sou · H8B357 · 2020-10-08 00:00:00 — När det gäller mer lindriga brott kan det t.ex. ske genom att gärningen ingår i ett mönster som sammantaget leder till att den kränkta personen bryts ner […]. Av uttrycket ägnade att följer vidare att det är tillräckligt att gärningarna typiskt sett leder till att självkänslan skadas allvarligt. Det behöver alltså inte i det enskilda fallet bevisas att personens självkänsla verkligen har skadats allvarligt. I subjektivt hänseende krävs inte heller något syfte från gärningsmannens sida att allvarligt skada offrets självkänsla eller att kränka offrets integritet. Som Lagrådet påpekat är det i båda hänse- endena fråga om s.k. normativa rekvisit (- Wenneberg, Straffansvar, 5 uppl. 1997, s. 77). Det är tillräckligt att gärningsmannen har uppsåt beträffande de faktiska omständigheter som läggs till grund för bedömningen, men värderingen av frågorna om huruvida dessa inne- burit kränkning och varit ägnade att allvarligt skada offrets självkänsla görs av domstolen oavsett gärningsmannens egna värderingar och syften med handlingarna (jfr. a. st. och Strahl, Allmän straffrätt i vad angår brotten, 1979, s. 133 f.). Åklagaren behöver alltså inte åberopa kringom- ständigheter till stöd för att gärningsmannen haft visst motiv för sitt handlande. Eftersom den föreslagna nya brottstypen liksom de s.k. fridskränk- ningsbrotten ska förutsätta upprepade kränkningar som innebär ett allvarligt skadande av brottsoffrets självkänsla kan konstateras att domstolarna i vissa av de minst straffvärda fallen, där vart och ett av brotten ligger på bötesnivå, skulle kunna döma för exempelvis tre fall av ofredande i stället för hedersbrott. Vi vill i det sammanhanget påpeka att den nya straffskärpningsgrunden i 29 kap. 2 § 10 brotts- balken kan tillämpas, vilket leder till en straffskärpning. Vad särskilt beträffar rekvisitet angående ett allvarligt skadande av självkänslan vill vi också poängtera att den nya bestämmelsen ska kunna tillämpas även när brottsoffret redan från början har en bris- tande självkänsla. Det som i tidigare förarbeten har uttalats om dessa rekvisit anser viha bäring även på brotten enligt 5 kap., vilka vi, som framgått ovan, anser ska ingå i brottskatalogen för såväl de s.k. fridskränknings- brotten som det föreslagna nya hedersbrottet. Se vidare författnings- kommentaren i avsnitt 13.1. Bestämmelsens placering och närmare utformning Variant 1 – ett nytt tredje stycke i 4 kap. 4 a § Som framgått av de närmast föregående delavsnitten föreslås den nya bestämmelsen bygga på bestämmelserna i 4 kap. 4 a § första stycket och andra stycket samma paragraf om grov fridskränk- ning respektive grov kvinnofridskränkning. En första möjlighet är att placera den nya bestämmelsen i ett nytt tredje stycke i samma paragraf. 4 kap. 4 a § skulle i så fall kunna få följande lydelse (om också den av oss föreslagna ändringen av första stycket godtas, så att hänvisningen där också avser 5 kap. ): Den som begår brottsliga gärningar enligt 3, 4, 5, 6 eller 12 kap. eller enligt 24 § lagen (1988:688) om kontaktförbud mot en närstående eller tidigare närstående person, döms, om var och en av gärningarna utgjort led i en upprepad kränkning av den utsattes integritet och gärningarna varit ägnade att allvarligt skada hans eller hennes självkänsla, för grov fridskränkning till fängelse i lägst och högst . Har gärningar som anges i första stycket begåtts av en man mot en kvinna som han är eller har varit gift med eller som han bor eller har bott tillsammans med under äktenskapsliknande förhållanden, ska han i stället dömas för grov kvinnofridskränkning till samma straff. Har gärningar som anges i första stycket begåtts i syfte att bevara eller återupprätta en persons eller familjs, släkts eller annan liknande grupps heder, ska den som begått gärningarna, oavsett vilken relation som han eller hon har till den som gärningarna begåtts mot, i stället dömas för hedersbrott till samma straff. Enligt vår bedömning finns det fördelar med en sådan placering och utformning av bestämmelsen. Den nya bestämmelsen liknar på många sätt den befintliga regleringen av de s.k. fridskränkningsbrotten. Vidare blir regleringen överskådlig genom att hänvisningen från den nya bestämmelsen till den befintliga bestämmelsen om grov fridskränk- ning görs inom ramen för samma paragraf. Läsaren av lagtexten be- höver alltså inte studera flera olika paragrafer för att kunna utläsa hela straffbudet. kommer den nya brottstypen inte att inne- fatta ett närståenderekvisit utan i stället ta sikte på hedersaspekten, vilket innebär att det, trots viss överlappning, finns tydligt identifier- bara skilda tillämpningsområden. Variant 2 – en ny bestämmelse i 4 kap. med hänvisning till 4 a § som det finns tydliga fördelar med den ovan skisserade varianten av placering och närmare utformning av den nya bestäm- melsen måste det beaktas att det är angeläget att poängtera att heders- brott i många fall kan vara någonting annat än fridskränkningsbrott. Den stora skillnaden ligger i att det föreslagna hedersbrottet inte har något närståenderekvisit och över huvud taget inte någon begräns- ning sett till den personkrets som kan begå brottet. Vidare kan det anföras att en ny bestämmelse i en befintlig paragraf – åtminstone vid en första anblick – skulle kunna framstå som en justering av vad som redan gäller enligt den befintliga paragrafen snarare än som ett införande av en ny bestämmelse. Med hänsyn till vad vi har uttalat ovan om intresset av att sända ut en signal om att samhället ser strängt på hedersrelaterat våld och förtryck finns det alltså anledning att överväga en placering och närmare utformning av den nya bestäm- melsen som tydliggör att lagstiftaren nu tar krafttag mot sådana företeelser. Det finns alltså starka skäl för att placera den nya bestämmelsen i en separat paragraf. Det framstår i så fall som helt naturligt att den nya paragrafen införs i 4 kap. . Vidare framstår det som naturligt att den placeras i anslutning till de befintliga bestämmelserna inuvarande 4 a–d §§. Den nya bestämmelsen skulle alltså kunna pla- ceras i en ny bestämmelse i 4 kap. med följande lydelse: Har gärningar som anges i 4 a § första stycket begåtts i syfte att bevara eller återupprätta en persons eller familjs, släkts eller annan liknande grupps heder, ska den som begått gärningarna, oavsett vilken relation som han eller hon har till den som gärningarna begåtts mot, i stället dömas för hedersbrott till samma straff. Den andra skisserade lösningen innebär att det nya hedersbrottets egenskap av helt ny brottstyp understryks som det är klart och tydligt att konstruktionen av den nya brottstypen i stora delar bygger på de s.k. fridskränkningsbrotten. Placeringen av den nya para- grafen i närmast möjliga anslutning till 4 kap. 4 a § inne- bär att kravet på överskådlighet kan anses vara uppfyllt. vore en sådan lösning inte lika överskådlig som om hela straffbudet skulle gå att utläsa ur en och samma paragraf. Variant 3 – en ny självständig bestämmelse i 4 kap. (vårt förslag) Ett tredje lösningsalternativ innebär att den nya bestämmelsen görs lagtekniskt helt självständig i förhållande till 4 kap. 4 a § brottsbal- ken. En ny bestämmelse i 4 kap. skulle i så fall kunna ha följande lydelse: Den som begår brottsliga gärningar enligt 3, 4, 5, 6 eller 12 kap. eller enligt 24 § lagen (1988:688) om kontaktförbud i syfte att bevara eller återupprätta en persons eller familjs, släkts eller annan liknande grupps heder, döms, om var och en av gärningarna utgjort led i en upprepad kränkning av den utsattes integritet och gärningarna varit ägnade att all- varligt skada hans eller hennes självkänsla, för hedersbrott till fängelse i lägst och högst . En fördel med detta tredje alternativ är att det uppfyller kravet på överskådlighet bättre än det andra presenterade alternativet. Läsaren av lagtexten behöver inte studera såväl den nya bestämmelsen som 4 a § för att få del av straffbudet i dess helhet. En annan fördel, i förhållande till det första och andra presenterade alternativet, är att en mer självständig utformning av bestämmelsen innebär att de in- skjutna orden ”oavsett vilken relation som han eller hon har till den som gärningarna begåtts mot” inte behövs. innebär det tredje alternativet att beskrivningen av den brottskalalog som finns i 4 a § förekommer två gånger i paragrafer som ligger i anslut- ning till varandra. Detta skulle möjligtvis kunna framstå som en onödig upprepning. Vi menar emellertid att denna negativa aspekt vägs upp av de inledningsvis nämnda fördelarna. Övervägande skäl talar alltså för att välja detta tredje alternativ för lagteknisk utformning. Som vi har angett tidigare finns det en stark koppling mellan den föreslagna nya bestämmelsen och bestämmelserna om de s.k. frids- kränkningsbrotten. Den föreslagna nya brottstypen är uppbyggd på ett liknande sätt som de s.k. fridskränkningsbrotten i 4 kap. 4 a § och som vi har konstaterat ovan finns det en inte obetydlig överlappning vad gäller tillämpningsområden. Detta skiljer ut de nu nämnda brottstyperna i förhållande till de övriga brottstyper som definieras i 4 kap. . Vidare är det logiskt att bestämmel- sen om det nya hedersbrottet kommer före det på ett abstrakt plan mindre straffvärda s.k. stalkningsbrottet, som definieras i 4 b § och kommer att kunna tillämpas om det inte går att döma för vare sig något s.k. fridskränkningsbrott eller hedersbrott. Vi föreslår mot bakgrund av den nya regleringens nära samband med de s.k. fridskränkningsbrotten att den nya bestämmelsen om heders- brott förs in i 4 kap. 4 b § och att nuvarande 4 b–4 d §§ placeras i 4 c–4 e §§. Särskilda svårigheter uppstår avseende medverkan till brott. Klart är att om gärningsperson A och B tillsammans och i samförstånd begår var och en av tre olika gärningar, x, y och z (exempelvis misshandel, olaga hot och ofredande), med ett hedersmotiv enligt definitionen i avsnitt 8.3.4, så skulle båda gärningspersonerna kunna dömas till an- svar för hedersbrott, med ovan föreslagen konstruktion. Problem uppstår dock om A utför endast x och B endast y och z men A och B har uppsåt som täcker varandras gärningar. Skulle det röra sig om s.k. gärningsmoment (A slår ett slag och B slår två slag mot samma offer vid samma tillfälle), så skulle båda kunna dömas för att tillsammans och i samförstånd ha utövat de totalt tre slagen, dvs. misshandel, förutsatt att A och B agerat tillsammans, som en enhet. De s.k. fridskränkningsbrotten – som har varit förebilder för den föreslagna nya brottskonstruktionen – är dock inte uppbyggda på sådant sätt. I fråga om de s.k. fridskränkningsbrotten förutsätts att varje ”komponent” som det s.k. fridskränkningsbrottet byggs upp av i sig utgör ett självständigt brott. Det är inte förenligt med straffsystemets utformning att döma A respektive B även för den andres brottsliga gärningar endast utifrån ett uppsåt som täcker mer än det egna brottet. Det vore olämpligt att frångå nuvarande medverkanslära som är komplex. I denna del bör pekas på att A och B, om de döms för endast x respektive y och z, visserligen inte döms för hedersbrott utan för de enskilda brotten (”komponenterna”) men att den nya straffskärpnings- regeln i 29 kap. 2 § 10 gör det lättare att motivera en straff- skärpning på grund av hedersmotiv. Vad särskilt beträffar straffvärde vid medverkan kan tänkas situa- tioner i vilka en person A (t.ex. en pappa) tvingar en annan person B (t.ex. A:s son) att begå brott mot en tredje person C (t.ex. A:s dotter/B:s syster). B kan i dessa fall framstå både som offer och som förövare och det kan anses särskilt förslaget av A att låta B, som står i beroendeställning till A, utföra brottet i praktiken. Vi anser att be- fintliga straffrättsliga bestämmelser ger förutsättningar för att bedöma sådana situationer på ett nyanserat sätt. Vad först beträffar A:s roll kan nämnas att förslagenhet kan anses vara straffvärdehöjande redan vid tillämpning av den allmänna straff- värdebestämmelsen i 29 kap. 1 § andra stycket . Vidare anges i 29 kap. 2 § 5 att det som försvårande omstän- dighet vid bedömningen av straffvärdet, vid sidan av vad som gäller för varje särskild brottstyp, särskilt ska beaktas om den tilltalade för- mått någon annan att medverka till brottet genom tvång, svek eller missbruk av hans eller hennes ungdom, oförstånd eller beroende ställning. När det sedan gäller B:s roll vill vi först framhålla att utgångs- punkten i svensk straffrätt är att en gärningsperson inte ska kunna gå fri med hänvisning till att han eller hon har förmåtts att begå ett brott. Så länge som gärningspersonen har haft en reell möjlighet att vända sig till exempelvis , så kan krav ställas på att han eller hon skulle ha gjort det i stället för att utföra brottet.22 I vissa undantagsfall kan dock psykisk påverkan att begå brott verka strafflindrande eller leda till ansvarsfrihet. I 23 kap. 5 § första stycket anges följande: Har någon förmåtts att medverka till brott genom tvång, svek eller miss- bruk av hans ungdom, oförstånd eller beroende ställning eller ock med- verkat allenast i mindre mån, må straffet för honom sättas under vad för brottet eljest är stadgat; i ringa fall skall ej dömas till ansvar. Även bestämmelserna om nöd eller s.k. partiell nöd kan aktualiseras (se 24 kap. 4 § respektive 29 kap. 3 § första stycket 5 ). Underlåtenhet att avslöja eller förhindra brott För vissa brottstyper är stadgat ansvar för den som underlåter att avslöja eller förhindra brottet. I 23 kap. 6 § anges följande: Den som underlåter att anmäla eller annars avslöja ett förestående eller pågående brott ska, i de fall det är särskilt föreskrivet, dömas för underlåtenhet att avslöja brottet enligt vad som är föreskrivet för den som medverkat endast i mindre mån till sådant brott. 22Som ett relevant exempel kan nämnas att det inte går att undgå ansvar för stämpling till brott mot lagen med förbud mot könsstympning av kvinnor, m.m. genom att hänvisa till att man annars skulle ha utsatts för brott själv. Se Hovrätten över och dom den 14februari 2018 i mål nr B 132-18. fängelse får dock inte dömas ut. I de fall det är särskilt föreskrivet ska för underlåtenhet att avslöja brott även den dömas som inte haft uppsåt till men borde ha insett att brottet var förestående eller pågick. Den som har ett bestämmande inflytande i en sammanslutning och underlåter att förhindra ett brott inom ramen för sammanslutningen ska, i de fall det är särskilt föreskrivet, dömas för underlåtenhet att förhindra brottet enligt första stycket. För underlåtenhet att förhindra brott döms också en förälder eller annan uppfostrare eller förmyndare som underlåter att hindra den som står under hans eller hennes vård eller lydnad från att begå brott. Ansvar för underlåtenhet att avslöja eller förhindra brott förutsätter att 1.gärningen har fortskridit så långt att den är straffbar, och 2.brottet kan avslöjas eller förhindras utan fara för den handlande eller för någon annan och, i fall som avses i tredje stycket, att brottet kan förhindras utan anmälan till myndighet. Ansvaret för underlåtenhet att avslöja eller förhindra brott är be- gränsat till vissa av de allvarligaste brottstyperna, exempelvis mord och rån (se 3 kap. 11 §, 4 kap. 10 §, 6 kap. 15 § och 8 kap. 12 § brotts- balken). Varken grov fridskränkning eller grov kvinnofridskränk- ning ingår i denna klass av brott (4 kap. 10 § motsatsvis). Vid en första anblick kan det tyckas som om såväl grov fridskränk- ning och grov kvinnofridskränkning som det nya hedersbrottet borde ingå i den klass av brottstyper som täcks av tillämpningsom- rådet för 23 kap. 6 § . Dessa tre straffstadganden avser samtliga allvarlig brottslighet och det kan hävdas att det borde an- komma på den som känner till förestående eller pågående sådan brotts- lighet att avslöja brottsligheten. Vad särskilt gäller hedersrelaterad brottslighet kan poängteras att anhöriga ofta känner till att sådan be- gås, vilket i många tänkbara typfall kan skilja sådan brottslighet från övrig brottslighet i nära relation. måste beaktas att vi nu diskuterar komplexa brottstyper, vilka i sig består av flera enskilda brott, exempelvis flera fall av misshandel, olaga hot och ofredande. En kriminalisering av underlåtenhet att avslöja grov fridskränkning, grov kvinnofridskränkning eller hedersbrott skulle alltså i praktiken innebära en kriminalisering av underlåtenhet att avslöja exempelvis ofredande. Det kan ju inte alltid stå klart för den som får reda på brottsligheten att den gärningsperson som begår ett ofredande kom- mer att begå ytterligare brott mot samma brottsoffer. Av denna anled- ning anser vi att det är en väl avvägd ordning att grov fridskränkning och grov kvinnofridskränkning inte täcks av kriminaliseringen av underlåtenhet att avslöja eller förhindra brott. Av samma anledning bör inte heller det föreslagna nya hedersbrottet ingå i uppräkningen i 4 kap. 10 § . 8.4Behovet av ytterligare straffrättsliga lagändringar Bedömning: Brottstyperna olaga tvång i 4 kap. 4 § och ofredande i 4 kap. 7 § täcker många fall av ned- värderande, manipulerande eller kränkande gärningar i syfte att kontrollera en person som inte täcks av brottstyper med strängare straffskala. Det finns mot den bakgrunden inte tillräckliga skäl för att införa en ny brottstyp för nedvärderande, manipulerande eller kränkande gärningar. 8.4.1Allmänt om behovet av ytterligare lagändringar I avsnitt 8.3 har vi föreslagit att det ska införas en ny brottstyp, hedersbrott, som ska ta sikte på upprepade hedersrelaterade gärningar som begås mot samma brottsoffer. Det förslaget är i stora delar in- spirerat av regleringen av de s.k. fridskränkningsbrotten i 4 kap. 4 a § . Konstruktionen medför att flera mindre allvarliga brott kan föras samman och bedömas som hedersbrott i stället för att domstolen dömer för vart och ett av de i hedersbrottet ingående en- skilda brotten. Det skulle kunna röra sig om exempelvis två miss- handelsbrott med straffvärden nära straffminimum (3 kap. 5 § brotts- balken), ett ofredande (4 kap. 7 § ) och en överträdelse av kontaktförbud (24 § lagen om kontaktförbud) som sammantaget bedöms som hedersbrott i stället för att domstolen dömer för vart och ett av brotten. Påföljden för ett sådant hedersbrott skulle sanno- likt bestämmas till ett fängelsestraff i närheten av straffminimum för den brottstypen, exempelvis fängelse , eller en icke frihetsberövande påföljd i kombination med en föreskrift om t.ex. s.k. kontraktsvård eller ett högt antal timmar samhällstjänst. Skulle en domstol i stället döma för de enskilda brotten, så skulle påföljden kunna stanna vid fängelse i ett fåtal månader alternativt en icke fri- hetsberövande påföljd i kombination med ett lågt antal timmar sam- hällstjänst. Den föreslagna straffskalan för hedersbrottet tillåter alltså att den upprepade brottslighetens systematiska karaktär kan beaktas vid straffmätningen (och påföljdsvalet). Vi anser att mycket är vun- net redan genom detta. förutsätter naturligtvis den ovan föreslagna konstruktionen att var och en av beståndsdelarna är kri- minaliserade. En gärning som inte är ett brott enligt 3, 4, 5, 6 eller 12 kap. eller 24 § lagen om kontaktförbud kan inte tas med som en komponent i det av oss föreslagna hedersbrottet. En kvarstående fråga är alltså om det finns klandervärda gärningar med koppling till hedersmotiv som inte täcks av den brottskatalog som anges i vårt förslag ovan och om fler klasser av gärningar i så fall borde kriminaliseras med beaktande av bl.a. legalitetsprincipen.23 Be- hovet av att analysera detta har identifierats i våra direktiv: Utredaren ska […] också överväga om det är lämpligt att sådana ned- värderande, manipulerande eller kränkande handlingar i syfte att kon- trollera en person som i det enskilda fallet inte utgör en straffbar gärning bör omfattas av den särskilda kriminaliseringen. Vi utgår vid dessa bedömningar från vad som har framkommit om de sätt på vilka hedersrelaterade kränkningar kan komma till uttryck (se avsnitt 6.2.1). På ett mer konkret plan har vi ställt oss frågan i vilken utsträckning följande gärningar täcks av det straffbara områ- det eller annars bör kriminaliseras: •A bestämmer att B inte får gå ut utan sällskap av en släkting. •A bestämmer att B får vara ute endast en viss eller vissa bestämda tider , vilket inte överensstämmer med vad som kan betraktas som åldersadekvat ”hemmatid”. •A bestämmer platser där B inte får vara, exempelvis biografer, kaféer eller ungdomsgårdar. •B:s familj behandlar B ”som luft”, dvs. pratar inte med B och B får inte delta vid gemensamma måltider osv. •A bestämmer att B måste täcka sitt hår, ha långärmad eller lång- bent klädsel eller klädsel med vissa färger eller att B inte får bära smycken eller smink. 23Se de allmänna utgångspunkterna i avsnitt 7. •A bestämmer att B inte får ha applikationer (”appar”, i exempelvis sin mobiltelefon) som man kan kommunicera med eller att B inte får spara sina vänner som kontakter. •A bestämmer att B måste visa upp sin mobiltelefon och där- igenom ange vilka kontakter B har haft och vilka webbsidor B har surfat på. •A bestämmer att B ska hämtas ständigt från jobb eller skola (får inte gå hem på egen hand). •A klockar B gällande tiden det tar att gå från skolan eller arbets- platsen och hem eller liknande. •A bestämmer att inte B får träffa myndighetspersoner utan att en släkting följer med. •A bestämmer att B inte får delta i gymnastikundervisning, sim- ning och utflykter med skolan. •A bestämmer att B inte får ha andra vänner än sådana som är av samma kön, tillhör samma religion, kommer från samma område eller liknande. •A tar B:s egendom eller tillåter inte B att ha viss egendom vissa tider etc. De olika tänkbara konkreta uttrycken för hedersrelaterad kontroll ska alltså ställas mot befintliga straffstadganden. Därvid kan först konstateras att brotten mot person – dvs. brotten mot liv och hälsa (3 kap. ), brotten mot frihet och frid (4 kap. ), ärekränkningsbrotten (5 kap. ) och sexualbrotten (6 kap. ) – består av åtskilliga brottstyper, inte minst om det beaktas att många brottsarter (t.ex. misshandelsbrotten) är indelade i flera olika brottstyper beroende på svårhetsgrad (t.ex. ringa miss- handel, misshandel av normalgraden, grov misshandel och synnerligen grov misshandel; se 3 kap. 5 och 6 §§ ). Bland dessa brott förekommer såväl brottstyper som kräver uppsåt enligt huvudregeln i 1 kap. 2 § första stycket , exempelvis mord (se 3 kap. 1 § ), som brottstyper för vilka är stadgat straffansvar redan vid oaktsamhet, exempelvis vållande till annans död (se 3 kap. 7 § ). 8.4.2Olaga tvång (4 kap. 4 § ) När det gäller nedvärderande, manipulerande eller kränkande hand- lingar i syfte att kontrollera en person vill vi bland de befintliga brotten mot person inledningsvis lyfta fram olaga tvång. Den brottstypen (och brottstypen grovt olaga tvång) regleras i 4 kap. 4 § , som sedan en lagändring som trädde i kraft (SFS 2017:332) har följande lydelse: Den som genom misshandel eller annars med våld eller genom hot om brottslig gärning tvingar någon att göra, tåla eller underlåta något döms för olaga tvång till böter eller fängelse i högst . Om någon med sådan verkan utövar tvång genom hot att åtala eller ange någon annan för brott eller att lämna menligt meddelande om någon annan, döms också för olaga tvång, om tvånget är otillbörligt. Om brottet är grovt döms för grovt olaga tvång till fängelse i lägst och högst . Vid bedömningen av om brottet är grovt ska det särskilt beaktas om gärningen 1.har innefattat våld av allvarligt slag, 2.har innefattat hot som påtagligt har förstärkts med hjälp av vapen, sprängämne eller vapenattrapp eller genom anspelning på ett våldskapi- tal eller som annars har varit av allvarligt slag, eller 3.annars har varit av särskilt hänsynslös eller farlig art. Att ”tvinga[] någon att göra, tåla eller underlåta något” är enligt vår bedömning närmast synonymt med att ”kontrollera” denne.