sou · H8B373d2 · 2020-11-30 00:00:00 — En rimlig utgångspunkt är att man bör betrakta de generella föreskrifter som meddelat och förutsätt- ningarna att meddela mer långtgående hänsyn för skogsbruk på samma sätt. Det innebär att en mer långtgående hänsyn än vad som följer av de generella förskrifterna bör genomföras med stöd av andra skydds- former. Ett skäl för att mer långtgående hänsyn ska kunna tas med stöd av bestämmelserna om skyddsformer är att det till dessa bestämmelser finns en rätt till ersättning. En rätt till ersättning möjliggör en full- ständig proportionalitetsbedömning av inskränkningen. innehåller bestämmelser om rätt till ersättning på grund av beslut som innebär att mark tas i anspråk eller att pågående markanvändning inom berörd del av en fastighet avsevärt försvåras. Rätt till ersättning är uttryckligen reglerad för vissa bestämmelser i . Rätt till ersättning kan även grundas direkt på regeringsformen. Förutsättningar för rätt till ersättning har redogjorts för mer utförligt i kapitel 5.2.2 Enligt huvudregeln utgår ersättning för förlust som ingreppet har medfört om en pågående markanvändning har försvårats på visst sätt. Huruvida pågående markanvändning avsevärt försvåras avgörs i varje enskilt fall. Av särskilt intresse är frågan om rätt till ersättning före- ligger när det är fråga om att följa de allmänna hänsynsreglerna i 2 kap. . Frågan berörs i förarbeten där det anges att de allmänna hänsynsreglerna ska iakttas på eget initiativ och ansvar och oavsett om myndigheten ingriper eller inte. Vidare anges att endast lagenlig användning av mark eller byggnad berättigar till ersättning. Någon rätt till ersättning finns därför inte vid myndig- hetsingripanden i syfte att se till att en lags aktsamhets- eller hän- synskrav följs. Markanvändningen kan aldrig anses försvårad så länge 1997/98:45 del 2 s. 152 f. Kunskaper om naturvärden i skogen det allmännas beslut enbart går ut på att fastighetsägaren ska följa en hänsynsregel. Inte heller när ingripanden från det allmänna sker med stöd av ny kunskap eller om nya problem har framkommit föreligger rätt till ersättning för att följa gällande regler.69 Som redogjorts för i tidigare kapitel är det inte tydligt i dagens lagstiftning var gränsen går för när ingripanden med stöd av de all- männa hänsynsreglerna kan anses ge rätt till ersättning. Av de allmänna hänsynsreglerna i 2 kap. 3 § följer bland annat att alla som vidtar eller avser att vidta en åtgärd ska utföra de skyddsåtgär- der, iaktta de begränsningar och vidta de försiktighetsmått i övrigt som behövs för att förebygga, hindra eller motverka att åtgärden med- för skada eller olägenhet för människors hälsa eller miljön. Av 2 kap. 7 § följer att bland annat kraven i 3 § endast gäller i den utsträckning det inte kan anses orimligt att uppfylla dem. Vid denna bedömning ska särskild hänsyn tas till nyttan av skyddsåtgärder och andra försiktighetsmått jämfört med kostnaderna för sådana åtgärder. Artskyddsbestämmelser har som nämnts ansetts utgöra en preci- sering av de allmänna hänsynreglerna. Skogsvårdslagens bestämmel- ser eller föreskrifter meddelade med stöd av den lagen får inte heller tillämpas i strid med artskyddsförordningens bestämmelser. När artskyddsbestämmelserna aktualiseras vid skogsbruksåtgärder och tillräcklig hänsyn inte ryms inom intrångsbegränsningen enligt skogsvårdslagen har samrådsbestämmelsen i 12 kap. 6 § tillämpats av . Denna bestämmelse ger förutsättningar att ställa krav direkt med stöd av all- männa hänsynsregler. Som nämnts tidigare följer av praxis att Skogs- styrelsen, inom ramen för ett samrådsärende, har en skyldighet att bedöma om ett föreläggande med försiktighetsåtgärder ska medde- las. Underlåtenhet att meddela beslut om föreläggande eller förbud är ett överklagbart beslut.70 För att ska kunna tillämpa bestämmelsen om sam- råd krävs dock att förutsättningarna för det är uppfyllda, antingen genom att skogsbruksåtgärden bedöms kunna väsentligt ändra natur- miljön eller att åtgärden omfattas av obligatorisk samrådsplikt. Är inte dessa förutsättningar uppfyllda bör inte ha stöd för att agera enligt 12 kap. 6 § . Åtgärden i sig kan dock omfattas av någon annan myndighets tillsynsansvar. 1997/98:45 del 1 s. 551. 70Se Mark- och avgörande i mål nr M 13871-19. Kunskaper om naturvärden i skogen Bestämmelsen i 12 kap. 6 § innehåller en möjlighet att meddela föreläggande och förbud. Till bestämmelsen finns också en uttrycklig ersättningsbestämmelse. Då ersättningsrätt är kopplat till bestämmelsen bör den rimligen betraktas som en sådan skydds- form som avses i nämnda förarbetsuttalandena och som ska tillämpas när tillräcklig hänsyn inte kan föreskrivas med stöd av generella före- skrifter eller allmänna hänsynregler. Frågan om ett föreläggande eller förbud avseende ytterligare hän- syn som meddelats med stöd av 12 kap. 6 § ger rätt till ersättning och i så fall på vilket sätt detta ska beräknas är för närvar- ande under rättslig prövning. Frågan i de pågående prövningarna är om ett föreläggande meddelat med stöd av 12 kap. 6 § och som har sin grund i de allmänna hänsynsreglerna enligt 2 kap. kan ge rätt till ersättning eller inte. Målen som prövas avser artskydd. Att ersättning gäller vid ett förbud, eller ett så ingripande förelägg- ande, att inskränkningen går utöver vad som rimligen kan anses följa av de allmänna hänsynsreglerna i bör däremot inte vara ifrågasatt. Rätten till ersättning förefaller därmed, med reservation för att rättsfrågan är under prövning, vara att de hänsyn som krävs enligt 12 kap. 6 § ger rätt till ersättning om kraven är orimliga att uppfylla inom ramen för pågående markanvändning. Denna be- dömning bör överensstämma med proportionalitetsprincipen, som gäller för intrång i äganderätten. Den hänsyn som kan krävas av en enskild utan ersättning måste stå i rimlig proportion till det allmänna intresse som den avser att skydda. Vid den nivå på intrånget där den enskildes rätt väger tyngre än det allmänna intresset av miljöhänsyn måste ersättning utgå. Markägarens ansvar för skydd av arter Som utredningen konstaterat ovan följer det av förarbetena till miljö- balkens införande att balken gäller parallellt med skogsvårdslagen för skogsbruksåtgärder. Enligt 4 § skogsvårdslagen ska skogsvårdslagen inte tillämpas i strid mot föreskrifter som meddelats med stöd av 7 och 8 kap. . Sådana föreskrifter utgörs bland annat av förordningen om områdesskydd och artskyddsförordningen. Kunskaper om naturvärden i skogen Artskyddsförordningen innehåller bland annat bestämmelser om skydd av vissa utpekade arter. Bestämmelserna innebär bland annat förbud mot att avsiktligt fånga, döda eller störa dessa utpekade arter och att skada eller förstöra djurens fortplantningsområden eller vilo- platser. Förbuden är riktade mot alla. Överträdelser av dessa förbud är straffsanktionerade enligt 29 kap. 2 b § . Någon uttryck- lig ersättningsbestämmelse finns inte för artskydd. Skador på den biologiska mångfalden kan även utgöra en allvarlig miljöskada för vilket markägaren kan ha ett ansvar för att avhjälpa. En allvarlig miljöskada på den biologiska mångfalden definieras som en skada som i en betydande omfattning skadar eller försvårar be- varandet av en djur- eller växtart eller livsmiljön för en sådan art, se 10 kap. 1 § andra stycket. Den biologiska mångfalden som bestäm- melsen avser är något förenklat Natura 2000-områden, ett djurs fort- plantningsområde eller viloplats som skyddas enligt artskyddsför- ordningen och arter och växter som skyddas enligt nämnda förordning. Ansvar för avhjälpande av en allvarlig miljöskada åligger den som bedriver eller har bedrivit en verksamhet eller vidtagit en åtgärd som har bidragit till en allvarlig miljöskada, verksamhetsutövaren. Ansvar för markägaren förutsätter således att denne även kan anses utgöra verksamhetsutövare. Hur avhjälpande ska ske regleras också i 10 kap. . För de areella näringarna, däribland skogsbruket är dock ansvaret för avhjälpande begränsat till situationer där det på grund av verksamhetsutövarens fel eller försummelse har uppstått en allvarlig miljöskada på en art eller livsmiljö, se 23 § förordningen (2007:667) om allvarliga miljöskador. Den tillsatta utredningen om Översyn av artskyddsförord- ningen71 ska bland annat analysera och klarlägga statens respektive verksamhetsutövarens inklusive fastighetsägarens utredningsansvar när det gäller frågor om artskydd. Utredningen ska även analysera hur långtgående rådighetsinskränkningar nuvarande fridlysningsbestäm- melser ger utrymme för och ta ställning till hur långtgående rådighets- inskränkningar som bestämmelserna bör kunna ge utrymme för. Frågan om markägarens ansvar för biologisk mångfald i den delen utvecklas därför lämpligen inom ramen för artskyddsutredningens arbete. 2020:58, Översyn av artskyddsförordningen. Kunskaper om naturvärden i skogen Markägarens ansvar för skydd av naturmiljöer Arter har som nämnts en specifik reglering som innebär olika be- gränsningar för en markägare i form av förbud mot vissa handlingar. Motsvarande reglering finns inte för naturmiljöer eller för den del sådana naturtyper som omfattas av art- och habitatdirektivet. För ett område som utpekats som Natura 2000-område kan markägaren sägas ha ett ansvar på så sätt att åtgärden inte får påverka området på ett betydande sätt. I sådana fall krävs tillstånd.72 Om ytterligare hänsyn utöver den som markägaren har att följa enligt skogsvårdslagen behöver vidtas är det på samma sätt som redo- gjorts för ovan att det får göras med stöd av någon skyddsform eller med stöd av 12 kap. 6 § . Med stöd av den senare bestäm- melsen kan markägaren behöva vidta ytterligare hänsyn eller förbju- das att utföra en viss åtgärd för att inte skada en naturtyp. Mark- och har i ett avgörande fastställt ett föreläggande från en länsstyrelse om förbud mot att bygga en väg på en havsstrand- äng, bland annat med hänvisning till att det är en naturtyp som skyddas av art- och habitatdirektivet.73 Markägarens ansvar för skydd av vatten Miljökvalitetsnormer för vatten omfattar all verksamhet och alla åtgärder som påverkar uppfyllandet av . Det saknar betydelse om verksamheten kräver tillstånd eller inte. Även åtgärder inom skogsbruket, vilka med några få undantag får ske utan tillstånd, om- fattas alltså av normerna. Ett exempel är att gödsling av skogsmark kan medföra att en miljökvalitetsnorm om bland annat kväve kan överskridas. Ett annat är att skogsbruk kan bidra till läckage av kvick- silver till miljön. Andra exempel är att föryngringsavverkning i ogynn- samma lägen och användning av kemikalier i skogsbruk kan medföra att överträds. Kravet att uppfylla åligger emellertid inte markägaren direkt. Det är myndigheterna och kommunerna som enligt 5 kap. 3 § ska ansvara för att miljökvalitetsnormer följs. Som tidi- gare nämnts innebär det att en tillsynsmyndighet enligt 72Det bör noteras att det finns en övergångsbestämmelse till bestämmelserna om Natura 2000, se lag 2001:437: För verksamheter som påbörjats före krävs inte tillstånd enligt 28 a §. Kunskaper om naturvärden i skogen ska inom ramen för handläggningen av ett anmälningsärende eller om verksamheten eller åtgärden upptäcks vid tillsyn förelägga om tillräckligt långtgående försiktighetsmått, förelägga om att söka till- stånd eller vid behov besluta om nödvändiga begränsningar eller för- bud med stöd av 26 kap. 9 §. Vilka åtgärder som behöver vidtas får bedömas utifrån de allmänna hänsynsreglerna i 2 kap. . Hur verksamheter som inte är tillståndspliktiga berörs beror alltså på hur olika myndigheter agerar i frågan, till exempel hur tillsyn bedrivs. I likhet med andra myndigheter och kommuner som utövar till- syn har vid utövande av tillsyn enligt en skyldighet att enligt 5 kap. 4 § inte tillåta avverkningar eller andra skogsbruksåtgärder som äventyrar möjligheten att uppnå rätt status på vattnet eller strider mot det så kallade icke-försämrings- kravet. har meddelat föreskrifter med stöd av 30 § skogs- vårdslagen om hänsyn i förhållande till vattendrag. Utöver detta bör även vara skyldig att vid utövande av tillsyn enligt med stöd av bland annat 2 kap. 3 § och 12 kap. 6 § miljö- balken meddela nödvändiga och rimliga förelägganden och förbud för att förhindra påverkan på vatten i strid med miljökvalitetsnor- merna för vatten. 14Hur kunskapsunderlag om naturvärden ska tas fram och hanteras 14.1Ett kunskapskrav i skogsvårdslagen Bedömning: Skogsägare har ett ansvar för kunskap både enligt skogsvårdslagen och . Det är i många fall svårt att skilja på när respektive lags kunskapskrav ska tillämpas av myndigheter. Det finns behov av att förtydliga vilket krav på kunskap som finns för markägaren. Kopplingen mellan samrådsbestäm- melser och skogsvårdslagen bör upphävas för att tydliggöra vilken lag som ska tillämpas för olika åtgärder. Förslag: Skogsägarens ansvar för kunskap enligt pre- ciseras genom att ett kunskapskrav förs in i skogsvårdslagen. Be- stämmelsen innebär att markägaren ska ha den kunskap som behövs för att efterleva de krav om hänsyn till natur- och kultur- miljövårdens intressen som följer av skogsvårdslagen. Bestämmel- sen innebär inte en utvidgning av ansvaret för kunskap jämfört med . Krav på kunskap och därmed utredning om åtgärdens påverkan på miljön ska endast ställas i den utsträckning det kan anses rimligt. Kravet innebär att markägaren på förhand ska skaffa sig kun- skap om natur- och kulturmiljövärden i det område där skogsbruks- åtgärden ska vidtas. Markägaren ska även kunna visa att de krav som följer av föreskrifter meddelade enligt 30 § skogsvårdslagen följs. I fråga om föryngringsavverkning preciseras kravet på kun- skap på så sätt att markägaren ska kartlägga de natur- och kultur- miljövärden som berörs av åtgärden och bedöma hur åtgärden Hur kunskapsunderlag om naturvärden ska tas fram och hanteras påverkar dessa värden samt ange vilken hänsyn som måste tas till dessa värden. Till underrättelsen om avverkning ska bifogas en karta/kartskiss där de natur- och kulturmiljövärden som berörs av åtgärden framgår. I underrättelsen ska även markägaren redo- göra för vilken hänsyn som ska tas till dessa värden. kan förelägga om komplettering av underrätt- elser som inte uppfyller lagens krav. Handläggningstiden för underrättelser enligt 14 § skogsvårds- lagen börjar inte löpa förrän underrättelsen är fullständig. Regleringen medför ingen ändring i fråga om krav för de skogsbruksåtgärder som omfattas av samrådsplikt enligt 12 kap. 6 § . Bestämmelsen i 6 § första stycket förordningen om anmälan för samråd upphävs. Det innebär att en underrättelse till Skogs- styrelsen om avverkning, uttag av skogsbränsle eller skyddsdikning därmed inte längre utgör en anmälan om samråd enligt 12 kap. 6 § . Markägaren kommer själv behöva bedöma om åtgär- den omfattas av samråd enligt 12 kap. 6 § eller inte. bör i samråd med ta fram en vägledning och allmänna råd om när samråd enligt 12 kap. 6 § miljö- balken ska ske för åtgärder i skog. Straffbestämmelser med koppling till samrådsplikten och EU:s timmerförordning bör ses över. Som utredningen funnit omfattas skogsbruksåtgärder av krav, däribland kunskapskravet och bevisbörderegeln. Den som är att betrakta som verksamhetsutövare för dessa åtgärder, vanligtvis mark- ägaren, ska således efterleva kravet på kunskap. Det innebär att mark- ägaren på förhand, i rimlig utsträckning, ska ha kunskap om vilken påverkan skogsbruksåtgärden har på miljön. Det förutsätter att mark- ägaren har kännedom om vilka natur- och kulturmiljövärden som finns på den egna fastigheten och i vilken utsträckning åtgärden kommer att påverka dem. Enligt ska markägaren också kunna visa att tillräcklig hänsyn tas till de natur- och kulturmiljö- värden som påverkas av åtgärden. Dessa krav åligger markägaren . Utredningens bedömning är vidare att har stora möjligheter att ställa krav utifrån bestämmelser, Hur kunskapsunderlag om naturvärden ska tas fram och hanteras i de fall myndigheten är tillsynsmyndighet enligt och där- med har att tillämpa . I skogsvårdslagen finns ingen bestämmelse som anger att Skogs- styrelsen ska tillämpa när myndigheten utövar tillsyn enligt skogsvårdslagen. I skogsvårdslagen och de föreskrifter som meddelats av med stöd av skogsvårdslagen finns upp- lysningsföreskifter om att vissa bestämmelser finns i miljöbalken.1 Dessa bör emellertid inte utgöra stöd för att har att tillämpa bestämmelserna i när myndigheten utövar till- syn enligt skogsvårdslagen. kan således inte tillämpa bestämmelserna i miljö- balken, däribland kunskapskravet och bevisbörderegeln, när myndig- heten utövar tillsyn enligt skogsvårdslagen. I praktiken innebär det att kunskapskravet och bevisbörderegeln gäller för markägaren men kan endast kräva att de tillämpas i de fall myndigheten utövar tillsyn enligt , som när det exempelvis är fråga om en åtgärd som omfattas av samrådsplikt enligt 12 kap. 6 § . I de fall bara har att tillämpa och utöva tillsyn enligt skogsvårdslagen kan myndigheten däremot inte ställa krav på kunskap med stöd av bestämmelser. Kravet på kunskap regleras på olika sätt i respektive skogsvårdslagen. Det innebär att den lag som i det enskilda fallet tillämpas av avgör vilken utredning myndigheten kan kräva av en markägare. begränsade möjlighet att ställa krav på kunskap enligt fråntar däremot inte mark- ägarens ansvar att efterleva kunskapskravet enligt . Enligt utredning är skillnaderna i regelverken problematisk, sär- skilt när samma åtgärd kan komma att omfattas av båda skogsvårds- lagen och . För att få en mer enhetlig och tydlig reglering för markägare i fråga om krav på utredning och kunskap om natur- och kulturmiljövärden samt en skogsbruksåtgärds påverkan på dessa bör ett uttryckligt krav på kunskap föras in i skogsvårdslagen. Ett uttryckligt krav på kunskap i skogsvårdslagen innebär däremot inte ett utökat ansvar för markägaren utan bör ses som en precisering av det ansvar som åligger markägaren och som följer av och av de uttalanden som gjorts i samband med skogspolitiska beslut. 1Se bl.a. 15 a § i skogsvårdsförordningen och 7 kap. 3 § i SKSFS 2011:7. Hur kunskapsunderlag om naturvärden ska tas fram och hanteras Ett uttryckligt krav på kunskap i skogsvårdslagen möjliggör dock för att kontrollera att kravet efterlevs i de fall skogs- bruksåtgärden omfattas av skogsvårdslagen. Det utesluter inte att kun- skapskravet i kan tillämpas när andra tillsynsmyndigheter än utövar tillsyn över skogsbruksåtgärder med stöd av . Omfattningen av kunskapskravet ska vara detsamma i det föreslagna kravet i skogsvårdslagen som i . 14.1.1Vad bör ett kunskapskrav i skogsvårdslagen avse? För att överensstämma med det kunskapskrav som följer av skogspolitiska beslut och bör det tydliggöras att mark- ägarens förkunskaper ska avse natur- och kulturmiljövärden i det om- råde som berörs av en skogsbruksåtgärd och hur den tänkta åtgärden kan påverka dessa värden. Ett kunskapskrav enligt skogsvårdslagen måste emellertid utformas utifrån de krav som den lagen ställer. En utgångspunkt i detta avseende bör därför rimligtvis vara att mark- ägaren ska kunna redovisa för de faktiska natur- och kulturmiljö- värden som påverkas av den aktuella åtgärden, vilken påverkan den aktuella åtgärden kommer ha på dessa samt hur markägaren avser att efterleva de krav som skogsvårdslagen ställer på den skogsbruks- åtgärd som ska vidtas. De föreskrifter om hänsyn som kan meddela med stöd av 30 § skogsvårdslagen ska avse den hänsyn som ska tas till naturvårdens och kulturmiljövårdens intressen vid skötseln av skog. De föreskrifter har meddelat med stöd av bestäm- melsen utgör sådana generella föreskrifter som markägaren ska iaktta utan att i det enskilda fallet ställer krav om hur dessa ska efterlevas. Föreskrifterna behöver inte följas i sådan utsträckning att pågående markanvändning avsevärt försvåras. Vilka föreskrifter som aktualiseras och hur den aktuella åtgärden kan anpassas till föreskrifterna får avgöras i det enskilda fallet. För att kunna avgöra vilken hänsyn som behövs och hur eventuella prio- riteringar mellan hänsynsföreskrifterna bör göras krävs kunskap om natur- och kulturmiljövärdena i det område som berörs av åtgärden. Det krävs också kunskap om hur den aktuella åtgärden kommer på- verka dessa förhållanden och värden. Hur kunskapsunderlag om naturvärden ska tas fram och hanteras Som exempel kan nämnas föreskriften om att vid all avverkning ska buskar och enstaka träd, trädsamlingar, och döda träd lämnas kvar av hänsyn till arter, kulturmiljön och landskapsbilden.2 Vidare ska vid all skötsel av skog, skador i och invid hänsynskrävande bio- toper, kulturmiljöer och kulturlämningar i skogen förhindras eller begränsas.3 Det är en förutsättning för att kunna uppfylla kraven i dessa föreskrifter att markägaren har kännedom om förhållanden och natur- och kulturmiljövärden i området som berörs av åtgärden. Hänsyn till rennäringen regleras i 31 § skogsvårdslagen. Skogs- styrelsen har inget bemyndigande att meddela föreskrifter med stöd av den bestämmelsen. Enligt 15 § 4 skogsvårdsförordningen ska mark- ägaren dock i samband med en föryngringsavverkning underrätta om vad han eller hon avser att göra för att tillgodose rennäringens intressen inom ett område där renskötsel får bedrivas enligt rennäringslagen (renskötselns året-runt-marker). lämnat förslag påverkar inte den skyldigheten. 14.1.2Omfattningen av utredning och proportionalitet Dagens kunskapskrav i omfattas av den rimlighetsavväg- ning som ska göras enligt 2 kap. 7 § . Den utgår från två aspekter, dels i vilken utsträckning en åtgärd kan förebygga eller be- gränsa en skada eller olägenhet, dels vilka kostnader som följer med en sådan åtgärd. Vilka krav som kan ställas skiljer sig åt med hänsyn till verksamhetens eller åtgärdens art och omfattning. Graden av sanno- likhet för att en åtgärd eller verksamhet skulle kunna få konsekven- ser för hälsa och miljö har naturligtvis betydelse för vilken kunskap som det kan anses motiverat att inhämta.4 I känsliga naturmiljöer bör tillsynsmyndigheten därför kunna ställa mer långtgående krav på kunskap om åtgärdens påverkan på miljön och därmed på utredning. I fråga om vad som kan anses vara en orimlig kostnad är det av betydelse om det är fråga om näringsverksamhet eller en åtgärd som vidtas av någon i det dagliga livet. Vid en avvägning ska således även åtskillnad göras mellan privatpersoner och yrkespersoner. Som ut- redningen redogjort för innehåller skogsägarkollektivet både stora och små ägare med olika ekonomiska förutsättningar och kunskaper 2Se 7 kap. 8 § föreskrifter och allmänna råd till Skogsvårdslagen, SKSFS 2011:7. 3Se 7 kap. 17 § föreskrifter och allmänna råd till Skogsvårdslagen, SKSFS 2011:7. 1997/98:45 s. 14. Hur kunskapsunderlag om naturvärden ska tas fram och hanteras inom skogsbruk och naturvärdesbedömning. Inom ramen för dagens skogspolitik finns även uttalanden i förarbeten som begränsar mark- ägarens ansvar för kunskap och utredning. Det gäller särskilt i fråga om det enskilda skogsbrukets ansvar. Enligt utredningen bör det finnas utrymme att inom ramen för en rimlighetsbedömning beakta omfattningen av en markägares verk- samhet när krav på kunskap ställs. Bestämmelsen ger utrymme för att låta kunskap om naturvärden och hur åtgärden kan påverka dessa differentieras utifrån storleken på det skogsbruk som bedrivs. Enligt utredningen löses det dock enklast genom praxis med tillämpning av den i bestämmelsen angivna rimlighetsavvägningen. Vad gäller omfattning ska även denna styras av rimlighetsavväg- ningen på samma sätt som gäller för kunskapskravet i . Utredningens omfattning ska alltså anpassas efter vad som är rimligt i förhållande till åtgärdens art, omfattning och i vilken natur- eller kulturmiljö den ska utföras. Ett kunskapskrav är i sak innehållöst och utgör inte något krav i egentlig mening om det inte även är möjligt att begära att kunska- perna redovisas i något sammanhang.