sou · H8B374 · 2020-12-15 00:00:00 — Det svenska kontaktstället ska bistå den egna myndigheten och de myndigheter som anges i andra stycket med att söka uppgifter i utländska dna-register, fingeravtrycksregister och fordonsregister enligt de förutsättningar som anges i 7 kap. 2 § första stycket och 4 eller 6 § lagen (2017:496) om internationellt polisiärt samarbete. Myndigheter som får begära sökningar är 1.de som anges i bestämmelsen om direktåtkomst i 5 kap. 10 § lagen (2018:1693) om polisens behandling av personuppgifter inom brottsdatalagens område när det gäller dna-register, 2.de som anges i bestämmelsen om direktåtkomst i 5 kap. 17 § lagen om polisens behandling av personuppgifter inom brottsdatala- gens område när det gäller fingeravtrycksregister, och digheten och när det digheten, och Europe- iska åklagarmyndigheten när det är svenskt kontaktställe vid utbyte av dna-pro- filer, fingeravtryck och fordonsuppgifter enligt Prümrådsbeslutet. Denna förordning träder i kraft . 12Senaste lydelse 2018:1995. 1.26Förslag till förordning om ändring i förordningen (2017:1019) om en europeisk utredningsorder Härigenom föreskrivs att 1 kap. 4 § förordningen (2017:1019) om en europeisk utredningsorder ska ha följande lydelse. ka åklagare som, i förekomman- ka åklagare inom åklagarväsendet de fall, enligt lagen (2017:1000) som, i förekommande fall, enligt om en europeisk utredningsor- lagen (2017:1000) om en euro- peisk utredningsorder är behö- 1.att utfärda en europeisk utredningsorder, och 2.att erkänna och verkställa en europeisk utredningsorder i . Denna förordning träder i kraft . Uppgifter i centrala kriminal- vårdsregistret ska på begäran lämnas ut till , en domstol, Åklagarmyndig- heten, ,Justitiekanslern, ombudsmän, , Säkerhetspolisen, Datainspek- tionen13 och Europeiska åklagar- myndigheten. 1.27Förslag till förordning om ändring i förordningen (2018:1746) om kriminalvårdens behandling av personuppgifter inom brottsdatalagens område Härigenom föreskrivs att 19 § förordningen (2018:1746) om krimi- nalvårdens behandling av personuppgifter inom brottsdatalagens område ska ha följande lydelse. Uppgifter i centrala kriminal- vårdsregistret ska på begäran lämnas ut till , en domstol, Åklagarmyndig- heten, , Justitiekanslern, ombudsmän, , Säkerhetspolisen och Datain- spektionen. Denna förordning träder i kraft . 2020/21:1 föreslår regeringen att Datainspektionen ska byta namn till Integritets- skyddsmyndigheten och att de författningar som innehåller ordet Datainspektionen ska ändras i enlighet med det. 1.28Förslag till förordning om ändring i förordningen (2018:1942) om polisens behandling av personuppgifter inom brottsdatalagens område Härigenom föreskrivs att 8 § förordningen (2018:1942) om polisens behandling av personuppgifter inom brottsdatalagens område ska ha följande lydelse. komst till register över dna-pro- enligt 5 kap. 10 § lagen åtkomst till register över dna- (2018:1693) om polisens be- profiler enligt 5 kap. 10 § lagen (2018:1693) om polisens be- ska begränsas till uppgifter om ska begränsas till uppgifter om Denna förordning träder i kraft . 1.29Förslag till förordning om ändring i förordningen (2020:974) med kompletterande bestämmelser till EU:s förordning om ömsesidigt erkännande av beslut om frysning och beslut om förverkande Härigenom föreskrivs att 1 kap. 3 § förordningen (2020:974) med kompletterande bestämmelser till EU:s förordning om ömsesidigt erkännande av beslut om frysning och beslut om förverkande ska ha följande lydelse. vilka åklagare som enligt lagen ka åklagare inom åklagarväsendet (2020:968) med kompletterande som enligt lagen (2020:968) med bestämmelser till EU:s förord- ning om ömsesidigt erkännande till EU:s förordning om ömse- av beslut om frysning och beslut sidigt erkännande av beslut om om förverkande är behöriga att frysning och beslut om förver- enligt artikel 4.1 i EU-förord- kande är behöriga att enligt arti- ningen sända över ett beslut om kel 4.1 i EU-förordningen sända frysning och att enligt artikel 7 över ett beslut om frysning och erkänna och verkställa ett beslut att enligt artikel 7 erkänna och om frysning i . verkställa ett beslut om frysning ler dock inte i ett sådant fall där av föreskrifter i annan författning är särskild åklagare. Denna förordning träder i kraft . 2Utredningens uppdrag och arbete har möjlighet att ansluta sig till rådets förordning (EU) 2017/1939 av om genomförande av fördjupat samarbete om inrättande av Europeiska åklagarmyndigheten. Utred- ningens uppdrag har huvudsakligen bestått i att föreslå de komplet- terande bestämmelser som förordningen ger anledning till. Syftet har varit att åstadkomma en ändamålsenlig nationell reglering och organisation. I uppdraget har det ingått att analysera behovet av för- fattningsändringar och andra åtgärder som krävs för ett svenskt del- tagande i Europeiska åklagarmyndigheten och lämna förslag till för- fattningsändringar och andra åtgärder som bedöms vara nödvändiga. Direktiven för utredningens arbete finns i bilaga 1. Förordningen finns i bilaga 2. Utredningens arbete påbörjades . Det har bedrivits på sedvanligt sätt med såväl regelbundna sammanträden med gruppen av experter som löpande kontakter i enskilda frågor med experterna. Till följd av att expertgruppens sammansättning inte var klar förrän och av restriktioner i spåren av co- vid-19 har färre möten med expertgruppen hållits än vad utredaren inledningsvis planerade. I ett fall har sammanträde ersatts med en möjlighet för experterna att komma in med skriftliga synpunkter på utskickat material. Utredningen har sammanträtt med experterna vid totalt sex tillfällen, varav ett sammanträde varade i och ett hölls som videomöte, för att ta fram betänkandet. Utredningens uppdrag och arbete Enligt utredningens direktiv ska utredaren hålla sig informerad om och beakta relevant arbete som pågår inom och EU samt i andra medlemsstater. Utredningen har, främst genom sin expert från och via offentliga dokument som presenterats på officiella EU-webbsidor, hållit sig underrättad om hur arbetet med framför allt att sätta upp Eppos organisation har fortskridit. Endast de medlemsstater som redan har anslutit sig till det fördjupade samarbetet om Eppo har fått delta i de expertmöten som hållits i frågor om Eppos driftsättning. har emellertid fått viss information löpande vid sidan av dessa möten och utred- ningen har tagit del av sådan information. Vissa kontakter har också förekommit med representanter inom det finska justitiedepartemen- tet angående vilka åtgärder som har vidtagit inför att Eppo blir operationell. Utredaren ska också enligt direktiven samråda med de brottsbe- kämpande myndigheterna, andra berörda myndigheter, relevanta or- ganisationer och, vid behov, med företrädare för arbetsmarknadens parter. När det gäller samråd med brottsbekämpande myndigheter har utredningen främst skött det genom experterna från Ekobrotts- myndigheten, och . Samråd har förekommit såväl löpande som vid utredningssammanträdena. I en specifik fråga, spårning av föremål (se avsnitt 11.4), har utredaren och sekreteraren vid möten hos myndigheterna träffat och hämtat in information från företrädare för , Säkerhetspolisen och . Utredningen har genom experten från hämtat in uppgifter från den myndighetens representant vid det s.k. . 3.1Allmänt om bakgrunden till Eppo Skyddet av Europeiska unionens finansiella intressen har varit en högt prioriterad fråga för medlemsstaterna och unionen. På olika sätt har man försökt komma till rätta med att EU och medlemsstaterna går miste om stora summor på grund av brotts- lighet som riktar sig mot unionens medel. Efter att ha diskuterat frågan utan att nå enighet beslutade ett antal av EU:s medlemsstater att den Europe- iska åklagarmyndigheten (på engelska European Public Prosecutor’s Office, i fortsättningen Eppo) skulle inrättas för att skydda EU:s finansiella intressen mot bedrägerier och annan brottslighet. Rådets förordning (EU) 2017/1939 av om genomfö- rande av fördjupat samarbete om inrättande av Europeiska åklagar- myndigheten (i fortsättningen Eppo-förordningen) antogs. Det året anmäldes det sammanlagt 15 213 oriktigheter till kommissionen, varav 1 146 oriktigheter avsåg misstanke om bedrägeri. Totalt om- fattade oriktigheterna . Av dem avsåg misstankar om bedrägeri (se 29:e årsrapporten om skydd av Europeiska unionens ekonomiska intressen och bedrä- geribekämpning [2017], COM[2018] 553 final). Mörkertalet, dvs. oriktigheter som inte rapporteras, antas emellertid vara högt. Idetta kapitel redovisas översiktligt hur Eppo-förordningen har vuxit fram, inställning till Eppo, Eppos särdrag och vilken roll Eppo ska ha inom EU. 3.2.1Straffrättsligt samarbete till skydd för EU:s finansiella intressen Det straffrättsliga samarbetet inom EU har utvecklats successivt. lades ett förslag om fördragsändring fram. Det syftade till att straffrättsligt skydda de finansiella intressena. Någon ändring av fördraget kom emellertid aldrig till stånd. Förslaget vidareutveckla- des och undertecknades i form av konventioner och protokoll, inom ramen för det mellanstatliga samarbetet i rättsliga och inrikes frågor (den s.k. tredje pelaren). antogs en kon- vention om skydd av Europeiska gemenskapernas finansiella intres- sen (i fortsättningen bedrägerikonventionen). Syftet var att säker- ställa överensstämmelse i fråga om medlemsstaternas straffrättsliga skydd mot bedrägerier som riktade sig mot unionens finansiella in- tressen. På så sätt skulle kampen mot sådan brottslighet bli mer effektiv och sanktionerna mer avskräckande. Konventionen kom- pletterades i vissa avseenden åren därpå, bl.a. med ett tilläggsproto- koll om penningtvätt. Ett annat genombrott i fråga om åtgärder till skydd för de finan- siella intressena kom genom avgörande i målet kommissionen mot C-68/88 (EU:C:1989:339). Där slog domstolen fast att medlemsstaterna är skyldiga att skydda de gemen- samma finansiella intressena på samma sätt som de skyddar egna all- männa medel. Domstolen ansåg att det åligger medlemsstaterna att se till att påföljder för sådana oegentligheter är effektiva, propor- tionerliga och avskräckande. I Amsterdamfördraget, som trädde 1999, stadfästes det straffrättsliga samarbetet . Gemenskapens lagstif- tare gavs då rätt att inom vissa gränser reglera det straffrättsliga skyddet av gemenskapens ekonomiska intressen. Den rättsliga grun- den angavs i artikel 280 i dåvarande fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen. I Lissabonfördraget, som trädde 2009, finns en motsvarande bestämmelse i artikel 325 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt (i fortsättningen FEUF). beslutade kommissionen ett förslag till direktiv om be- kämpning av bedrägeri som riktar sig mot unionens finansiella in- tressen. och rådets direktiv (EU) 2017/1371 av om bekämpande genom straffrättsliga bestämmelser av bedrägeri som riktar sig mot unionens finansiella intressen (i fort- sättningen Sefi-direktivet) trädde i kraft och skulle vara genomfört . För de av medlemssta- terna som är bundna av direktivet, bl.a. , ersätter det bedrä- gerikonventionen, medan konventionen alltjämt gäller för de övriga medlemsstaterna. Direktivet innehåller bl.a. minimiregler för be- stämmelser om brott och påföljder till skydd för EU:s finansiella in- tressen. har genomfört Sefi-direktivet genom propositionen Skärpt straff för subventionsmissbruk, prop. 2018/19:78. 3.2.2Tidiga konkreta idéer om ett europeiskt åklagarämbete På begäran av och kommissionen samarbetade straffrättsexperter från Europeiska gemenskapens samtliga medlemsstater kring det straffrättsliga skyddet av gemen- skapens finansiella intressen. Experternas arbete mynnade ut i ett förslag till en regelsamling för det straffrättsliga skyddet av gemen- skapens ekonomiska intressen, den s.k. Corpus juris. Vid regerings- konferensen i föreslog kommissionen att det skulle inrättas ett europeiskt åklagarämbete, för att avhjälpa den straffrättsliga splittringen på det europeiska rättsområdet. Året därpå lade kommissionen fram en grönbok i frågan. En grönbok är ett dokument som kommissionen offentliggör för att stimulera till diskussion i en särskild fråga, i detta fall det straffrättsliga skyddet av Europeiska gemenskapens ekonomiska intressen och inrättande av en europeisk åklagare. Kommissionen menade i grönboken att en utrednings- och lag- föringsfunktion på gemenskapsnivå skulle ge ett mervärde. Det framhölls att de straffrättsliga bestämmelser som fanns visserligen var både legitima och oersättliga, men eftersom det saknades en in- stitution på gemenskapsplanet var det ofta svårt att effektivt lagföra gränsöverskridande brott. I grönboken framhöll kommissionen i huvudsak fyra argument för att införa ett europeiskt åklagarämbete. Det första var att avsaknaden av ett europeiskt straffrättsområde bl.a. innebar att rättsliga och polisiära myndigheter i medlemssta- terna endast hade rätt att agera på sitt eget territorium. Det med- förde att utredning och lagföring inleddes parallellt, delvis eller inte alls. Kommissionens andra argument var att metoderna för det rätts- liga samarbetet mellan medlemsstaterna var tungrodda och dåligt an- passade. Enligt kommissionen hade den organiserade brottslighe- tens ökade aktivitet när det gällde bedrägerier mot gemenskapens ekonomiska intressen gjort de traditionella instrumenten för ömse- sidig rättslig hjälp otillräckliga. Framstegen inom det rättsliga sam- arbetet var begränsade och bristerna ledde till dröjsmål, förhalnings- taktik och att skyldiga gick fria från straff. Det tredje argumentet var att det behövdes rättslig uppföljning av administrativa utredningar. Den samlade operativa erfarenheten visade enligt kommissionen att det var svårt att föra administrativa utredningar, som överlämnats från unionen till medlemsstaterna, vidare till åtal och dom. Det angavs bero bl.a. på utformningen av gemenskapens regelverk, skill- naden i arbetssätt mellan medlemsstaterna och att olika bevisregler gällde i medlemsstaterna. Kommissionens fjärde argument tog sikte på att det behövdes bättre organisation och effektivitet i gemenska- pens institutioners interna utredningar. Det saknades en europeisk rättsinstans som var behörig att bedriva utredningar inom gemen- skapens institutioner, eftersom Europeiska byrån för bedrägeribe- kämpning var och skulle förbli en administrativ utredningstjänst. Det innebar enligt kommissionen att frågan om ett internt fall skulle tas upp i domstol eller inte avgjordes av de nationella myndigheterna i den medlemsstat där gemenskapsinstitutionen var lokaliserad. som följde närmast efter grönboken genomförde kommissionen en undersökning avseende allmänhetens uppfattning om de i grönboken framlagda förslagen. granskade därefter förslagen. genomfördes också ett omfattande arbete inom EU med ett fördrag om upprättande av en europeisk konsti- tution. I den tänkta fördragstexten fanns en artikel om en europeisk åklagarmyndighet. Fördraget antogs dock inte. När Lissabonfördra- get, som är det åttonde och senaste fördraget sedan EU bildades, trädde i kraft infördes emellertid en motsva- rande artikel, med vissa tillägg. 3.2.3Den rättsliga grunden för Eppo Genom Lissabonfördraget infördes artikel 86 i FEUF. Artikeln ut- gör den rättsliga grunden för att inrätta Eppo. I artikeln anges föl- jande. 1.För att bekämpa brott som skadar unionens ekonomiska intressen får rådet genom förordningar i enlighet med ett särskilt lagstiftningsförfa- rande inrätta en europeisk åklagarmyndighet som baseras på Eurojust. Rådet ska besluta med enhällighet efter godkän- nande. Om enhällighet inte kan nås, får en grupp om minst nio medlemsstater begära att utkastet till förordning överlämnas till . I detta fall ska förfarandet i rådet tillfälligt upphävas. Efter diskussion, och om konsensus uppnås, ska från det tillfälliga upphävandet hänskjuta utkastet till rådet för antagande. Om ingen enighet uppnås och om minst nio medlemsstater önskar upp- rätta ett fördjupat samarbete på grundval av utkastet till förordning, ska de inom samma tidsfrist underrätta , rådet och kom- missionen om detta. I detta fall ska det bemyndigande att inleda ett för- djupat samarbete som avses i artikel 20.2 i fördraget om Europeiska unionen och artikel 329.1 i det här fördraget anses vara beviljat, och be- stämmelserna om fördjupat samarbete ska tillämpas. 2.Den europeiska åklagarmyndigheten är behörig att, i förekommande fall i samverkan med Europol, utreda och lagföra gärningsmän och andra medverkande som har begått brott som skadar unionens ekonomiska intressen, i enlighet med den förordning som avses i punkt 1. Myndig- heten ska föra talan för dessa brott vid medlemsstaternas behöriga dom- stolar. 3.De förordningar som avses i punkt 1 ska innehålla stadgan för den europeiska åklagarmyndigheten, villkoren för dess verksamhet, de pro- cessrättsliga reglerna för denna verksamhet, liksom regler om tillåtlig- heten av bevisning och regler för domstolskontroll av de processuella åtgärder som myndigheten beslutar när den utövar sin verksamhet. får eller senare anta ett beslut om ändring av punkt 1 i syfte att utsträcka den europeiska åklagarmyndighetens be- fogenheter till att även omfatta kampen mot den grova brottslighet som har ett gränsöverskridande inslag och, som en följd av detta, om ändring av punkt 2 när det gäller gärningsmän och andra medverkande som be- gått grova brott som påverkar mer än en medlemsstat. ska besluta med enhällighet, efter godkännande och efter att ha hört kommissionen. 3.2.42013 års förslag till förordning om Eppo Sedan erkänt betydelsen av en europeisk åklagar- myndighet för att stärka skyddet av unionens finansiella intressen, lade kommissionen fram ett förslag till förordning om inrät- tande av Eppo. När kommissionen lade fram förslaget kvarstod flera av de argu- ment som hade angetts i grönboken ett drygt decennium tidigare. I den konsekvensanalys som kommissionen hade genomfört och pub- licerade i anslutning till förslaget om förordningen angavs bl.a. att unionens finansiella intressen ännu inte var tillfredsställande skyd- dade. Bedrägerier, korruption och annan brottslighet som påverkar EU:s finansiella intressen angavs ha nått oroväckande nivåer på vissa områden. Bristen på effektiva lagföringsåtgärder ansågs ha bidragit till att en känsla av straffrihet hade infunnit sig hos bedragarna. Kommissionen angav vidare att de dittillsvarande åtgärderna för att skydda unionens finansiella intressen, inkluderande bl.a. administra- tiva utredningar, kontroller och lagstiftning, inte var tillräckliga för att adressera svårigheterna som hänger samman med utredning, åtal och lagföring av brottslighet riktad mot EU:s finansiella intressen. I konsekvensanalysen diskuterade kommissionen de sju olika alternativ som ansågs möjliga. De var att låta saker vara som de varit, att genomföra endast icke lagstiftande åtgärder, att förstärka Euro- just, att inrätta Eppo inom Eurojust, att inrätta en kollegial form av Eppo, att inrätta en decentraliserad form av Eppo samt att inrätta en centraliserad form av Eppo. Av dessa alternativ stannade kommis- sionen i sitt förslag för en decentraliserad form av Eppo. I korthet innebar förslaget enligt kommissionen följande. Eppos uppdrag skulle vara att utreda, lagföra och väcka talan mot personer som begick brott som riktade sig mot unionens finansiella intressen. Myndigheten skulle inrättas i form av ett unionsorgan, med en de- centraliserad struktur som för merparten av sin verksamhet skulle förlita sig på nationella utredningar, nationella lagförande myndig- heter och nationell lagstiftning. Den decentraliserade strukturen skulle bestå av en enda organisation med två delar. Den ena skulle vara en central enhet som huvudsakligen skulle övervaka, samordna och vid behov leda utredningar och lagföringsåtgärder som genom- fördes i medlemsstaterna. Den andra skulle vara europeiska delege- rade åklagare som i allmänhet skulle genomföra sådana utredningar och lagföringsåtgärder självständigt. De europeiska delegerade åkla- garna skulle vara en del av både Eppo och den nationella åklagarmyn- digheten. På så vis skulle Eppo enligt kommissionen integreras väl i de nationella rättsväsendena och kunna förlita sig på nationella för- faranderegler, nationella domstolar och nationella brottsbekämpan- de resurser. skulle myndigheten effektivt arbeta mot det gemensamma europeiska målet att bekämpa bedrägerier som skadar unionens finansiella intressen. Enligt subsidiaritetsprincipen (artikel 5 i fördraget om Europeiska unionen) ska unionen på de områden där den inte har exklusiv befo- genhet vidta en åtgärd endast om och i den mån som målen för den planerade åtgärden inte i tillräcklig utsträckning kan uppnås av med- lemsstaterna, vare sig på central nivå eller på regional och lokal nivå, och därför, på grund av den planerade åtgärdens omfattning eller verkningar, bättre kan uppnås på unionsnivå. I enlighet med reglerna för subsidiaritetskontroll lämnade totalt 14 nationella parlament, däribland den svenska (se av- snitt 3.3), motiverade yttranden till kommissionen avseende försla- get. Yttrandena aktiverade en mekanism för kommissionens subsi- diaritetskontroll av sitt förslag. De motiverade yttrandena tog sikte på såväl frågor om subsidia- ritet som annat. När det gällde subsidiaritet anfördes bl.a. att utred- nings- och lagföringsåtgärder på medlemsstatsnivå och befintliga samordnings- och utredningsmekanismer på unionsnivå (Eurojust, Europol och , som behandlas i avsnitt 3.5.1) var tillräckliga. För- slagets mervärde i förhållande till nationella åtgärder ifrågasattes också av ett antal nationella parlament. Även den föreslagna struk- turen för Eppo blev föremål för viss kritik, också från stater som stödde förslaget om att inrätta myndigheten. Dessutom kritiserades karaktären och omfattningen av Eppos befogenheter av flera med- lemsstater. När det gällde andra invändningar, som inte tog sikte på subsidi- aritetsfrågan, avsåg de bl.a. att den föreslagna förordningen var för omfattande, att de befogenheter som föreslogs för Eppo endast bor- de innehas av nationella myndigheter, att förordningen gick utöver vad som ansågs nödvändigt för att uppnå dess mål och att förord- ningen skulle innebära nackdelar för medlemsstaterna. Kommissionen kontrollerade och kommenterade yttrandena i fråga om subsidiaritet och fann att förslaget var förenligt med sub- sidiaritetsprincipen. Den ansåg därför att förslaget inte behövde dras tillbaka eller ändras och vidhöll förslaget. Kommissionen anförde emellertid att den under det fortsatta lagstiftningsarbetet skulle komma att ta vederbörlig hänsyn till de nationella parlamentens mo- tiverade yttranden. som följde efter kommissionens förslag och de motive- rade yttrandena fortgick lagstiftningsarbetet. Diskussioner om för- slaget fördes i . Parlamentet kom att anta resolu- tioner och föreslå tämligen detaljerade ändringar i kommissionens förslag. , som i grunden hade en positiv inställ- ning till Eppo, under förutsättning att parlamentets synpunkter be- aktades, underströk vikten av att Eppo blev stark och oberoende. Parlamentet underströk också att en tydlig behörighetsuppdelning mellan Eppo och nationella myndigheter borde göras, varvid Eppo borde ges prioriterad behörighet för brott enligt Sefi-direktivet. Även nationellt (i bl.a. i ) förekom diskussio- ner. Eppo diskuterades också inom ramen för rådet för rättsliga och inrikes frågor, även kallat , där justitie- och inrikesmi- nistrarna från alla EU-medlemsstater ingår. Där fördes omfattande diskussioner om förslaget såväl övergripande som på detaljnivå. Kommissionen lämnade ett uppdaterat förslag till förordning , vilket hade ändrats i enlighet med de synpunkter som hade lämnats efter förslaget. Enhällighet kunde emellertid inte upp- nås. I enlighet med artikel 86.1 tredje stycket FEUF beslutades om s.k. fördjupat samarbete mellan 16 av medlemssta- terna. Samarbetet ledde till att Eppo-förordningen utfärdades .