sou · H8B351 · 2020-09-02 00:00:00 — I artikel 12 finns bestämmelser om omvänd bevisbörda. Näringsidkaren har bevisbördan för att det digitala innehållet eller den digitala tjänsten har tillhandahållits i enlighet med artikel 5. Vid ett enskilt tillhandahållande eller en rad enskilda tillhandahållanden ska bevisbördan med avseende på om bristande avtalsenlighet förelåg vid tillhandahållandet åvila näringsidkaren för en bristande avtalsenlighet som framkommer från den tidpunkt då det digitala innehållet eller den digitala tjänsten tillhandahölls. Vid kontinuerligt tillhandahållande ska bevisbördan åvila näringsidkaren för avtalsenlighet inom den period under vilken det digitala innehållet eller den digitala tjänsten tillhandahålls enligt avtalet, för en bristande avtalsenlighet som framkommer inom den perioden. Reglerna om omvänd bevisbörda gäller dock inte om näringsidkaren visar att konsumentens digitala miljö inte är förenlig med de tekniska krav som gäller för det digitala innehållet eller den digitala tjänsten och näringsidkaren har informerat konsumenten om dessa krav på ett klart och begripligt sätt innan avtalet ingicks. Det finns särreglering avseende konsumentens samarbetsskyldighet med näringsidkaren för att fastställa om orsaken till den bristande avtalsenligheten står att finna i konsumentens digitala miljö. Artikel 13 innehåller bestämmelser om konsumentens rätt till hävning vid näringsidkarens underlåtenhet att tillhandahålla det digitala innehållet eller den digitala tjänsten i enlighet med artikel 5. I artikel 14 regleras avhjälpande åtgärder vid bristande avtalsenlighet. Konsumenten kan ha rätt att få det digitala innehållet eller de digitala tjänsterna återställt till avtalsenlighet, att få ett proportionellt prisavdrag eller att häva avtalet. Konsumenten ska enligt artikel 15 utöva rätten till hävning genom ett uttalande till näringsidkaren där konsumenten ger uttryck för sitt beslut att häva avtalet. Närmare bestämmelser om näringsidkarens skyldigheter vid hävning av avtal finns i artikel 16 och om konsumentens skyldigheter i artikel 17. EU-direktiven – en översikt Artikel 18 innehåller bestämmelser om tidsfrister och återbetalningsmetoder för näringsidkaren när denne är skyldig att göra en återbetalning till konsumenten. I artikel 19 regleras under vilka förutsättningar som näringsidkaren får ändra det digitala innehållet eller den digitala tjänsten och när konsumenten i så fall får säga upp avtalet. Slutligen finns i artikel 20 bestämmelser om näringsidkarens regressrätt mot personer i tidigare led i transaktionskedjan. 4En ny lag ersätter konsumentköplagen 4.1De båda direktiven ska genomföras i en gemensam ny lag Förslag: Varudirektivet och direktivet om tillhandahållande av digitalt innehåll genomförs genom bestämmelser som tas in i en ny lag som ersätter konsumentköplagen – lagen om konsumentskydd vid köp och vissa andra avtal. Den nya lagen innehåller bestämmelser om konsumentskydd vid dels sådana avtal främst om köp som reglerats i konsumentköplagen, dels avtal som en näringsidkare ingår med en konsument om tillhandahållande av digitalt innehåll eller digitala tjänster. Den nya lagen bygger till strukturen på konsumentköplagen men delas in i kapitel. I ett separat kapitel samlas de bestämmelser som behövs för att genomföra direktivet om tillhandahållande av digitalt innehåll. De bestämmelserna utformas så långt möjligt så att de bygger på hänvisningar till bestämmelserna i övriga delar av lagen. Lagens regler ska till övervägande del vara tvingande till konsumentens förmån. Skälen för förslaget: Enligt kommittédirektiven ska utredningen överväga om de nya reglerna i direktivet om tillhandahållande av digitalt innehåll ska tas in i befintlig lagstiftning eller om det i stället bör föreslås en ny lag. I uppdraget ingår att redovisa för- och nackdelar med de olika alternativen. Utredningen ska särskilt ta hänsyn till intresset av enhetliga regler för köp av varor och tillhandahållande av digitalt innehåll. En ny lag ersätter konsumentköplagen Den naturliga utgångspunkten är att varudirektivet, precis som konsumentköpsdirektivet, huvudsakligen ska genomföras i konsumentköplagen. Frågan är vad som är lämpligast när det gäller direktivet om tillhandahållande av digitalt innehåll. Det kan till att börja med konstateras att ett avtal om tillhandahållande av ett digitalt innehåll eller en digital tjänst sannolikt ofta av konsumenten uppfattas som ett köpeavtal. Vidare innehåller allt fler fysiska produkter även digitala element, som kan vara digitalt innehåll eller digitala tjänster. Vid utformningen av de båda direktiven har valet gjorts att hänföra sådana blandade produkter (varor med digitala delar) till varudirektivet medan annat digitalt innehåll eller digitala tjänster regleras av direktivet om tillhandahållande av digitalt innehåll. I direktiven finns bestämmelser som på ett noggrant sätt avgränsar vad som regleras i respektive direktiv (se artikel 3.3 i varudirektivet och artikel 3.4 i direktivet om tillhandahållande av digitalt innehåll). hindrar inte direktiven att en försäljning läggs upp så att två avtal träffas, ett avseende det fysiska föremålet och ett avseende det digitala innehållet eller den digitala tjänsten. I sådana fall hamnar de båda avtalen i varsin direktivreglering. Situationen kan sammanfattas så att det som för en konsument normalt framstår som ett köp kan hamna inom varudirektivets område, inom området för direktivet om tillhandahållande av digitalt innehåll eller inom båda direktivens tillämpningsområden. Ur ett konsumentperspektiv är detta en situation som är svår att överblicka. Vid valet av hur direktiven ska genomföras nationellt framstår det som angeläget att välja en lösning som så långt möjligt gör regelverket tillgängligt och begripligt för såväl konsumenter som näringsidkare. Vidare finns ett uppenbart behov av enhetliga regler, så långt det är möjligt. Arbete har också lagts ned på att utforma bestämmelserna i de båda direktiven på likartat sätt. Enligt utredningens mening blir det påtagligt förenklande för konsumenterna och näringsidkarna om båda direktivens regler samlas i en lag. Med en sådan lösning blir det också enkelt att tillvarata det arbete som lagts ned på att göra bestämmelserna i de båda direktiven enhetliga. En klar fördel med en samlad lag är att lösningar reglerade för en avtalstyp ofta kan antas vara lämpade att tillämpas också på andra avtalstyper, det vill säga analogiskt. Genom att reglera både försäljning av varor och avtal om tillhandahållande av digitalt innehåll eller digitala tjänster i samma lag kan det antas att ett mera principiellt hållet läsande av lagtexten En ny lag ersätter konsumentköplagen framstår som mera naturligt när en fråga inte direkt regleras av lagtexten. Mot en sådan lösning talar i viss mån att om genomförandet sker i konsumentköplagen, innebär det att det där tas in bestämmelser som kan framstå som främmande för lagens normala avtalsobjekt. Vidare finns det då risk för att den förhållandevis lättillgängliga konsumentköplagen blir betydligt krångligare och att därmed konsumenters möjlighet att själva ta del av och förstå lagen blir försämrade. Dessa problem ska emellertid inte överdrivas. Redan nu är konsumentköplagen tillämplig på tillverkningsköp och på bytesavtal och dessutom analogiskt tillämplig på andra typer av avtal. De förändringar av lagen som direktivet om tillhandahållande av digitalt innehåll medför kan vidare inte anses vara av den omfattningen och ha sådana negativa följder att det förtar fördelarna för konsumenter och näringsidkare med att all reglering till följd av direktiven samlas i en lag. Sammantaget anser utredningen att direktivet om tillhandahållande av digitalt innehåll bör genomföras i det som utgör konsumentköplagen. som det alltså finns stora fördelar med en sammanhållen lagstiftning, finns det också ett behov av att hålla de bestämmelser som genomför direktivet om tillhandahållande av digitalt innehåll separerade från övriga bestämmelser, i ett särskilt avsnitt i lagen. Eftersom konsumentköplagen inte är kapitelindelad blir en sådan lösning genomförd i dagens lag svårtillgänglig. Redan genomförandet av varudirektivet kräver dessutom ett antal nya paragrafer som behöver skjutas in bland de existerande. Konsumentköplagen bör mot denna bakgrund kapitelindelas. Det genomförs enklast genom att en ny lag ersätter konsumentköplagen. I den nya lagen bör dagens reglering i konsumentköplagen tas in med de ändringar som varudirektivet föranleder. Vidare bör lagen innehålla bestämmelser om konsumentskydd vid avtal där en näringsidkare tillhandahåller en konsument digitalt innehåll eller digitala tjänster. De bestämmelser som behövs för att genomföra direktivet om tillhandahållande av digitalt innehåll bör förstås placeras i lagen. Direktivet innehåller emellertid inte en heltäckande reglering av sådana avtal. I den utsträckning det är möjligt bör enhetliga regler eftersträvas för köp av varor respektive avtal om tillhandahållande av digitalt innehåll eller digitala tjänster. En ny lag ersätter konsumentköplagen därför även innehålla kompletterande bestämmelser om den senare typen av avtal. I något fall gäller motsvarande även köp av varor, det vill säga det finns reglering i direktivet om tillhandahållande av digitalt innehåll som bör göras tillämplig även på köp av varor. De bestämmelserna bör också placeras i lagen. Lagen bör – frånsett att den alltså delas in i kapitel – följa konsumentköplagens struktur till sin uppbyggnad. I en inledande paragraf bör göras en allmän beskrivning av lagens innehåll i syfte att snabbt ge läsaren en uppfattning om vilken typ av bestämmelser som finns i lagen. De bestämmelser som krävs för att genomföra direktivet om tillhandahållande av digitalt innehåll bör placeras i ett särskilt kapitel i slutet av lagen. En särskild fråga som utredningen har övervägt är om det kapitlet bör bygga på hänvisningar till övriga bestämmelser i lagen där så är möjligt, eller om regleringen i sin helhet bör placeras i fristående paragrafer. Båda modellerna riskerar att framstå som krångliga. Fördelen med hänvisningsmodellen är att den tydliggör på vilka punkter lagstiftningen är likadan. Enligt utredningen är modellerna i övrigt likvärdiga. Mot den bakgrunden har utredningen stannat för att bestämmelserna i det aktuella kapitlet så långt möjligt bör utformas så att de bygger på hänvisningar till bestämmelserna i övriga delar av lagen. Läsningen av kapitlet kan uppfattas som svår, men med en väl utbyggd författningskommentar bör problemet vara överkomligt. Ytterligare en fördel med det valda alternativet med en ny lag är att den nya lagen kan byggas ut till en heltäckande konsumentskyddslag. Lagen kommer redan från sin tillkomst att reglera såväl konsumentköp som andra typer av avtal mellan näringsidkare och konsumenter. Den bör få ett namn som avspeglar detta. Utredningen anser att ett lämpligt namn kan vara lag om konsumentskydd vid köp och vissa andra avtal. Den nya lagens bestämmelser ska självklart till övervägande del vara tvingande till konsumentens förmån. Enligt artikel 21 i varudirektivet och artikel 22 i direktivet om tillhandahållande av digitalt innehåll ska avtal som till konsumentens nackdel utesluter tillämpningen av nationella bestämmelser som införlivar direktiven, avviker från dem eller ändrar dess verkan innan konsumenten uppmärksammar säljaren/näringsidkaren på bland annat bristande avtalsenlighet inte vara bindande för konsumenten. Avtalsvillkor som avviker till konsumentens fördel är tillåtna. En ny lag ersätter konsumentköplagen gör att det är möjligt att använda samma formulering som i 3 § första stycket konsumentköplagen. Det bör alltså föreskrivas att avtalsvillkor som i jämförelse med bestämmelserna i lagen är till nackdel för konsumenten är utan verkan mot denne, om inte annat anges i lagen. När det gäller köp av gas som levereras i ledning är konsumentköplagens bestämmelser enligt 3 § andra stycket inte tvingande om de allmänna avtalsvillkor som tillämpas vid sådana leveranser har godkänts av . Enligt definitionen i artikel 2.5 i varudirektivet av begreppet varor anses gas endast utgöra en vara om gasen saluförs i begränsad volym eller bestämd kvantitet. Utredningen har inhämtat uppgifter från om att det inte heller förekommer försäljning i ledning av gas i begränsad volym eller bestämd kvantitet på den svenska marknaden (jämför prop. 2013/14:15 s. 56 f.). Den försäljning av gas i ledning som sker i är alltså inte något som träffas av direktivet. Det är därför möjligt att föra över undantaget i 3 § andra stycket till den nya lagen. Förslag: Tillämpningsområdet för den nya lagen ska innefatta dels detsamma som konsumentköplagen, dels vissa avtal där en näringsidkare ska tillhandahålla eller utveckla ett digitalt innehåll eller en digital tjänst till en konsument. De senare avtalen ska omfattas av lagen om konsumenten ska betala med ett penningbelopp eller en digital värderepresentation eller, i stället för att betala, tillhandahålla sina personuppgifter, utom när de personuppgifter som tillhandahålls behandlas av näringsidkaren endast för att uppfylla rättsliga krav eller för att kunna fullgöra avtalet. När en del av ett avtal avser ett sådant tillhandahållande av ett digitalt innehåll eller en digital tjänst, ska lagens bestämmelser om avtal om tillhandahållande av digitalt innehåll eller digitala tjänster tillämpas på den delen av avtalet. De bestämmelserna ska även tillämpas när ett digitalt innehåll tillhandahålls på ett fysiskt medium som uteslutande fungerar som bärare av digitalt innehåll. En ny lag ersätter konsumentköplagen För varor med digitala delar ska i stället lagens bestämmelser om köp av varor tillämpas. Det digitala innehållet eller den digitala tjänsten ingår då i köpet av varan, om annat inte har avtalats. Det gäller även i fall då det digitala innehållet eller den digitala tjänsten levereras av någon annan än säljaren. Om en bestämmelse i någon annan författning avviker från lagens bestämmelser rörande avtal om tillhandahållande av digitalt innehåll eller digitala tjänster ska bestämmelsen i den andra författningen ha företräde, om den har sin grund i unionsrätten. Från tillämpningsområdet görs vidare ett antal undantag som följer av direktivet om tillhandahållande av digitalt innehåll. Konsumentköplagens bestämmelser om tillämpningsområdet flyttas över Regleringen i konsumentköplagen är etablerad bland svenska konsumenter och näringsidkare och fungerar väl. Det är inte önskvärt att den nya lagens tillämpningsområde inskränks jämfört med konsumentköplagens när det gäller konsumentköp eller de andra typer av avtal som dagens reglering träffar om det inte är nödvändigt för att uppfylla varudirektivets krav (här bortses från de särskilda överväganden som görs i fråga om köp av levande djur, se angående dessa avsnitt 11.2). Konsumentköplagens tillämpningsområde regleras i 1 och 2 §§. Lagen är till att börja med tillämplig på köp av lösa saker som en näringsidkare säljer till en konsument (1 § första stycket). Varudirektivet ska enligt artikel 3.1 tillämpas på köpeavtal mellan en konsument och en säljare. Så långt överensstämmer tillämpningsområdena. Konsumentköplagen är vidare tillämplig även då säljaren inte är näringsidkare, om köpet förmedlas av en näringsidkare (1 § andra stycket, de så kallade förmedlingsfallen). I dessa fall svarar både den förmedlande näringsidkaren och säljaren för säljarens skyldigheter enligt lagen. Det innebär alltså att lagens regler träffar avtal mellan en konsument som köpare och en privatperson som säljare och att då även en näringsidkare som inte är säljare får ett ansvar enligt lagen. Varudirektivet reglerar inte den typen av avtal. I skäl 21 anges En ny lag ersätter konsumentköplagen emellertid att det bör stå medlemsstaterna fritt att utvidga tillämpningen av direktivets regler till avtal som är undantagna från direktivets område eller att på annat sätt reglera sådana avtal. Mot den bakgrunden bör det inte strida mot direktivet att låta den nya lagens regler på samma sätt som vara tillämpliga även i förmedlingsfallen. Med motsvarande resonemang bör det vidare vara möjligt att också fortsättningsvis låta lagen – i tillämpliga delar – gälla även byte av lösa saker (se 1 § tredje stycket konsumentköplagen). Konsumentköplagen gäller också beställning av en vara som ska tillverkas (2 § första stycket, de så kallade tillverkningsköpen). Om beställaren ska tillhandahålla en väsentlig del av materialet gäller därutöver 4 § första stycket samt 6 och 7 §§ konsumenttjänstlagen (1985:716). I artikel 3.2 i varudirektivet föreskrivs att avtal mellan en konsument och en säljare om tillhandahållande av varor som ska tillverkas eller produceras också ska anses vara köpeavtal enligt direktivet. I skäl 20 anges att det även fortsättningsvis bör stå medlemsstaterna fritt att reglera informationsskyldigheten för säljaren i samband med ingåendet av avtalet eller säljarens skyldighet att varna konsumenten om till exempel vissa egenskaper hos varan, huruvida ett material som konsumenten har tillhandahållit är lämpligt eller om det finns möjliga nackdelar med en särskild begäran från konsumenten. Mot bakgrund av innehållet i skäl 20 bör det vara problemfritt att även fortsättningsvis låta 6 och 7 §§ konsumenttjänstlagen om näringsidkarens skyldighet att i vissa fall avråda konsumenten gälla utöver den nya lagens bestämmelser i tillverkningsfallen. Även del av innehållet i 4 § första stycket konsumenttjänstlagen kan sägas ta sikte på näringsidkarens informationsskyldighet (skyldigheten att samråda). Att tjänsten ska utföras fackmässigt och att näringsidkaren med tillbörlig omsorg ska tillvarata konsumentens intressen får vidare anses vara självklara utgångspunkter som inte kan sägas strida mot varudirektivet att behålla. Om den som ska leverera en vara även ska utföra arbete eller någon annan tjänst gäller konsumentköplagen inte för avtalet om tjänsten utgör den övervägande delen av förpliktelsen (2 § andra stycket konsumentköplagen). I varudirektivet anges i skäl 17 att när ett avtal omfattar inslag av såväl försäljning av varor som tillhandahållande av tjänster bör det fastställas i nationell lagstiftning huruvida kan anses vara ett köpeavtal i den mening som avses i direktivet. Det är naturligt att varudirektivet inte berör den En ny lag ersätter konsumentköplagen motsatta situationen, alltså huruvida ett blandat avtal kan i sin helhet ses som ett avtal om tjänst, eftersom direktivet inte generellt harmoniserar regler om tjänster. Varudirektivet ställer inte upp något krav på att varje avtal som innehåller något inslag av försäljning av varor helt eller delvis ska anses som ett köpeavtal. Det bör därför vara möjligt för medlemsstaterna att fastställa att hela det blandade avtalet ska anses vara ett avtal om tjänst. Dagens reglering om att det styrande är vad som är den övervägande delen av förpliktelsen bör därför kunna behållas. Enligt artikel 3.4 b i varudirektivet ska direktivet inte tillämpas på varor som säljs exekutivt eller på annat sätt tvångsvis med stöd av lag. Konsekvensen av att sådana varor undantas från direktivets tillämpningsområde får anses vara att medlemsstaterna själva kan bestämma vad som ska gälla i den mån frågan inte omfattas av något annat EU-instrument. Undantaget motsvarar artikel 1.2 b i konsument- köpsdirektivet. Vid genomförandet av konsumentköpsdirektivet gjordes bedömningen att det var ovisst om konsumentköplagen alls är tillämplig på exekutiv försäljning och det konstaterades att det har överlämnats till rättstillämpningen att avgöra om köprättsliga regler över huvud taget bör komma till användning vid sådan försäljning (se prop. 2001/02:134 s. 23 f.). Det ansågs vidare lämpligt att frågan även fortsättningsvis lämnades öppen. Det saknas anledning att nu göra en annan bedömning. Att direktivet från sitt tillämpningsområde undantar varor som säljs exekutivt eller på annat sätt tvångsvis med stöd av lag föranleder därför inte någon lagstiftningsåtgärd. Sammanfattningsvis bör alltså bestämmelserna i konsumentköplagen om lagens tillämpningsområde kunna flyttas över till den nya lagen. Tillämpningsområdet ska utvidgas i vissa avseenden I och med att bestämmelserna i direktivet om tillhandahållande av digitalt innehåll ska genomföras i den nya lagen behöver lagens tillämpningsområde utvidgas. I artikel 3.1 i direktivet anges att det ska tillämpas på varje avtal där näringsidkaren tillhandahåller eller åtar sig att tillhandahålla digitalt innehåll eller en digital tjänst till konsumenten och konsumenten betalar eller åtar sig att betala ett pris. Pris definieras i artikel 2.7 som ett penningbelopp eller en digital En ny lag ersätter konsumentköplagen värderepresentation som ska betalas som motprestation för tillhandahållande av digitalt innehåll eller en digital tjänst. I artikel 3.1 anges vidare att direktivet också – med ett undantag – ska tillämpas när konsumenten i stället för att betala ett pris tillhandahåller eller åtar sig att tillhandahålla personuppgifter till näringsidkaren. Undantaget avser fallet när konsumenten tillhandahåller sina personuppgifter för att näringsidkaren ska kunna behandla dem enbart för att tillhandahålla det digitala innehållet eller den digitala tjänsten eller för att göra det möjligt för näringsidkaren att uppfylla de rättsliga krav som gäller för denne, och näringsidkaren inte behandlar personuppgifterna för något annat ändamål. Om i sådana fall konsumenten inte heller betalar ett pris för det digitala innehållet eller den digitala tjänsten blir direktivet inte tillämpligt. Utvidgningen av lagens tillämpningsområde bör formuleras i nära anslutning till direktivets ordalydelse i dessa delar. Vid framtagandet av varudirektivet och direktivet om tillhandahållande av digitalt innehåll har arbete lagts ned på att göra bestämmelserna i direktiven lika varandra där så är möjligt. En del skillnader finns dock. Det finns därför även bestämmelser i direktiven som går ut på att klargöra när respektive direktiv är tillämpligt. Av artikel 3.3 i varudirektivet framgår att utgångspunkten är att direktivet inte ska tillämpas på avtal om tillhandahållande av digitalt innehåll eller digitala tjänster. Efter att ha slagit fast denna utgångspunkt anges att varudirektivet dock ska tillämpas på digitalt innehåll som är integrerat eller sammankopplat med varor eller digitala tjänster som är integrerade eller sammankopplade med varor om frånvaron av det digitala innehållet eller den digitala tjänsten gör att varorna inte fungerar och om innehållet eller tjänsten tillhandahålls med varorna enligt köpeavtalet, det vill säga varor med digitala delar som dessa definieras i artikel 2.5 b. Det anges vidare att detta gäller oavsett om sådant digitalt innehåll eller en sådan digital tjänst levereras av säljaren eller av en tredje man. Slutligen föreskrivs att om det råder tvivel huruvida tillhandahållandet av ett integrerat eller sammankopplat digitalt innehåll eller en integrerad eller sammankopplad digital tjänst utgör en del av köpeavtalet ska det digitala innehållet eller den digitala tjänsten anses omfattas av köpeavtalet. Av skäl 15 framgår att det är parternas avtal som styr om tillhandahållandet av det digitala innehållet eller den digitala tjänsten utgör en del av köpeavtalet. Motsvarigheten till de nu beskrivna bestämmelserna fast spegelvända En ny lag ersätter konsumentköplagen finns i artikel 3.4 och skäl 21 i direktivet om tillhandahållande av digitalt innehåll. Mot bakgrund av det redovisade bör i den nya lagen framgå att det är lagens bestämmelser om varor som ska tillämpas på varor med digitala delar genom att det anges att det digitala innehållet eller den digitala tjänsten då ingår i köpet av varan, om annat inte har avtalats, och att det gäller även i fall då det digitala innehållet eller den digitala tjänsten levereras av någon annan än säljaren.