sou · H8B321 · 2020-04-15 00:00:00 — igenom i det bristande intresset att inplacera förintelsehistorien i en större historisk kontext och att diskutera den kognitiva och moraliska begränsningen i den angivna ansatsen att angripa nutida svenska samhällsproblem med hjälp av Förintelsen, vilket tenderar att reducera nu- 12Riksutställningars projekt saker 1999–2000 är ett bra exempel på ett tidstypiskt musei- och utställningsprojekt. Det handlade om möjligheten att berätta om och ställa ut föremål som handlade om svåra, farliga, besvärliga, misslyckade företeelser (se 2006, 2017:6, 2005). För en analys av kulturarv, museiutställningar och kulturarvsdebatter se 2014. tida rasism och nynazism till ett informationsproblem. ((red.) Framför allt framträdde de politiska syftena, menade , genom att den sovjetiska terrorn hade lämnats utanför projektet. Han tolkade också 1990-talets intresse för Förintelsen som ett sätt för att närma sig ((red.) kollega ställde 1999 frågan varför Förintelsen helt plötsligt hade blivit så aktuell av tystnad, en fråga som dock inte besvarades. menade att man talade högt om ”och men tystare om det nazistiska medlöperiet” och anslöt därmed också historiska uppgörelser. Nazismens brott riskerade att bli allt mer obegripliga om man fokuserade på allt som gjordes för att hjälpa judarna medan den egna antisemitismen och nazismen nonchalerades (SvD 1999 06 06). Staten borde inte lägga sig i historisk forskning och information. Ett upprop 2008 mot ”Statlig kampanjhistoria” skrevs under av 400 forskare från humaniora och samhällsvetenskaperna (Selling 2010:273). Under rubriken ”Historieskrivningens frihet hotad” anknöt (2009a) till en liknande diskussion i och EU om kriminalisering av förnekande eller förringande av folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser (2009a:248). riktade också kritik mot Forum för levande historia som uppfattades som ”direkt regeringsstyrd och starkt ideologiserad” (2009a:249). såg faran framför sig och avslutade: ”kan det vara politikerna och inte vi som skriver historien.” (2009a:250). Oavsett giltigheten i de argument som framfördes är det bestående intrycket att historikerna så att säga ägde frågan. Parallellt med den partipolitiska kritiken från de borgerliga partierna var det historiker som drev kritiken från akademin mot regeringsinitiativet.13 utvecklades också en kritisk ståndpunkt från vänster som tog utgångspunkt i den samtida konflikten mellan och . Med regeringsskiftet kom Forum för levande historia att ges ett vidgat uppdrag; från Förintelsen till att också omfatta ett 13Gerner och deltog med bland andra dåvarande utrikesministern dessutom i grundandet av den näringslivsfinansierade organisationen ”Upplysning om kommunismen” 2007 (Selling 2010:274). antikommunistiskt perspektiv byggt på det som Selling benämner ”totalitarismtesen” (Selling 2010:277).14 Mina minnesbilder är att vi som arbetade med och/eller forskade om kulturarv inte fullt ut kopplade vår egen syn på kulturarv till den europeiska utvecklingen och striden om historien. Kulturarvsbegreppet hade påkallat ett forskningsintresse men var ännu inte satt fullt ut i politisk kontext, eventuellt och paradoxalt nog beroende på att det från början var så nära relaterat till det politiska. Två av samtidens mest inflytelserika forskare, och , gjorde flera goda iakttagelser om och analyser av begreppet och dess praktiker. Lowenthal (1998) menade att kulturarv borde förstås som något som förtydligar förflutenheter för att få dem att sammanflätas med nutida ändamål (Lowenthal 1998:XV). Kirschenblatt- Gimblet argumenterade i Destination Culture (1999) också att begreppet hörde till , snarare än det förflutna, och att det var nära kopplat till turismindustrin och museers utställningspraktiker (Kirschenblatt- Gimblett 1998:149 ff.). Men diskussionen om forskningsfrihet handlade inte om kulturarv, delvis beroende på att det inte var ett akademiskt ämne jämförbart med till exempel historia.15 Att sätta utredning i relief till initiativ till ett museum om Förintelsen synliggör vissa betydelsefulla förändringar i samhället och i kulturarvspolitiken. En uppenbar men lika fullt viktig förändring är att de dryga tjugo åren som har gått mellan de båda utredningarna har inneburit att det finns allt färre levande vittnen till Förintelsen. Det var bråttom att samla in vittnesmål 1998 och det har också gjorts flera insamlingsinsatser. 2019 är det med viss självklarhet ännu mer brådskande att genomföra nya intervjuer med vittnen. Både 1998 och initiativ hade antisemitism, rasism och främlingsfientlighet som utgångspunkter. I flera avseenden är de trögrörliga fenomen. De går att känna igen i historien. Men de förändras inte i alla avseenden långsamt. Under de som har gått 14Frågan om Förintelsens unicitet och jämförbarhet kom också till uttryck i en diskussion mellan historiker om ordet skulle stavas med gement eller versalt F (se 2003, 2003). 15Det pågick visserligen en diskussion om politisk styrning av museer och kulturarv (se 2014) men inte i relation till Förintelsen och Levande historia. mellan de två utredningarna har till exempel nazism och politisk extremhöger förändrats, inte minst på det sätt och på vilka arenor de kommer till uttryck. Mitt intryck är att det som då kallades nynazism hade sina främsta arenor på gator och torg, i det offentliga rummet, i vilket man marscherade, slogs och i största allmänhet utvecklade sitt hat mot det demokratiska samhället. Det var i hög grad yngre män med rakade skallar, bomberjackor och skor med stålhätta som i uniformslik gestalt gav högerextremismen ett ansikte. 2019 tar högerextremismen delvis tagit nya former. I stora delar av finns den representerad i parlamenten. Vår tids sociala medier medger också att förhållandevis små grupperingar snabbt kan kommunicera inbördes men också brett med sin omgivning. Det är en stor skillnad jämfört med då de rasideologiska rörelserna i huvudsak använde traditionella massmedier, affischer och klistermärken (!) för komma i kontakt med ungdomar (Lööw 2000:177). (2016) pekar också på hur antisemitiska, antiziganistiska och antimuslimska rörelser vuxit sig starka efter 2015. Dessa rörelser skiftar i storlek men omfattar hot, trakasserier och våld. Aktörerna är av olika slag, de är organiserade och oorganiserade, lokala och nationella och har skiftande historiska bakgrunder. 2019 är antisemitism dessutom inte endast knuten till rasideologi. Den är också starkt kopplad till konflikterna i . Flera antisemitiska aktioner har sprungit ur islamistiska grupper. Det är en utveckling som måste beaktas och bearbetas. som dessa förändringar har skett har alltså Forum för levande historia varit verksamt . erkände också fem nationella minoriteter – judar, romer, samer, sverigefinnar och tornedalingar – vilket bland annat medför skydd mot diskriminering på grund av etnicitet och tillhörighet till nationell minoritet. För ett museum om Förintelsen och är det givetvis viktiga förutsättningar att ta hänsyn till. Även om antisemitism och antiziganism finns, har förändrats och i vissa avseenden utvecklats förefaller det som om medvetenheten om rasism, främlingsfientlighet och diskriminering mot såväl judar och romer som andra etniska grupper har ökat.16 Trots sådana insatser är det emellertid svårt att påstå att denna medvetenhet och kunskap har lett till minskad rasism och främlingsfientlighet. 16För kunskapen om diskrimineringen mot romer hade av Romer i (2004) stor betydelse. Kulturarvsbegreppet kan nog sägas ha stabiliserats sedan 1990- talet. Ovan har antytts hur begreppet har förståtts på olika sätt och varit öppet för olika användningar. Den senaste kulturarvspropositionens definition – ”spår och uttryck från det förflutna som tillskrivs värde och används i samtiden” (prop. 2016/2017:116: 57) – är det rakaste och minst komplicerade försöket från regeringen att definiera begreppet, vilket dels är klargörande, dels pekar mot dess komplexitet och vilka politiska och samtida aspekter det bär på. Kanske är det ändå ordet museum som mest uppenbart har fått en omladdning . Från att ha varit politiskt oproblematiska institutioner påbörjades en genomlysning av museerna som då bland annat kom till uttryck i en diskussion om museiverksamhetens förutsättningar till exempel avseende tillkomsten av samlingar och därmed förknippade sociala representationer. löper motsvarande diskussion i termer av identitetspolitik. Be- tydelsen av kulturarv för identitetsskapande processer har undersökts av en växande kulturarvsforskning. Många museer har erkänt och till och med bejakat sin plats i sådana processer. Men kulturarvens roll i identitetspolitiska processer är långt ifrån oomtvistade och har även i , , skapat okända spänningar och debatter i kulturpolitiken i allmänhet och kulturarvspolitiken i synnerhet. är det inte möjligt att inrätta ett nytt museum utan att ta hänsyn till hur det kulturarvspolitiska landskapet ser ut. I har förändringen av detta landskap en viktig grund i erfarenheterna från de ovan nämnda jugoslaviska krigen men också inhemska kulturpolitiska rörelser som framför allt har att göra med entré i kulturpolitiken. Om kultur tidigare kunde uppfattas som ett tämligen oskyldigt politikområde befinner det sig i den politiska debattens mitt. Brännande teman som främlingsfientlighet och rasism, vi och dem, mitt och ditt, tillhörighet och utanförskap har kommit att prägla väsentliga delar av kulturdebatten, en debatt som har haft det goda med sig att det är möjligt att betrakta kultur eller kulturarv som något opolitiskt, oskyldigt gott. Instrumentaliseringen av kulturarv har fortsatt utvecklas, eller den är åtminstone inte i avtagande, vilket bekräftas av den senaste kulturpropositionen (prop. 2009/10:3). Kultur och kulturarv kan användas inom en rad andra politikområden som miljö, ekonomi, demokrati, hälso- och sjukvård. Oavsett hur man förhåller sig till denna utveckling är det viktigare än någonsin att vara medveten om denna potentiella instrumentalisering och vad den kan tänkas medföra. Kulturarv är användbart för en mängd olika syften som per definition inte är ”goda” eller pekar i någon särskild politisk riktning. Detsamma gäller givetvis tanken om Förintelsen som kulturarv. Det är svårt att tänka sig ett sådant kulturarv som uppbyggligt. Men likväl är det så vi ser på det, som något som ska få oss att bli bättre människor. pågår en stor diskussion om vad ett museum ska och kan vara, för vem och i vilka syfte (jfr 2017). Med lärdomarna och hur historia och kulturarv i allt högre grad är verksamt i konstruktionen av kollektiva identiteter har museer blivit en plats för konflikter och debatter där inte minst identitetspolitiska argument förs fram. 2017 fick vi dessutom en museilag som i allt väsentligt ansluter till Icoms17 museidefinition. Ett museum är enligt lagen en institution som är öppen för allmänheten och som förvärvar, bevarar, undersöker, förmedlar och ställer ut materiella och immateriella vittnesbörd om människan och människans omvärld. (SFS 2017:563, 2 §) Lagen talar om att främja kunskap, fri åsiktsbildning, kulturupplevelser, vilket inte utesluter en instrumentalisering av kulturarv men heller inte uttalat bejakar den. I stället öppnas här ett utrymme för vad ett museum kan vara, mellan å ena sidan en aspektpolitisk kulturarvsinstitution som avses vara nyttig för andra ändamål utöver sig själv och, å andra sidan, en institution som främjar just kunskap, kulturupplevelser och fri åsiktsbildning. Inte minst i samband med av befrielse blev det tydligt hur Förintelsen är och har varit en del av internationell storpolitik. Detta slags politisering är en uppenbar instrumentalisering. Politiska viljeyttringar, krav och argument formuleras med Förintelsen och som mer eller mindre uppenbara fonder. 2020 kunde det handla om eller om medverkan i Förintelsen. Sådan instrumentalisering måste sorgfälligt undvikas av ett svenskt museum om Förintelsen. 17International är knutet till . Icoms museidefinition är i skrivande stund under diskussion och kan komma att justeras. i stället problematiseras av museet. Den bör lyftas fram, visas upp och analyseras som ett av de mest uppenbara exemplen på hur historia är verksamt i vår egen tid. Förintelsen kan inte förstås utan att ta hänsyn till dess historiska förutsättningar. Men den kan heller inte förstås, , utan att ta hänsyn till vad som hände efter 1945 och hur Förintelsen har kommit att användas i olika politiska syften. Politisering är det mest uppenbara uttrycket för instrumentalisering av kulturarv och historia. En väsentlig del av denna PM har kretsat kring en politisk vilja att lära sig av Förintelsen. Det är inte fel utan en given utgångspunkt. Däremot är det min övertygelse att pedagogiseringen av historia och kulturarv måste komma i andra hand. Forskning och kunskapsutveckling om det förflutna bör inte ta sikte på hur kunskap ska pedagogiseras. I denna mening bör forskning och kunskapsutveckling få utvecklas i frihet med god distans till hur den eventuellt ska användas i pedagogiska och förmedlande syften. I detta avseende påkallar begreppet kulturarv särskild uppmärksamhet. Jag har ovan lyft fram den vedertagna uppfattningen om hur kulturarv är knutet till nutiden och hur täta bindningar det har till det som jag har kallat instrumentalisering, Med den utgångspunkten är det min mening att begreppet kulturarv inte är helt nödvändigt för att beskriva museets verksamhet. Framför allt är alltså ordets koppling till politiska ändamål besvärlig. Utredningsdirektiven talar heller inte om Förintelsen som kulturarv, vilket utredningen borde ta fasta på. Jag tror inte att ordet kan eller bör undvikas helt. Det är alltför inarbetat och taget för givet. Men beskrivningen och definitionen av vad ett museum om Förintelsen och ska vara behöver heller inte använda kulturarv som ett centralt och återkommande begrepp. Jag har ovan behandlat fler likheter och skillnader med avseende utredning och . En skillnad som inte har nämnts är sammansättningen av de två utredningsgrupperna. Helt kort kan sägas att 1998 var vi få som hade forskarbakgrund. 2019 består utredningens expertgrupp och sekretariat i väsentliga delar av forskare, inte endast historiker utan också etnologer och idéhistoriker. Den särskilda utredaren är dessutom forskare och etnolog. Tillsammans med författare, journalister och representanter för de judiska respektive romska grupperna har vi en sammansättning som kan förstås som en viljeyttring från regeringen. Jag uppfattar det som att det civila samhällets representanter i samverkan med forskarvärlden är en central del av, inte bara utredningen, utan också den motor som ska driva museet framåt. Jag vill åtminstone gärna se det så, det vill säga att museets verksamhet byggs upp av en stark relation mellan institutionen, civilsamhället och forskningen. Slutligen, det förintelsebegrepp som flertalet forskare använder avser folkmordet på judar. För ett svenskt museum om Förintelsen är det alltför begränsat och måste antingen breddas eller kompletteras med de andra folkrespektive massmord som omfattades av den nazistiska folkmordspolitiken. Minnesanteckningar från möten med utredningsgruppen med uppgift att utreda ”förutsättningarna för att ordna en permanent utställning om Förintelsen på något av landets befintliga museer”. (Ku98/162/Ka) (i författarens ägo): , , (red.) Den svenska framgångssagan? ”Att moralisera över det moraliska historiebruket”. I: 123:2. & , (red.) En problematisk relation? Flyktingpolitik och judiska flyktingar i – 1950. & , (red.) Skuldfrågor och moraldebatt. ”Historieskrivningen frihet hotad”. I: 129:2. ”Politisk historia i regeringsregi”. I: 129:4. Att ersätta det oersättliga. Statlig gottgörelse för ofrivillig sterilisering och vanvård av omhändertagna barn. och det moderna samhället. , , (red.) Ting och berättelser som upprör och berör. , , 1991. Oönskade i Folkhemmet. Helt vanliga män. Reservbataljon 101 och den slutliga lösningen i . Förnekandet av förintelsen. Nynazistisk historieförfalskning efter . : Svenska kommittén mot antisemitism. ”Är det dags att göra sig av med ’Förintelsen’? Reflektioner kring ett begrepp”. I: , . & , (red.) En problematisk relation? Flyktingpolitik och judiska flyktingar i –1950. Bruchfeld, , . … om detta må ni berätta ... En bok om Förintelsen i –1945. , B-E & , Per 1990. Den goda tanken. Om etik och moral i forskning om människor. , , 2003. ”Förintelsen – i historien eller över Historien”. I: 132:2. ”Förintelsen och . Om ett museum”. I: , 1998:4. , (red.) Politiska projekt, osäkra kulturarv. Kampanjer och förhandlingar och . : Studies in Arts and Cultural Sciences. , , 2005. I industrisamhällets slagskugga. Om problematiska kulturarv. , , (eds.) The Holocaust on Post-War Battlefields. Genocide as Historical Culture. Cultures of denial. Comparing Holocaust and Armenian genocide denial. Kirschenblatt-Gimblett, 1998. Tourism, Museums, and Heritage. Utsatthet för etniskt och politiskt relaterat våld m.m., spridning av rasistisk och antirasistisk propaganda samt attityder till demokratin m.m. bland skolelever. : CEIFO). Lowenthal, 1998. The Heritage Crusade and the Spoils of History. Lööw, 2000. Nazismen i –1999. Den rasistiska undergroundrörelsen: Musiken, myterna, riterna. Lööw, 2016. Nazismen i –2014. Min väg, mina val. Sands, 2018. En berättelse om familjehemligheter, folkmord och rättvisa. ”Ideologisk kamp om Levande historia”. I: 130:2. Festligt, folkligt, fullsatt. Offentlig debatt om Historiska museets publika verksamhet från Den Svenska Historien till Historia. Materialiseringar av demokratiska ideal på 1943– 2010. : , religionshistoria och genusvetenskap, . Att bo granne med ondskan. förhållande nazismen, Nazityskland och Förintelsen. Betänkande av steriliseringsutredning. Steriliseringsfrågan i –1975. Historisk belysning, kartläggning, intervjuer. Diskriminering av Romer i . Rapport från DO:s projekt om åtgärder för att förebygga och motverka etnisk diskriminering av Romer. : Ombudsmannen mot etnisk diskriminering. Forum för Levande historia. Beslut vid regeringssammanträde . Forum för levande historia. Slutbetänkande av för Levande historia. Förordning (2007:1197) med instruktion för Forum för levande historia. Kommission om judiska tillgångar i vid tiden för . Beslut vid regeringssammanträde . Kulturarv – kulturmiljöer och kulturföremål. Regeringens proposition 1989/99:114. Regeringens proposition 2016/17:116. Kunskap som kraft. Handlingsprogram för hur museerna med sitt arbete kan motverka främlingsfientlighet och rasism. Museilag (SFS 2017:563). Museum om Förintelsen. Avrapportering av Regeringens uppdrag att redovisa förutsättningarna för att ordna en permanent utställning om Förintelsen på något av landets befintliga museer. (Ku98/162/Ka). Interimrapport från Kommissionen om judiska tillgångar i vid tiden för . Regeringens proposition 1996/97:3. Regeringens proposition 2009/10:3. Tid för Kultur. Regeringsförklaring . 842af92799b641d6a98a6/regeringsforklaringen-16-september- 1997 (hämtad 2019 11 13). Regeringsförklaring . 4314b0df471a9d76d029/regeringsforklaringen-6-oktober-1998 (hämtad 2019 10 27). Regeringsförklaring . den-21-januari-2019/ (hämtad 2019 10 21). Skyddet av kulturmiljön. En översyn av kulturminneslagens bestämmelser om byggnader och kulturmiljöer, prästgårdar, kyrkstäder och ortnamn. Tilläggsdirektiv till kommittén Levande historia (Ku 2001:1) för etablering av Forum för Levande historia. ”Förintelsen kan få museum”. I: DN 1998 09 05. (hämtad 2019 11 01). ”Ny storm kring kulturutställning”. I: SvD 1998 07 23. (hämtad 2019 10 31). ”Okunniga tvivlar om Förintelsen”. I: SvD 1997 06 13. (hämtad 2019 12 17). ”Rasren i välfärden. Folkhemmets förträngda arv”. I: DN 1997 08 20. (hämtad 2019 11 01). ”Regeringen vill skapa Förintelsemuseum”. I: SvD 1998 06 11. (hämtad 2019 10 31). ”Spekulativa skenprovokationer”. I: SvD 1998 05 23. (hämtad 2019 10 31). ”Statsministern blåser till strid mot antisemitismen – ’Det är osvenskt’ ” (hämtad 2019 10 29). ”Svårskötta idioter” fick svälta ihjäl. I: DN 1999 02 20. (hämtad 2019 11 20). ”Är vi alltför fokuserade på Holocaust?” I: SvD 1999 06 06. (hämtad 2019 10 28). (hämtad 2019 12 12). Förteckning över deltagare vid utredningens forskarseminarier och internationella konferens genomförde utredningen ett seminarium i utredningens lokaler i i med forskare verksamma i som arbetar med ämnen som rör Förintelsen. . , lektor i historia, , , forskare, HVC, , , docent i historia, , , docent i ekonomisk historia, , , docent i historia, , , professor i etnologi, , , fil. dr. i estetik, , , docent i historia, , , doktorand i historia, , , docent i historia, , , postdoktor i historia, HVC, , , doktorand i historia, , , docent och lektor i konstvetenskap, , , biträdande professor i historia, , 1Följande anmälde förhinder: , docent i historia, HVC, , , fil.dr. i historia, , , docent i Freds- och konfliktforskning, HVC, , , doktorand i historia, Campus . , docent i historia, , , universitetslektor , , och , fil.dr. i historia, Forum för levande historia. var utredningen medarrangör av ett seminarium vid vid . Vid seminariet deltog: , professor i etnologi, , , särskild utredare, , professor i konsthistoria och visuella studier, , , docent i arkeologi och museologi, , professor i historia, , Kulturen i , Kultur , museer, , i , i , representanter för romska organisationer i , samt forskare och studenter vid . Dessutom har utredningen träffat eller fått in synpunkter från enskilda forskare och experter, däribland: , docent i historia, , i historia, , , (f.d. Tossavainen), fil.dr. i historia, tidigare Yad Vashem, , , docent i ekonomisk historia, , , postdoktor i historia, HVC, , , professor i internationell rätt, , i historia, , , professor i Journalistik och media, , , idéhistoriker, , samt , Internationell samordnare, Forum för levande historia. Vid forskningskonferensen den 12–i (se utredningens antologi) deltog följande: , , , , , , , , , , särskild utredare, Boaz , , , , Forum för levande historia, , Föreningen , , Forum för levande historia, , , , DIIS, , , , , HL-Senteret, , , , , formerly , , , , , , , Författare, , Forum för levande historia, , Forum för levande historia, , È , , Paideia, , , , och kommun, , HL-Senteret, , , , (via länk), , Föreningen , , Föreningen , , Forum för levande historia, , Judiska centralrådet, , , , , , Dansk Jødisk Museum, , , , , , , Utredningen, , , , , , , , , , , , , , SKMA, , , Lizzie Oved Scheja, Judisk Kultur i , , Paideia, , , , , Mathan Ravid, SKMA, , , , , , Utredningen, , Utredningen, , Forum för levande historia, , formerly , , , , , , , , , Richelle Budd Caplan, Yad Vashem, , , , , , , , , och folkminnen, , , , Föreningen , , , , , Yael , , samt , Ghetto Fighter’s House Museum, . 1.Översyn av yrket personlig assistent – ett viktigt yrke som förtjänar bra villkor. 2.Skärpta regler om utländska månggiften. 4.Vägen till en klimatpositiv framtid. 5.Fler ruttjänster och höjt tak för rutavdraget. 6.En begriplig och trygg sjukförsäkring med plats för rehabilitering. 7.Brott mot djur – Skärpta straff och ett mer effektivt sanktionssystem. 8.Starkare kommuner – med kapacitet att klara välfärdsuppdraget. 9.Kunskapsläget på kärnavfallsområdet 2020. Steg för steg. Var står vi? Vart går vi? 10.Stärkt lokalt åtgärdsarbete – att nå målet Ingen övergödning. 11.Kompletterande bestämmelser till EU:s förordning om utländska direktinvesteringar. 12.Nya kapitaltäckningsregler för värdepappersbolag. 13.Att kriminalisera överträdelser av EU-förordningar. 14.Framtidens teknik i omsorgens tjänst. 15.Strukturförändring och investering i hälso- och sjukvården – lärdomar från exemplet NKS. 16.Ett effektivare regelverk för utlännings ärenden med säkerhetsaspekter. 19.God och nära vård. En reform för ett hållbart hälso- och sjukvårdssystem. 20.Skatt på modet – för att få bort skadliga kemikalier. 21.Sveriges museum om Förintelsen. + Holocaust Remembrance and Representation. Documentation from a Research Conference.