgifter som har sam- band med djurhälsointygen enligt bl.a. artiklarna 208, 209 och 216. bör också kunna meddela föreskrifter om undantag från kravet på djurhälsointyg enligt artikel 210. När det gäller vatten- levande djur som är avsedda att användas som livsmedel bör dock ansvaret för djurhälsointygen även fortsättningsvis ligga på Livs- medelsverket. bör även hantera anmälningar om förflyttning enligt artiklarna 219 och 220. Anmälningar som rör vattenlevande djur som är avsedda att användas som livsmedel bör dock hanteras av . I artikel 220.3 anges att medlems- staterna ska utse regioner för administration av anmälningar om förflyttning. Som anges i avsnitt 11.5.2 beträffande landlevande djur torde bestämmelsen avse den regionindelning som används för rapportering av förflyttningar i Traces. Indelningen bör liksom hanteras av . När det gäller förflyttning från en annan EU-medlemsstat till bör vidare bemyndigas att meddela före- skrifter om krav på att vattenlevande djur endast sätts ut i naturen om de härrör från en medlemsstat, zon eller anläggningskrets som förklarats fri från en eller flera b- och c-sjukdomar enligt artikel 199 när det gäller förflyttning från ett annat medlemsland. Havs- och vattenmyndigheten bör få meddela sådana föreskrifter när det gäller förflyttning inom landet. bör också bemyndigas att meddela föreskrifter om riskreducerande åtgärder enligt artikel 200 när det gäller förflyttning från ett annat EU-land samt för vilda vattenlevande djur som inom landet förflyttas till en vattenbruks- anläggning. Havs- och vattenmyndigheten bör få meddela sådana föreskrifter när det gäller utsättning och förflyttning i naturen inom landet. Myndigheterna bör höra varandra innan föreskrifter meddelas. 11.10Produktion, bearbetning och distribution av produkter av animaliskt ursprung från vattenlevande djur annat än levande vattenlevande djur I del IV, avdelning II, kapitel 3 (artiklarna 222–225) i EU:s djur- hälsoförordning finns bestämmelser om produktion, bearbetning och distribution av produkter av animaliskt ursprung från vatten- levande djur annat än levande vattenlevande djur. Det är alltså endast det som omfattas av punkten a i definitionen av produkter av ani- maliskt ursprung i artikel 4.29 i EU:s djurhälsoförordning, dvs. livs- medel av animaliskt ursprung, som regleras i kapitlet. Levande två- skaliga blötdjur (t.ex. musslor), tagghudingar (t.ex. sjöstjärnor), manteldjur (t.ex. sjöpungar) och snäckor avsedda att användas som livsmedel eller andra djur avsedda att beredas i syfte att levereras levande till konsumenten som anges i punkterna b och c i defini- tionen omfattas således inte av bestämmelserna i kapitlet. I artikel 222 regleras aktörernas skyldigheter att vidta förebygg- ande åtgärder för att se till att produkter av animaliskt ursprung från andra vattenlevande djur än levande sådana inte i något led i produk- tions-, bearbetnings- eller distributionskedjan orsakar spridning av d-sjukdomar och nya sjukdomar. Aktörerna ska se till att produkt- erna inte kommer från anläggningar, livsmedelsföretag eller djur som är föremål för nödåtgärder eller förflyttningsrestriktioner. Artiklarna 223–224 innehåller bestämmelser om krav på djur- hälsointyg och dessas innehåll. Djurhälsointyg krävs vid förflyttning av produkter av animaliskt ursprung som får lämna en restriktions- zon och som härrör från en djurart som omfattas av nödåtgärder eller sjukdomsbekämpningsåtgärder. Intyget ska vara utfärdat av den behöriga myndigheten i ursprungsmedlemsstaten. Artiklarna 212 och 214–217 och bestämmelser som antagits av kommissionen avseende djurhälsointyg för vattenlevande djur ska tillämpas även vid förflytt- ning av produkter av animaliskt ursprung från andra vattenlevande djur än levande sådana. Aktörerna ska enligt artikel 225 underrätta den behöriga myndig- heten i ursprungsmedlemsstaten om förflyttningen i de fall sänd- ningen måste åtföljas av ett djurhälsointyg. Myndigheten ska i sin tur anmäla förflyttningen till den behöriga myndigheten på desti- nationen. Bestämmelserna om anmälan i artiklarna 219 och 220 samt bestämmelser som antagits av kommissionen avseende vattenlev- ande djur ska tillämpas även beträffande produkter av animaliskt ursprung från andra vattenlevande djur än levande sådana. Vissa kompletterande bestämmelser finns i förordning (EU) 2020/990. Utrymmet för nationella förflyttningsåtgärder enligt EU:s djurhälsoförordning Som tidigare nämnts har vi i avsnitt 9.2 bedömt att artikel 226 bör förstås på så sätt att den sätter ramarna för medlemsstaternas möjlig- heter att vidta nationella åtgärder för att hindra spridning och intro- duktion av icke förtecknade sjukdomar och sjukdomar som endast är e-sjukdomar och som utgör en betydande risk för vattenlevande djurs hälsa i en medlemsstat. Åtgärderna enligt artikel 226.1 är inte begränsade till vattenlevande djur. Det framgår av artikel 226.3 att de också kan avse produkter av animaliskt ursprung från vatten- levande djur. Som anges i avsnitt 11.9.1 tillåts även sådana åtgärder som kan påverka förflyttningar mellan medlemsstaterna, förutsatt att åtgärden godkänts av kommissionen, men bestämmelsens orda- lydelse ser inte ut att ge utrymme för nationella förflyttningsåtgär- der avseende a-, b-, c- och d-sjukdomar. Det synes även innebära att det inte ens inom landet är möjligt att ha nationella föreskrifter som medför restriktioner för förflyttning av produkter av animaliskt ursprung från vattenlevande djur som gäller generellt och utan kopp- ling till en specifik sjukdom. 11.10.2 Behovet av nationell reglering Förslag: I syfte att förhindra spridning av en åtgärdssjukdom får regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer med- dela föreskrifter eller i det enskilda fallet fatta beslut om förbud, begränsningar och andra villkor när det gäller förflyttning av pro- dukter av animaliskt ursprung från vattenlevande djur. Jordbruks- verket får meddela sådana föreskrifter och beslut. ska utföra de uppgifter som ankommer på en behörig myndighet i samband med förflyttning inom unionen av produkter av animaliskt ursprung från vattenlevande djur annat än levande vattenlevande djur. Bedömning: Det behövs inte någon särskild bestämmelse om att får meddela föreskrifter om införselförbud för produkter som inte får förflyttas enligt särskilda EU-beslut. Skälen för förslagen och bedömningen Flertalet av bestämmelserna om förflyttning av produkter av anima- liskt ursprung från andra vattenlevande djur än levande sådana riktar sig, precis som övriga bestämmelser om förflyttning, till aktörerna och anger de krav som ska vara uppfyllda för att förflyttning mellan medlemsstaterna ska få ske. Bestämmelserna är direkt tillämpliga och kräver inte någon nationell lagstiftning. Enligt artikel 226 i EU:s djurhälsoförordning finns det en möjlig- het att under vissa förutsättningar vidta nationella förflyttnings- åtgärder när det gäller produkter av animaliskt ursprung från vatten- levande djur. Till skillnad från när det gäller landlevande djur hindrar inte bestämmelsen åtgärder som påverkar förflyttning mellan med- lemsstaterna. Sådana åtgärder måste dock anmälas till kommissionen i förväg. Åtgärderna får dock endast vidtas för icke förtecknade sjukdomar och för sjukdomar som enbart är förtecknade som e- sjukdomar. Vi bedömer att det kan finnas ett behov av nationella regler när det gäller produkter av animaliskt ursprung från vatten- levande djur. Regeringen eller den myndighet regeringen som bestäm- mer bör därför få föreskriva eller i det enskilda fallet fatta beslut om begränsningar eller andra villkor för förflyttning av sådana produk- ter för att begränsa effekterna av sådana sjukdomar som det är tillåtet att vidta nationella åtgärder för enligt artikel 226. Precis som när gäller åtgärder vid förflyttning av vattenlevande djur kan det enligt vår bedömning bara kan röra sig om icke förtecknade sjukdomar och sjukdomar som enbart är förtecknade som e-sjukdomar. Det bör därför krävas att regeringen tagit upp sjukdomarna i den nationella sjukdomslistan och som därmed kategoriserats som åtgärdssjuk- De ytterligare krav som uppställs i artikel 226 måste givetvis också beaktas vid framtagandet av föreskrifter. verkställighetsföreskrifter kan meddelas av med stöd av det allmänna bemyndigandet vi föreslår i avsnitt 5.11.4. Som anges i avsnitt 11.5.2 behöver den nya regleringen inte inne- hålla någon bestämmelse motsvarande 3 § andra stycket införsel- förordningen. Det bör även här regleras att ska vara behörig myn- dighet att utföra de uppgifter som regleras i kapitlet. Det handlar om uppgifter kopplade till utfärdande av djurhälsointyg och anmälan om förflyttning enligt artiklarna 223 och 225. 11.11Förflyttning av andra djurarter samt avelsmaterial och produkter av animaliskt ursprung från dessa Förflyttning av andra arter än landlevande djur eller vattenlevande djur samt avelsmaterial och produkter av animaliskt ursprung från dessa djur regleras i del IV, avdelning III (artiklarna 227–228) i EU:s djurhälsoförordning. Andra arter kan t.ex. vara reptiler, groddjur eller vattenlevande däggdjur. Bestämmelserna innebär att vissa av förflyttningsreglerna beträff- ande andra djur ska tillämpas på dessa djur om de tillhör förtecknade arter för en d-sjukdom och förflyttningen av djuren, avelsmaterialet eller produkterna av animaliskt ursprung utgör en risk för män- niskors eller djurs hälsa, se artikel 227 c–e. I punkt d. iii hänvisas när det gäller djurhälsointyg för produkter av animaliskt ursprung till artikel 165. Artikel 165 avser avelsmaterial för vetenskapliga ända- mål. Hänvisningen bör rimligen avse artikel 167, som handlar om aktörernas skyldigheter avseende djurhälsointyg vid förflyttning av produkter av animaliskt ursprung. Kommissionen får enligt artikel 228 anta delegerade akter avse- ende särskilda krav för andra djur samt för avelsmaterial och pro- dukter av animaliskt ursprung från dessa djur. 11.11.2 Behovet av nationell reglering Förslag: De föreslagna bemyndigandena avseende förflyttnings- åtgärder ska omfatta även djur av andra arter än landlevande eller vattenlevande djur samt avelsmaterial från dessa andra djur. Det ska även vara möjligt att meddela föreskrifter om krav på tillstånd. finns det ingen gemensam reglering när det gäller för- flyttningar av djur av andra arter och avelsmaterial, utan endast en möjlighet för kommissionen att meddela bestämmelser om det skulle uppstå ett behov. Detta innebär enligt vår mening att det får anses tillåtet för medlemsstaterna att meddela föreskrifter om förflytt- ningar såväl inom landet som från en annan medlemsstat. Om sådana föreskrifter meddelas måste de givetvis vara förenliga med EU- rätten i övrigt. Med hänsyn till bedömningen bör de bemyndiganden att meddela föreskrifter som föreslagits i de föregående avsnitten göras tillämpliga även beträffade andra djur än landlevande och vattenlevande djur och avelsmaterial. Det bör även vara möjligt att meddela föreskrifter om krav på tillstånd. Detsamma gäller bestäm- melserna om behöriga myndigheter. Vi bedömer att det inte finns något behov av ett bemyndigande avseende produkter av animaliskt ursprung från djur av andra arter. 11.12 Förflyttning av smittämnen Vi har i avsnitt 7.7 föreslagit att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer ska bemyndigas att meddela föreskrifter eller i det enskilda fallet fatta beslut om krav på särskilt tillstånd, förbud, begränsningar och andra villkor i fråga om förflyttning av smittämnen. Det finns inte anledning till några ytterligare överväganden här. Bedömning: Även om förutsättningarna för nationella föreskrif- ter varierar är det inte nödvändigt att i lagens bemyndiganden skilja mellan exempelvis landlevande djur och vattenlevande djur. Förslag: Möjligheten för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter eller fatta beslut om förflyttningar ska regleras samlat i en neutralt utformad be- stämmelse som omfattar djur och avelsmaterial och produkter av animaliskt ursprung från vattenlevande djur. Skälen för bedömningen och förslaget Som har framgått i detta kapitel gäller olika förutsättningar och begränsningar för medlemsstaterna i fråga om möjligheten att med- dela nationella föreskrifter om förflyttningar. Exempelvis är möjlig- heten att meddela nationella föreskrifter avseende förflyttningar av landlevande djur inte identiska med möjligheten att meddela sådana föreskrifter avseende vattenlevande djur. Vår bedömning är dock att dessa skillnader inte behöver komma till uttryck i lagens bemyndig- ande och att det bör överlämnas till den föreskrivande eller beslutande myndigheten att ta ställning till om en önskad åtgärd är tillåten. Möjligheten för regeringen eller den myndighet som regeringen be- stämmer att meddela föreskrifter eller fatta beslut om förflyttningar bör därför regleras samlat i en neutralt utformad bestämmelse som omfattar djur och avelsmaterial och produkter av animaliskt ursprung från vattenlevande djur. 11.14 Uppgifter som får utföras av officiell veterinär Bedömningar: Det behövs inte några bestämmelser som gör det möjligt för att till en officiell veterinär delegera sin befogenhet att besluta i enskilda fall när det gäller förflytt- ningar inom unionen. Det behövs inte heller längre någon sär- skild bestämmelse om att får förordna en offi- ciell veterinär att utföra kontroller i samband med förflyttning från andra EU-medlemsstater. får enligt 2 § första stycket införselförordningen förordna en officiell veterinär att utföra kontroller av djur och vissa andra varor. Det framgår av 23 § andra stycket i förordningen (2009:1464) med instruktion för att anställda distriktsveterinärer får utföra uppgifter som officiella veterinärer. Att veterinärer som inte är anställda av en förvaltningsmyndighet kan förordnas som officiella veterinärer regleras i lagen (2009:1254) om officiella veterinärer. Av förordnandet framgår vilka uppdrag som den officiella veterinären är behörig att utföra. Eftersom det redan följer av andra författningar att kan utse såväl anställda som privatpraktiserande veterinärer som officiella veterinärer och det framgår av förordnandet vilka uppgifter som ska utföras gör vi bedömningen att någon bestämmelse som motsvarar 2 § första stycket införselförordningen inte behövs. I 2 § andra stycket införselförordningen regleras möjlighet att helt eller delvis överlåta sin befogenhet att besluta i enskilda fall på officiell veterinär. Som anges i avsnitt 6.3.3 är beslut som fattas av officiella veterinärer som är anställda av den behöriga myndigheten att anse som myndighetens beslut (prop. 2008/09:211 s. 60). Det finns således inte något hinder mot att en sådan officiell veterinär utför uppgifter som ankommer på den behöriga myndig- heten utan att detta är särskilt reglerat. Vi har inte kunnat identifiera några uppgifter som det är tillåtet enligt EU:s kontrollförordning att delegera och som det finns ett behov av att delegera till privatpraktiserande officiella veterinärer. Vi bedömer därför att det inte behöver tas in några bestämmelser i den nya djurhälsolagen och dess förordning om delegering till officiella veterinärer av uppgifter vid förflyttningar inom unionen. Bedömning: Det behövs inte något särskilt bemyndigande om registreringsskyldighet vid förflyttning inom unionen. får enligt 3 § tredje stycket införselförord- ningen och 2 § andra stycket utförselförordningen meddela före- skrifter om registreringsskyldighet för den som för in eller ut djur och djurprodukter. I artikel 15.5 i EU:s kontrollförordning regleras aktörers skyldighet att lämna uppgifter till den förteckning som de behöriga myndigheterna ska föra enligt artikel 10.2 i förordningen. Vi föreslår i avsnitt 10.3 ett bemyndigande för att meddela föreskrifter om registrering av aktörer som kompletterar bestämmelserna i kontrollförordning. Varje fysisk eller juri- disk person som ansvarar för djur eller produkter, även för en be- gränsad tidsperiod, med undantag för sällskapsdjurshållare och vete- rinärer, är att betrakta som en aktör enligt definitionen i artikel 4.24 i EU:s djurhälsoförordning. Den som för in eller ut djur och djur- produkter torde regelmässigt vara att anse som en aktör enligt EU:s djurhälsoförordning. Bemyndigandet föreslås även omfatta sällskaps- djurshållare. Det bemyndigande vi föreslår i avsnitt 10.3 bedöms omfatta även sådana föreskrifter om registreringsskyldighet som regleras i införsel- och utförselförordningen. Något särskilt bemyn- digande som avser registrering vid förflyttning inom unionen behövs därför inte. Förslag: får, i fråga om förflyttning inom unionen av produkter av animaliskt ursprung, meddela föreskrifter om hur offentlig kontroll och annan offentlig verksamhet ska bedrivas. Om djur måste lastas ur på annan plats eller på annat sätt än som föreskrivs ska besluta om vad som ska ske med djuren. Bedömningar: Det behövs inte längre bestämmelser om under vilka förutsättningar en transport med djur eller produkter får stoppas under färd. Någon särskild bestämmelse om att Jord- bruksverket får meddela föreskrifter om kontroll behövs inte heller. Skälen för förslagen och bedömningarna får enligt 5 § införselförordningen meddela före- skrifter om hur kontrollen ska genomföras vid införsel av djur och varor. Med stöd av bemyndigandet har bl.a. med- delat föreskrifter om de veterinära kontroller som ska göras vid handel mellan länder inom EU med levande djur (se SJVFS 1996:25). Hur kontrollen ska utföras regleras numera av EU:s kontroll- förordning samt delegerade akter och genomförandeakter som an- tagits med stöd av förordningen. Det kan dock inte uteslutas att det även framöver kan komma att finnas behov av nationella tillämp- ningsföreskrifter på vissa områden. EU-regleringen hindrar enligt vår bedömning inte att sådana nationella föreskrifter om tillämp- ningen meddelas. möjlighet att meddela sådana föreskrifter följer av det allmänna bemyndigandet om att Jordbruks- verket får meddela föreskrifter om hur offentlig kontroll ska bedri- vas som föreslås i avsnitt 21.16. Innehållet i 5 § införselförordningen behöver därför inte föras in i den nya regleringen. Ett motsvarande bemyndigande behövs dock för när det gäller kon- trollen av förflyttning av produkter av animaliskt ursprung. Bemyn- digandet bör, precis som det som föreslås för , även omfatta föreskrifter om annan offentlig verksamhet. I 8 § införselförordningen anges att om gods måste lastas ur på annan plats eller på annat sätt än som föreskrivs i förordningen eller i föreskrifter som meddelats med stöd av den, ska eller begära besked hos en officiell veterinär om vilka åtgärder som ska vidtas i avvaktan på beslut om vad man ska göra med godset. Om det är nödvändigt ska veterinären besikta platsen. I bestämmelsen anges inte vad som avses med gods. Eftersom det inte finns någon annan definition utgår vi från att det är uppräkningen av djur och varor i 3 § som avses när begreppet gods används. Det innebär att bestämmelsen omfattar bl.a. djur, avels- material och produkter av animaliskt ursprung. Bestämmelsen kan vara relevant vid förflyttning inom unionen om det t.ex. händer något med transporten som gör att djuren måste lastas ur på annan plats än vad som normalt är tillåtet. I bestämmelsen anges att det är som ska besluta om vad som ska ske med gods som behöver lastas ur på annat sätt än vad som är föreskrivet. Vi menar att det är en rimlig ordning även i fortsättningen och att en sådan bestämmelse ska finnas när det gäller levande djur. Vi bedömer att det däremot inte finns något behov av motsvarande bestämmelser för avelsmaterial och andra produkter eller varor.