sou · H8B357 · 2020-10-08 00:00:00 — Utöver detta kan nämnas att den forskning som tidigare straffrättsliga reformer och har baserats på har visat att änd- ringar av straffnivåerna inte leder till någon tydligt minskad brotts- lighet. I förarbetena till övergripande reform av påföljdssyste- met nämndes visserligen att straffnivåerna i andra länder skulle kunna beaktas av lagstiftaren vid bestämmandet av straffskalan för brotts- typer med internationell anknytning.33 Vidare angavs att ”sådana om- ständigheter som att brottsligheten blivit mer utbredd eller antagit mer elakartade former” skulle kunna påverka lagstiftarens och ”[i] 32Ett näraliggande, om än inte identiskt, fenomen har kunnat iakttas när det gäller frågan om normalstraffet för mord. 33SOU 1986:14 s. 143–147. Utgångspunkter för en reform vissa fall” även domstolarnas bedömning av det abstrakta respektive konkreta straffvärdet i skärpande riktning.34 Narkotikabrott är ett exempel på en brottsart där straffnivåerna i andra länder – som ett slags undantag från huvudregeln – har haft inverkan på såväl straffskalor- nas utformning som påföljdsbestämningen inom ramen för straffska- lorna i konkreta fall. Genom Högsta domstolens avgöranden av mål om narkotikabrottslighet har emellertid förtjänstfaktorn fått en starkare ställning, i förhållande till andra typer av argument, även avseende dessa brottstyper.35 Brottslighetens utveckling har i enstaka fall i rättstillämpningen åberopats som skäl för en skärpt bedömning av straffvärdet.36 Det kan dock konstateras att det inom den straffrättsvetenskapliga diskussionen råder enighet om att allmän- preventiva argument inte hör hemma inom ramen för påföljdsbestäm- ningen eftersom de, som vi har angett ovan, innebär att den individ som straffas drabbas av mer och lidande än han eller hon för- tjänar sett till vad han eller hon har åstadkommit genom gärningen.37 ger den gällande lagstiftningen utrymme för att beakta all- mänpreventiva argument som skäl för fängelse i stället för en icke frihetsberövande påföljd. Detta kommer då till uttryck på så sätt att brottets ”art” motiverar att ett fängelsestraff döms ut (se 30 kap. 4 § ).38 Straffskärpningar anses alltså i den straffrättsvetenskapliga diskus- sionen inte kunna motiveras, inom ramen för det rådande straffsyste- met, med behovet av att minska brottsligheten, vare sig generellt eller på ett visst område. 34SOU 1986:14 s. 143–147 och prop. 1987/88:120 s. 36 f. och 80 f. 35Se rättsfallet NJA 2011 s. 357 (Mefedrondomen) och senare avgöranden av Högsta dom- stolen av mål om narkotikabrottslighet. Det nämnda avgörandets betydelse för den senare rätts- utvecklingen på området diskuteras i , ”Mefedrondomen och HD:s nya straff- mätningspraxis” i SvJT 2015 s. 440. 36Se t.ex. rättsfallet NJA 1989 s. 870 (som gällde ett s.k. utomhusrån). 37Se t.ex. och , ”Straffvärde” i SvJT 1999 s. 151 och och , Straffrättens påföljdslära, 5 uppl., 2017 s. 106–109. 38Påföljdsutredningen föreslog att artinstitutet skulle avskaffas (se SOU 2012:34). Utred- ningens förslag i den delen har dock inte beretts vidare i . Utgångspunkter för en reform Individualpreventiva resonemang – som handlar om att påföljden bör bestämmas så att den i så stor utsträckning som möjligt avhåller den tilltalade från fortsatt brottslighet – faller, liksom de ovan be- handlade allmänpreventiva argumenten, utanför förtjänstbegreppet. Vid sidan av ett rättvisebegrepp som betonar vad den tilltalade har gjort sig förtjänt av genom brottet förekommer individualpre- ventiva argument visserligen även i den moderna diskussionen. Indi- vidualprevention diskuteras dock numera framför allt i fråga om valet mellan påföljder som anses ligga på samma, eller ungefär samma, nivå av ingripande, exempelvis villkorlig dom och skyddstillsyn, samt i fråga om utformning av verkställigheten av påföljder. Om påföljderna skulle bestämmas utifrån individualpreventiva överväganden, så skulle de i vissa fall komma att stå i uppenbar dis- proportion i förhållande till brottets svårhet. Med ett renodlat in- dividualpreventivt resonemang skulle exempelvis en notorisk snat- tare behöva frihetsberövas (kanske för alltid) medan den som mördat under extraordinära förhållanden (som inte kan för- väntas uppstå igen) skulle kunna släppas fri . Det går alltså inte att – inom ramen för straffvärdebedömningen – förena individual- preventiva hänsyn med de grundläggande tankarna om straff utifrån gärningspersonens förtjänst.39 Straffprocessuell effektivitet och särskilda rättsverkningar av brott Straffskalans påverkan på straffprocessen Vilken straffskala som gäller för en viss brottstyp, dvs. det s.k. abstrakta straffvärdet, påverkar inte bara vilken påföljd som kan väljas utan har också betydelse för vilka straffprocessuella åtgärder som är möjliga att vidta. Det innebär att straffskalan kan ha stor betydelse redan under förundersökningen. 39Till detta kommer att även om förtjänsttanken skulle överges, så är det tveksamt om det genom påföljder för brott går att effektivt avhålla gärningspersoner från fortsatt brottslighet. Insikten att samhället hade misslyckats i sina förhoppningar om att kunna ”bota kriminella” var en central anledning till att det reformarbete inleddes som sedermera ledde års påföljdsreform, som betonade förtjänstprincipen. Utgångspunkter för en reform Som exempel på straffprocessuella tvångsmedel som är beroende av straffskalan kan nämnas –häktning (se 24 kap. 1 § ), –anhållande (se 24 kap. 6 § ), –gripande (se 24 kap. 7 § ), –reseförbud och anmälningsskyldighet (se 25 kap. 1 § rättegångs- balken), –vissa former av beslag (se 27 kap. 2 och 3 §§ ), –hemlig avlyssning av elektronisk kommunikation, hemlig övervak- ning av elektronisk kommunikation, hemlig kameraövervakning, hem- lig rumsavlyssning och hemlig dataavläsning (se 27 kap. 18 §, 19 §, 20 a § och 20 d § respektive lagen (2020:62) om hemlig dataavläsning) och –husrannsakan, kroppsvisitation och kroppsbesiktning (se 28 kap. 1, 2 a och 3 §§, 11 § respektive 12–12 b §§ ). Utöver de nämnda straffprocessuella tvångsmedlen, som i första hand riktar sig mot den misstänkte, kan nämnas att straffskalan kan på- verka möjligheterna för brottsutredande myndigheter att ta del av uppgifter som skyddas av sekretess. Exempelvis kan sekretessen inom hälso- och sjukvården för uppgift om en enskilds hälsotillstånd eller andra personliga förhållanden brytas i förhållande till en åklagarmyn- dighet, , Säkerhetspolisen eller någon annan myn- dighet som har till uppgift att ingripa mot brottet om uppgiften an- går misstanke om ett begånget brott för vilket det inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse (10 kap. 23 § offentlighets- och sekretesslagen (2009:400), i vilken hänvisas till bl.a. 25 kap. 1 § i samma lag). Vidare påverkar straffskalan möjligheterna att utfärda ett rätts- intyg utan målsägandens samtycke. I 5 § andra stycket lagen (2005:225) om rättsintyg i anledning av brott anges följande: Ett rättsintyg som avser en målsägande får utfärdas utan samtycke 1.vid misstanke om brott för vilket det inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse eller försök till brott för vilket det inte är före- skrivet lindrigare straff än fängelse , 2.vid misstanke om försök till brott för vilket det inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse om gärningen innefattat försök till Utgångspunkter för en reform överföring av sådan allmänfarlig sjukdom som avses i 1 kap. 3 § smitt- skyddslagen (2004:168), 3.vid misstanke om brott enligt 3, 4 eller 6 kap. eller brott som avses i lagen (1982:316) med förbud mot könsstympning av kvinnor, mot någon som inte har fyllt , eller 4.om uppgifter för vilka det gäller sekretess enligt 25 kap. 1–5 §§ offentlighets- och sekretesslagen (2009:400) eller tystnadsplikt enligt 6 kap. 12 § patientsäkerhetslagen (2010:659) har lämnats ut till Polismyn- digheten eller en åklagarmyndighet efter samtycke från målsäganden. Vissa av de nämnda tvångsmedlen, bl.a. häktning, kan tillämpas även sedan förundersökningen avslutats och till och med efter dom- stolens dom (se t.ex. 24 kap. 21 § ). Därutöver kan nämnas att straffskalan påverkar förutsättningarna för vissa s.k. sär- skilda rättsverkningar av brott, exempelvis utvisning (se 8 a kap. 1 § utlänningslagen (2005:716)) och skyldighet att betala avgift till brotts- offerfonden (se 1 § lagen (1994:419) om brottsofferfond). Straffskalan är också direkt avgörande för vilken preskriptionstid som gäller för brottet (se 35 kap. 1 och 2 §§ ). Straffprocessuella hänsyn utgör inte skäl för straffskärpningar Även om det kan vara angeläget för exempelvis brottsutredande myn- digheter att straffprocessuella tvångsmedel är tillgängliga finns det skäl mot att låta sådana hänsyn påverka hur straffskalor utformas och hur påföljden bestäms i det enskilda fallet. Detta eftersom sådana fak- torer helt saknar koppling till måttet av den misstänktes eventuella skuld. Det synes råda enighet i den straffrättsvetenskapliga diskussionen om att exempelvis önskemålet om att kunna använda straffprocessuella tvångsmedel inte är relevanta inom ramen för en påföljdsbestämning som utgår från den tilltalades förtjänst. Exempelvis anges följande i en grundläggande lärobok för juriststudenter: 40 40Nils Jareborg och , Straffrättens påföljdslära, 5 uppl., 2017 s. 106–109. och , ”Straffvärde” i SvJT 1999 s. 151. I den artikeln anger författarna att ”överväganden som avser tillåtligheten av användning av tvångsmedel etc. är irrelevanta vid konstruktion av straffskalor”. Utgångspunkter för en reform Vilka typer av faktorer, vid sidan av dem som nämns i 29:1 andra stycket BrB, kan då tänkas påverka straffvärdet? Klart är att ett antal argument som lagstiftaren har använt för förhöjda straffmaxima inte är relevanta i sammanhanget. Hit hör bl.a. längre preskriptionstid, möjlighet att an- vända vissa processuella tvångsmedel […]. Det är alltså främmande för de grundläggande principerna bakom det svenska påföljdssystemet att låta intresset av straffprocessuell effek- tivitet påverka straffsatserna eftersom sådana argument saknar kopp- ling till gärningspersonens förtjänst. En annan sak är att en viss brottstyp skulle kunna vara undervär- derad – relativt andra brottstyper – med hänvisning till relativ propor- tionalitet och ekvivalens. Det skulle i så fall utgöra skäl för att, i syfte att åstadkomma balans, antingen höja straffskalan för den brottstypen eller sänka straffskalorna för andra brottstyper. Om det första alter- nativet skulle väljas, så skulle ökade möjligheter att kunna använda straffprocessuella tvångsmedel kunna följa av ändringen. Det är dock viktigt att understryka att intresset av tillgång till straffprocessuella tvångsmedel i ett sådant läge inte utgör skäl för straffskärpningen. Eventuella straffprocessuella förändringar bör genomföras i straffprocessrätten Vilket straff som den misstänkte eller tilltalade eventuellt (om han eller hon har gjort sig skyldig till brottet) har gjort sig förtjänt av kan, som vi har påpekat i det närmast föregående delavsnittet, inte påverkas av hur starkt intresset av att utreda det påstådda brottet är. Det nu sagda innebär emellertid inte att det saknas skäl att proble- matisera det nuvarande straffprocessuella regelverkets effektivitet, utan endast att denna effektivitet inte kan motivera förändringar av straffbestämmelserna. Om det är angeläget att exempelvis öka möj- ligheterna att använda ett visst straffprocessuellt tvångsmedel, rela- tivt en viss given grad av förtjänst som kommer till uttryck i en viss given straffskala, så kan i stället en förändring av den aktuella straff- processuella bestämmelsen, i exempelvis , övervägas mot bakgrund av allmänna offentligrättsliga principer om behov och proportionalitet. Det rimliga är alltså att utreda i vilken utsträckning en viss grad av förtjänst kan motivera användningen av ett visst straffprocessuellt tvångsmedel – och att ställa sig frågan om den straffprocessuella Utgångspunkter för en reform regleringen är utformad på lämpligt sätt – i stället för att försöka argumentera för att straffvärdet är högre eftersom tillgången till det straffprocessuella tvångsmedlet är angelägen. Att försöka åstadkomma straffprocessuella förändringar genom ändringar av straffskalor i straff- bud i t.ex. vore att ”gå bakvägen”. Av de analyser som tidigare utredningar har gjort framgår att repressionshöjningar och ett ökat bruk av fäng- elsestraff inte är lämpliga instrument för att uppnå minskad brotts- lighet på ett generellt plan. Det har i stället påtalats att ett ökat bruk av fängelsestraff kan vara kontraproduktivt genom att det motverkar de dömdas återanpassning i samhället. har pekats på att fäng- elsestraff kan leda till att lagöverträdare fostras in i en kriminell livs- stil och därmed en ökad återfallsrisk. Mot bakgrund av de problem som förknippas med bruket av fängelsestraff har det i den straffrätts- politiska debatten i fråga om de kortare fängelsestraffen förespråkats mer av frivård och mindre av anstaltsvård. I de fall det finns starka skäl för fängelse trots ett relativt begränsat straffvärde har det därvid uttalats att villkorlig dom eller skyddstillsyn i många fall bör kunna ersätta ett kortare fängelsestraff om den icke frihets- berövande påföljden kombineras med en tilläggssanktion (t.ex. villkor- lig dom med föreskrift om samhällstjänst eller skyddstillsyn med före- skrift om samhällstjänst, s.k. kontraktsvård eller s.k. 28:3-fängelse).41 41Från senare tid kan nämnas en artikel av Kriminalvårdens generaldirektör , ”Kort fängelsestraff ger ofta inte det bästa resultatet”, på , (tillgänglig på: /debatt/kort-fangelsestraff-ger-ofta-inte-det-basta-resultatet/, hämtad ) samt uttalanden av densamma och , ordförande för revansch i samhället, i Svenska Dagbladets artikel ”Dömda som slipper fängelse begår färre nya brott”, (tillgänglig på /domda-som-slipper-fangelse-begar-farre-nya-brott, hämtad ). Se även , och , ”Korta fängelsestraff och alternativa påföljder” i SvJT 2003 s. 109, , ”Reducing use of short-term imprisonment: the role of prior convictions and ’artbrotten’” i SvJT 2003 s. 111, , ”’Artbrotten’ och de korta fängelsestraffen – teoretiska frågor” i SvJT 2003 s. 121, , ”’Brottslighetens art’ – kommentar till och uppsatser” i SvJT 2003 s. 136, , ”Artbrotten från praktisk synpunkt” i SvJT 2003 s. 154, , ”’Artbrotten från praktisk synpunkt’ – kommentarer till artikel” i SvJT 2003 s. 168, Per , ”Påföljd, proportionalitet och prioritering av samhällsstraff” i SvJT 2003 s. 173, , ”Påföljdsteorier vid Jugoslavien- tribunalen – några reflexioner” i SvJT 2003 s. 195, och , ”Straff- områdets gränser – ett inlägg” i SvJT 2003 s. 207, Per , ”’Straffområdets gränser – ett inlägg’ – kommentar till och artikel” i SvJT 2003 s. 224, Utgångspunkter för en reform En utveckling i den riktningen har också ägt rum sedan 1989 års påföljdsreform genomfördes. En nödvändig förutsättning för att nu öka repressionsgraden i allmänhet och bruket av fängelse i synnerhet borde vara att det finns fördelar med en sådan ökning och att dessa fördelar väger tyngre än de nackdelar som har förklarat utvecklingen under de senaste 30 åren.42 I enlighet med det sagda har tidigare utredningar givits direktiv som har inneburit att de har haft att undersöka möjligheterna att minska bruket av fängelsestraff. Exempelvis skulle den senaste Påföljdsut- redningen (2009–2012) ”analysera och föreslå hur användningen av fängelse, i första hand de korta straffen, kan minska som trovärdigheten i systemet kan upprätthållas”.43 En av förutsättningarna för att ändra på det synsättet bör vara att det finns kriminologiska skäl för det. Ett särskilt problem vid diskussioner gällande repressionsnivån är att det inte finns något givet svar på vare sig hur sträng en påföljd ska vara för att vara ”tillräckligt” sträng eller hur sträng en påföljd ska vara för att vara ”för” sträng. Repressionsnivån är en konventio- nellt bestämd faktor och möjligheterna att finna robusta referens- punkter i fråga om vad som är en rimlig straffnivå, i vad som skulle kunna kallas en mer objektiv mening, är begränsade. Detta innebär att det finns en risk för att argumentationen leder till en s.k. repres- sionsspiral, som innebär att det som först betraktas som stränga på- följder normaliseras – med följande krav på ännu strängare påföljder –och att repressionsnivån höjs successivt. Som en grundläggande utgångspunkt gäller alltså att försiktighet är påkallad vid överväganden som syftar till, eller kan antas medföra, en höjning av repressionsnivån eller en ökning av bruket av frihets- berövande påföljder. Jareborg, ”Böter i stället för fängelse?” i SvJT 2003 s. 231, , ”Böter i stället för fängelse? Några anteckningar i anslutning till uppsats” i SvJT 2003 s. 243, , ”Böter som alternativ och komplement till andra påföljder – praktiska frågor” i SvJT 2003 s. 264, , ”Villkorade påföljder – lagstiftarperspektiv” i SvJT 2003 s. 278 samt , ”Villkorade påföljder – lagstiftarperspektiv. Några reflektioner med anledning av uppsats” i SvJT 2003 s. 289. 42Se dock avsnitt 7.4.1 ovan om att det i den allmänna debatten har pekats på forskning som betonar frihetsstraffens inkapaciterande funktion. 43Se SOU 2012:34 band 1 s. 455. Utgångspunkter för en reform 7.4.5Det behövs samlade åtgärder mot brottsligheten fästes mycket stora förhoppningar till att det genom påföljds- systemets närmare utformning skulle gå att påverka efterlevnaden av straffbestämmelserna men det har, som konstaterades i samband med påföljdsreform, framkommit att förändringar i påföljdssyste- met i allmänhet är av begränsad betydelse för den allmänna brottsnivån i samhället. För att bekämpa eller i vart fall motverka brottsligheten – eller på ett mer övergripande plan: det av samhället oönskade beteendet oav- sett om det är kriminaliserat eller inte – krävs (brotts)förebyggande åtgärder i en mer vidsträckt mening. Det kan röra sig om allmänna åtgärder inom bl.a. utbildningsväsendet, arbetslivet samt social- och hälsovården. Det kan också handla om konkreta åtgärder som exem- pelvis stöldskydd av egendom. Vidare är det naturligtvis viktigt att polisens och de andra brottsutredande myndigheternas verksamhet är effektiv så att en så stor del av brotten som möjligt upptäcks, utreds och kan leda till fällande dom. I syfte att motverka brottsligheten (eller det av samhället oönskade beteende som inte är kriminaliserat) krävs alltså åtgärder på en rad områden utanför straffrätten. Vi har tidigare pekat på att hedersrelaterad brottslighet i många fall kan vara säregen, inte bara beträffande motiv utan också sett till bl.a. hur gärningspersonen och gärningspersonens närmaste omgivning ser på brottsligheten.44 Liksom i fråga om s.k. gängbrottslighet finns det en risk för att det uppstår vad som skulle kunna beskrivas som parallella samhällen, där enskilda och grupper tar sig friheten att använda våld som medel för att uppnå sina mål vid sidan av den offentliga maktut- övningen. Det är enligt vår uppfattning nödvändigt att samhället på olika plan – inte bara det straffrättsliga – stävjar en sådan utveckling och står upp för de demokratiska värderingar som det vilar på. En utgångspunkt för våra överväganden är alltså att de förslag som vilämnar, utifrån de inriktningar som anges i våra direktiv, måste ses iljuset av ett behov av åtgärder också på andra områden än det straff- rättsliga. 44Se avsnitt 7.1. Se även , Tystnadskulturer. En studie om tystnad mot rättsväsendet, Rapport 2019:10. Utgångspunkter för en reform När det kommer till meddelande av kontaktförbud bör till att börja med regeringsformens bestämmelser om ”Kroppslig integritet och rörelsefrihet” framhållas. I 2 kap. 6 § andra stycket regeringsformen anges att ”var och en gentemot det allmänna [är] skyddad mot bety- dande intrång i den personliga integriteten, om det sker utan sam- tycke och innebär övervakning eller kartläggning av den enskildes per- sonliga förhållanden”. I 2 kap. 8 § anges följande: Var och en är gentemot det allmänna skyddad mot frihetsberövanden. Den som är svensk medborgare är även i övrigt tillförsäkrad frihet att förflytta sig inom riket och att lämna det. I detta sammanhang kan också nämnas att det i 2 kap. 19 § regerings- formen stadgas att lag eller annan föreskrift inte får meddelas i strid med åtaganden på grund av Europakonventionen.45 Fri- och rättigheterna enligt bl.a. 2 kap. 6 och 8 §§ regeringsfor- men får, enligt 20 § i samma kapitel, begränsas. Som utgångspunkt ska en sådan begränsning ske genom lag (jfr dock andra stycket). En begränsning enligt 20 § får, enligt 21 §, göras ”endast för att tillgodose ändamål som är godtagbara i ett demokratiskt samhälle” och ”aldrig gå utöver vad som är nödvändigt med hänsyn till det ändamål som har föranlett den”. Den får inte heller göras ”enbart på grund av politisk, religiös, kulturell eller annan sådan åskådning”. I regleras ”Rätt[en] till frihet och säkerhet” och särskilt förutsättningarna för frihetsberövande i en uttömmande uppräkning i artikel 5(1): 1.Var och en har rätt till frihet och personlig säkerhet. Ingen får berövas friheten utom i följande fall och i den ordning som lagen föreskriver: a)när någon är lagligen berövad friheten efter fällande dom av be- hörig domstol, b)när någon är lagligen arresterad eller på annat sätt berövad friheten, antingen därför att han underlåtit att uppfylla en domstols lagligen med- delade föreläggande eller i syfte att säkerställa ett fullgörande av någon i lag föreskriven skyldighet, c)när någon är lagligen arresterad eller på annat sätt berövad friheten för att ställas inför behörig rättslig myndighet såsom skäligen misstänkt för att ha begått ett brott, eller när det skäligen anses nödvändigt att 45Europeiska konventionen (av ) om skydd för de mänskliga rättig- heterna och de grundläggande friheterna. Utgångspunkter för en reform hindra honom från att begå ett brott eller att undkomma efter att ha gjort detta, d)när en underårig genom ett lagligen meddelat beslut är berövad fri- heten för att undergå skyddsuppfostran eller för att ställas inför behörig rättslig myndighet, e)när någon är lagligen berövad friheten för att förhindra spridning av smittosam sjukdom eller därför att han är psykiskt sjuk, alkoholmiss- brukare, missbrukare av droger eller lösdrivare, f)när någon är lagligen arresterad eller på annat sätt berövad friheten för att förhindra att han obehörigen reser in i landet eller som ett led i ett förfarande som rör hans utvisning eller utlämning. ”Rätt[en] till skydd för privat- och familjeliv”, dvs. vissa andra aspek- ter av personlig integritet än den behandlade, regleras i Europa- konventionen i artikel 8. I föregående delavsnitt nämnda principer och andra allmänna ut- gångspunkter i fråga om kriminalisering och påföljdsbestämning gäller på straffrättens område. Straffrätten är en del av den offentliga rätten. Inom ramen för den offentliga rätten – men utanför straff- rätten – finns exempelvis bestämmelserna om meddelande av kontakt- förbud. Dessa är närmast att betrakta som förvaltningsrättsliga (även om frågor om kontaktförbud prövas av allmän domstol och inte av förvaltningsdomstol).46 Att bestämmelserna om meddelande av kontaktförbud faller utan- för straffrätten innebär att vissa specifikt straffrättsliga principer inte är relevanta. Exempelvis är den bakåtblickande proportionalitetsprin- cipen, om att straffrättsliga ingripandens stränghet ska styras av brottets svårhet/allvar, inte relevant vid den rättsliga prövningen av ett med- delande av kontaktförbud, bl.a. eftersom ett kontaktförbud inte syftar till att ge uttryck för ett mått av . Andra av de ovan behand- lade principerna och utgångspunkterna gäller dock allmänt vid myn- dighetsutövning inom ramen för den offentliga rätten och inte bara inom straffrätten. Viktigast att nämna här är den framåtblickande pro- portionalitetsprincipen, dvs. den princip som handlar om att myndig- hetsutövning inte får vara mer ingripande än nödvändigt.