sou · H8B362 · 2020-11-12 00:00:00 — Den som beslutet riktar sig mot får därigenom tillfälle att påtala eventuella fel- aktigheter och omständigheter som kan utgöra skäl för befrielse från avgift. Regeringen har i tidigare lagstiftningsärenden ansett att detta är en grundläggande förutsättning för materiellt riktiga avgöranden och systemets legitimitet (se prop. 2017/18:165 s. 71). Uttalandena har självfallet giltighet även på djurhälsoområdet, varför en ovillkor- lig rätt ska finnas för den som beslutet rör att yttra sig innan ett beslut fattas. bör skicka den utredningsrapport eller lik- nande som myndigheten har sammanställt till den som anspråket riktas mot. Av materialet bör framgå vad myndigheten gör gällande har in- träffat, de omständigheter som åberopas till stöd för detta och vilken bevisning som finns i ärendet. Vidare bör det i skrivelsen anges att myndigheten avser att påföra en sanktionsavgift. 18.11.9 Det behövs inte en regel om delgivning Bedömning: Det finns inte något behov av en uttrycklig bestäm- melse om att ett beslut om sanktionsavgift ska delges den avgifts- skyldige. En sökande, klagande eller annan part i ett ärende som avser myn- dighetsutövning ska enligt 33 § förvaltningslagen (2017:900) under- rättas om innehållet i det beslut varigenom myndigheten avgör ärendet. Myndigheten bestämmer om dessa underrättelser ska ske muntligt, genom vanligt brev, genom delgivning eller på något annat sätt. För- valtningslagen innehåller inte något krav på delgivning. Frågan om delgivning av beslut om sanktionsavgift hänger samman med frågan om verkställighet av sådana beslut. Enligt vårt förslag ska ett beslut kunna verkställas när det har fått laga kraft (se avsnitt 18.11.11). Tid- punkten för när beslutet får laga kraft är knuten till den tidpunkt då den avgiftsskyldige fick del av beslutet. När sanktionsavgift infördes i lagstiftningen om livsmedel, foder och animaliska biprodukter konstaterade regeringen att det ofta torde krävas delgivning för att den avgiftsskyldige ska få veta när beslutet får laga kraft och därmed kan verkställas, men någon uttrycklig be- stämmelse om krav på delgivning av beslutet ansågs inte behövas. Vi gör samma bedömning. 18.11.10Tidpunkt för verkställbarhet av beslut och betalning av sanktionsavgift Förslag: Beslut om sanktionsavgift ska inte kunna gälla omedel- bart. Bedömning: En sanktionsavgift bör förfalla till betalning när beslutet har fått laga kraft. Skälen för förslaget och bedömningen Vi har i avsnitt 17.11 föreslagit att ett beslut enligt den nya djurhälso- lagen som huvudregel ska gälla även om det överklagas. Skälet till det är att det ofta handlar om åtgärder som måste vidtas omgående för att man ska kunna motverka smittspridning och risk för smittspridning. Eftersom sanktionsavgifterna har karaktär av straff talar hänsynen till den enskildes rättssäkerhet dock starkt för att en skyldighet att betala en sanktionsavgift inte bör uppkomma innan ett beslut eller, om beslutet överklagas, en dom fått laga kraft. Vi anser därför att ett beslut om sanktionsavgift inte ska kunna göras gällande förrän det fått laga kraft. Detta överensstämmer med den bedömning som gjorts i bl.a. livsmedelslagen (prop. 2017/18:165 s. 72). Vidare finns det inte något behov av att införa bestämmelser om betalningsfrist. Syftet med att införa ett sanktionsavgiftssystem är att öka effektiviteten i sanktionssystemet. En del i detta är att en sank- tion ska kunna påföras efter det att en överträ- delse har konstaterats föreligga. En ytterligare betalningsfrist efter det att beslutet har fått laga kraft motverkar detta syfte. En bestäm- melse om betalningsfrist bör därför inte införas i lagen. Detta förhindrar dock inte ansvarig myndighet från att i sitt beslut meddela en frist inom vilken betalning ska ske. Även detta motsvarar den be- dömning som gjorts i bl.a. livsmedelslagen (prop. 2017/18:165 s. 72). 18.11.11Verkställighet får ske enligt utsökningsbalken när ett beslut om sanktionsavgift har fått laga kraft Förslag: Ett beslut om sanktionsavgift ska få verkställas enligt ut- sökningsbalken när det har fått laga kraft. Enligt 3 kap. 1 § första stycket 6 utsökningsbalken (1981:774) utgör en förvaltningsmyndighets beslut en verkställbar exekutionstitel endast om det framgår av en särskild föreskrift att beslutet får verkställas. Utan en sådan särskild föreskrift får myndighetens beslut om sank- tionsavgift inte läggas till grund för verkställighet och myndigheten måste då skaffa sig en exekutionstitel om den avgiftsskyldige inte frivilligt betalar. Det kan ske genom en ansökan om betalningsföre- läggande hos som kan bestridas och ytterst kräver domstols dom för att kunna verkställas. Alternativt kan myn- digheten själv väcka talan i domstol. Sådana förfaranden kan vara tidskrävande. Om en sanktionsavgift ska kunna vara en snabb och effektiv reaktion från samhällets sida förutsätter detta att en snabb verkställighet kan ske. I likhet med regleringen på närliggande områ- den bedömer vi därför att det bör föreskrivas att ett beslut om sank- tionsavgift får verkställas enligt utsökningsbalken när det fått laga kraft. Närmare föreskrifter om hur sanktionsavgifter ska betalas bör med- delas i förordning. Av dessa bör framgå att en sanktionsavgift ska betalas till Kammarkollegiet efter en särskild betalningsuppmaning. Vidare bör det i förordning tas in en upplysning om att bestämmel- ser om indrivning finns i lagen (1993:891) om indrivning av statliga fordringar m.m. Förslag: Ett beslut om sanktionsavgift får inte fattas om den som anspråket riktas mot inte har fått tillfälle att yttra sig från det att överträdelsen skedde. En beslutad sanktionsavgift ska falla bort om beslutet inte har verkställts från det att beslutet fått laga kraft. Eftersom en sanktionsavgift uppvisar stora likheter med ett bötes- straff bör det finnas bestämmelser om preskription. Sådana bestäm- melser finns när det gäller sanktionsavgifter på andra områden. De överträdelser som föreslås kunna leda till en sanktionsavgift bedöms straffvärdemässigt vara närmast jämförbara med bötesbrott. Tiden för åtalspreskription för ett brott med endast böter i straffskalan är och tiden för påföljdspreskription är . Vår bedömning är att samma preskriptionstider bör gälla för sanktionsavgifter i djurhälsolagen (jfr prop. 2017/18:165 s. 74 och 75). Utgångspunk- ten för tvåårsfristen bör vara den tidpunkt då överträdelsen skedde. 18.11.13 Överklagande av beslut om sanktionsavgift Förslag: En kontrollmyndighets beslut om sanktionsavgift över- klagas till allmän förvaltningsdomstol. Prövningstillstånd ska krävas vid överklagande till kammarrätten. Vi har i avsnitt 17.10.2 föreslagit att beslut enligt den nya djurhälso- lagen ska överklagas till allmän förvaltningsdomstol. Detsamma bör gälla i fråga om beslut om sanktionsavgift. Förslag: Om ett brott med fängelse i straffskalan som avser bristande försiktighet i en restriktionszon innefattar en olovlig förflyttning av djur eller varor, ska djuren eller varorna förklaras förverkade, om det inte är uppenbart oskäligt. I stället för egen- domen kan dess värde förklaras förverkat. Enligt 20 § fjärde stycket epizootilagen finns en bestämmelse om förverkande när någon döms för att ha brutit mot –en veterinärs beslut om spärrförklaring enligt 4 §, –beslut vid grundad anledning att anta ett det har inträffat ett fall av en epizootisk sjukdom enligt 4 a §, –beslut eller föreskrifter vid bekräftat utbrott av en epizootisk sjuk- dom om smittförklaring, tillträdesförbud och andra åtgärder enligt 5 §, eller –beslut eller föreskrifter som meddelats med stöd av 8 §. Om ett brott som sagts innefattar olovlig transport av djur eller varor ska sådan egendom förklaras förverkad, om det inte är uppen- bart oskäligt. I stället för egendomen kan dess värde förklaras förverkat. Av det sagda följer att förverkande i princip ska ske vid överträ- delser av de beslut och föreskrifter som gäller i samband med utbrott av epizootiska sjukdomar, med undantag för kravet på att djurhållare gör en anmälan och gör allt vad som rimligen kan krävas för att för- hindra eller begränsa smittspridning (2 §). En motsvarande bestämmelse finns i 12 § fjärde stycket zoonos- lagen. Den gäller den som bryter mot ett beslut eller en föreskrift som har meddelats med stöd av 5 §. I 36 kap. 1 § finns grundbestämmelserna om förver- kande av utbyte av brott eller dess värde. Förverkande av utbyte av brott enligt ska ske, om det inte är uppenbart oskäligt. Detsamma gäller vad någon har tagit emot som ersättning för kost- nader i samband med ett brott, om mottagandet utgör ett brott enligt . För brottsbalksbrott uppställs inga krav i fråga om straffskalan. Bestämmelserna tillämpas även på specialstraffrättens område, men det krävs då att brottet har fängelse i straffskalan. När det gäller mycket allvarliga brott med fängelse i straffskalan och ett antal särskilt uppräknade brott –vissa från specialstraffrätten – ska förverkande ske även i andra fall än som avses 1 § (36 kap. 1 b §). Som utbyte av ett brott eller av brottslig verksamhet anses vid förverkande även egendom som har trätt i stället för utbyte, avkastning av utbyte samt avkastning av det som trätt i stället för utbyte (36 kap. 1 c §). I 36 kap. 2 § föreskrivs om förverkande av hjälpmedel vid brott. Där anges att egendom som har använts som hjälpmedel vid brott enligt får förklaras förverkad, om det behövs för att förebygga brott eller om det annars finns särskilda skäl. Detsamma gäller egendom som varit avsedd att användas som hjälpmedel vid ett sådant, om brottet har fullbordats eller om förfarandet har utgjort ett straffbart försök eller en straffbar förberedelse eller stämpling. Det sagda gäller även egendom som frambragts genom brott enligt balken, egendom vars användande utgör sådant brott samt egendom som någon annars tagit befattning med på ett sätt som utgör sådant brott. Om inte annat är särskilt föreskrivet, ska bestämmelserna också tillämpas i fråga om egendom som använts eller varit avsedd att användas som hjälpmedel vid brott enligt annan lag eller författning, om det för brottet är föreskrivet fängelse . Enligt 36 kap. 3 § kan förverkande ske i bl.a. fråga om föremål som på grund av sin särskilda beskaffenhet och omständigheterna i övrigt kan befaras komma till brottslig användning. I 36 kap. 4 § föreskrivs om förverkande av värdet av ekonomiska fördelar som har uppkommit vid brott som begåtts i utövningen av näringsverksamhet. Frågan är om en särskild förverkandebestämmelse bör tas in i den nya djurhälsolagen. En första fråga är då om en sådan bestämmelse är nöd- vändig eller om bestämmelserna om förverkande i kan användas i stället. Djur och varor som olovligen transporterats utgör inte utbyte av brott. Bestämmelserna om förverkande enligt 36 kap. 1–1 c §§ brotts- balken är redan av detta skäl inte tillämpliga i de fall som disku- teras. Vår bedömning är att sådana djur och varor inte heller utgör hjälpmedel vid brott. Inte heller bestämmelsen i 36 kap. 2 § brotts- balken kan därför användas. Bestämmelserna i 36 kap. 3 och 4 §§ är inte relevanta i sammanhanget. Av det anförda följer att bestämmelser inte kan utgöra rättslig grund för förverkande i de fall som regleras i epizootilagen och zoonoslagen. Vår bedömning är att det även i fortsättningen bör finnas en huvud- regel om förverkande i vissa fall. Olovlig förflyttning av djur och varor i samband med ett misstänkt eller bekräftat sjukdomsutbrott framstår som en särskilt allvarlig överträdelse av regelverket med hän- syn till risken för smittspridning. Det är därför befogat att de olov- ligen transporterade djuren eller varorna, eller deras värde, som huvud- regel förverkas. En bestämmelse om förverkande när ett brott som avser bristande försiktighet i en restriktionszon innefattar en sådan olovlig förflyttning bör därför tas in i den nya djurhälsolagen. Bestäm- melsens räckvidd bör av proportionalitetsskäl begränsas till brotten som har fängelse i straffskalan. 19 Ersättning och avgifter I de nuvarande djurhälsolagarna och deras tillhörande förordningar finns bestämmelser om avgifter för offentlig kontroll och annan offentlig verksamhet. Det finns även bestämmelser om ersättning av statsmedel i vissa fall till den som drabbas av vissa kostnader eller förluster på grund av föreskrifter eller beslut som meddelats med stöd av djurhälsobestämmelserna. Det ingår inte i vårt uppdrag att göra någon materiell översyn av dessa bestämmelser. Med hänsyn till att EU:s djurhälsoförordning har en annan indelning av djursjukdomar i olika kategorier än den som gäller enligt den svenska regleringen, och då bestämmelserna om avgifter och ersättning skiljer sig åt mellan de svenska djurhälsolagarna, är det dock nödvändigt att göra vissa över- väganden om hur bestämmelserna bör se ut i den nya djurhälsolag och djurhälsoförordning som vi föreslår. 19.2Ersättning för förlust, kostnader och inkomstbortfall Enligt 15 § epizootilagen (1999:657) ska staten ersätta den som på grund av föreskrifter eller beslut som har meddelats med stöd av lagen eller de EU-bestämmelser som lagen kompletterar drabbas av 1.förlust på grund av att husdjur eller andra än vilt levande djur av- livas eller dör till följd av biverkning av vaccination eller av annan behandling, 2.kostnader på grund av saneringsåtgärder, 4.annan inkomstförlust än som avses i 3. Ersättning för produktionsbortfall lämnas av den kostnad eller förlust som bortfallet medför. I övrigt lämnas full ersättning. Full ersättning för produktionsbortfall lämnas vid utbrott eller misstanke om vissa särskilt allvarliga epizootiska sjukdomar, nämligen afrikansk svinpest, klassisk svinpest, mul- och klövsjuka, vesikulär svinsjuka (SVD) samt sjukdomar i gruppen transmissibel spongiform encefalopati (). Av dessa är alla utom två förteck- nade som a-sjukdomar enligt EU:s djurhälsoförordning. Undan- taget gäller vesikulär svinsjuka, som inte är en förtecknad sjukdom och , som inte regleras i förordningen utan i stället i Europa- parlamentets och rådets förordning (EG) nr 999/2001 av om fastställande av bestämmelser för förebyggande, kontroll och utrotning av vissa typer av transmissibel spongiform encefalo- pati, nedan kallad TSE-förordningen. Den djurhälsolag som vi före- slår ska även komplettera den sistnämnda förordningen. Ersättningen enligt epizootilagen kan jämkas om den ersättnings- berättigade uppsåtligen eller genom vårdslöshet själv har medverkat till kostnaden eller förlusten. Detsamma gäller om den ersättnings- berättigade vägrar att rätta sig efter en föreskrift eller ett beslut som har meddelats med stöd av lagen eller de EU-bestämmelser som kom- pletteras av lagen. Enligt 6 § epizootiförordningen (1999:659) beslutar Jordbruks- verket om ersättning. I epizootiförordningen anges vidare att det i vissa fall ska fogas ett intyg om djurens eller slaktkropparnas värde. Värdering av djuren ska göras av värderingsmän som utses av efter förslag av . Om ett djur avlivas med stöd av 3 § epizootilagen enligt beslut av veterinär som miss- tänker smitta görs dock värderingen i stället av veterinären. En värdering av slaktkroppar som har destruerats till följd av de EU- bestämmelser som kompletteras av epizootilagen ska göras av per- sonal på ett slakteri. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får föreskriva att 1.ersättning inte lämnas för kontrollåtgärder eller förebyggande åt- gärder som vidtas enligt lagen eller med stöd av lagen meddelade föreskrifter eller de EU-bestämmelser som kompletteras av lagen, 2.till grund för ersättning för sådan förlust eller kostnad som anges i 15 § första stycket 1 eller 2 skall läggas ett visst högsta värde på djur eller annan egendom som ska ersättas, 3.ersättning enligt lagen får lämnas enligt viss angiven schablon. Zoonoslagen (1999:658) tillämpas enbart på salmonella. I lagen finns endast en paragraf om ersättning med grundläggande bestämmelser och bemyndiganden (11 a §). Övriga bestämmelser finns i zoonos- förordningen (1999:660). Sammantaget framgår följande om ersätt- ning. Kostnader eller förluster som uppkommit till följd av beslut en- ligt zoonoslagen eller föreskrifter som meddelats med stöd av lagen kan ersättas av statsmedel. Skrivningen att ersättning kan lämnas innebär en viktig skillnad mot epizootilagen, som innebär ett tvång för staten att lämna ersättning. Vid zoonoslagens tillkomst ansågs det att staten, den enskilde djurägaren och jordbruksnäringen bör dela på det ekonomiska ansvaret för kontroll och bekämpning enligt zoonoslagen (prop. 1998/99:88 s. 41). Rätten att besluta om ersättning har delegerats till Jordbruks- verket. Ersättning kan enligt 5 § zoonosförordningen lämnas till den som drabbats av 1.kostnad eller förlust genom att djur avlivas eller att djur och djurprodukter samt avfall och annat material oskadliggörs 2.kostnader på grund av smittrening utöver normal rengöring, 3.kostnader för särskilda åtgärder i samband med slakt, 5.kostnad eller förlust i annat fall om finner att det finns särskilda skäl. För egen arbetsinsats och för anställda beräknas ersättning efter den arbetslön som på orten i allmänhet betalas arbetstagare för likartat arbete. För lejd arbetskraft lämnas ersättning med högst det belopp som djurägaren betalat. För hundar och katter som avlivas lämnas ersättning endast vid yrkesmässig uppfödning. Ersättning lämnas med högst av kostnaderna och förlusterna. Om besätt- ningen står under frivillig kontroll enligt 3 § lagen (2006:807) om kontroll av husdjur m.m. lämnas dock ersättning med högst sjut- . Som huvudregel lämnas inte ersättning 1.vid produktion av fler än 5 000 slaktkycklingar eller vid avel i olika led för produktion av slaktkycklingar, 2.vid produktion som bygger på inköp av sammanlagt fler än 150 nöt- kreatur från fler än fem besättningar före den tidpunkt då sjukdom konstateras eller smitta påvisas, 3.vid annan produktion än som avses under 1 av fler än 50 000 dags- gamla fjäderfän eller vid avel i olika led för produktion av fjäderfän, 4.vid produktion som bygger på inköp av sammanlagt fler än 150 gyltor eller gyltämnen eller sammanlagt fler än 1 500 smågrisar eller tillväxtgrisar, allt från fler än fem besättningar, före den tidpunkt då sjukdom konstateras eller smitta påvisas, 5.vid produktion av smågrisar i suggpoolsystem med fler än fem satellitbesättningar. Det görs dock undantag från huvudregeln om att ersättning inte ut- går om en besättning som avses i 3–5 står under sådan kontroll som avses i 3 § lagen om kontroll av husdjur m.m. I ett sådant fall lämnas nämligen ersättning med högst av de kostnader och förluster som tidigare nämnts. får besluta om ersättning med högre belopp än vad som följer av de regler som redovisats i det föregående, om det finns särskilda skäl. Jämkning av ersättningen kan ske på motsvar- ande grunder som enligt epizootilagen. får meddela vissa föreskrifter om ersättning. Ersättning för kostnad eller förlust genom att djur avlivas eller att djur och djurprodukter samt avfall och annat material oskadliggörs och kostnader på grund av smittrening utöver normal rengöring får bestämmas utifrån ett visst högsta värde på djur eller annan egendom som ska ersättas till grund för beräkningen, om har bestämt det. får även föreskriva att ersättning för kostnad eller förlust med anledning av smittrening eller produk- tionsbortfall får lämnas enligt viss angiven schablon. Precis som enligt epizootilagen ska ansökan innehålla ett intyg om djurens värde. Om finner att det behövs sär- skild värdering för beräkning av ersättning för djur som avlivats ska verket utse en värderingsman efter förslag av . Värderings- mannen har rätt till ersättning av staten enligt bestämmelser som meddelas av . Vid värderingen ska hänsyn tas till djurets slaktvärde och till det livvärde djuret kan anses ha utöver slaktvärdet. Vid uppskattning av livvärdet ska särskilt avseende fästas vid djurets produktionsförmåga, ålder och avelsvärde. meddelar ytterligare föreskrifter om vilka upp- gifter som ska fogas till ansökan om ersättning, hur värderingsmän ska utses och hur uppkomna förluster ska värderas. Ansökan om ersättning ska göras hos från den dag ett beslut enligt 5 § zoonoslagen har upphävts. Görs inte an- sökan inom den angivna tiden är rätten till ersättning förlorad, om det inte finns särskilda skäl. Det kan enligt bisjukdomslagen (1974:211) utgå ersättning från staten för en kostnad eller förlust som har föranletts av ett beslut enligt lagen eller bestämmelser som har meddelats med stöd av lagen (6 § bisjukdomslagen). Enligt 13 § första stycket bisjukdomsförord- ningen (1974:212) fattas beslut om ersättning av eller, om verket bestämmer det, av . Delegering till läns- styrelsen har skett enligt 46 § Statens jordbruksverks föreskrifter (SJVFS 1992:38)1 om kontroll av amerikansk yngelröta, varroasjuka och trakékvalster hos bin. 1Författningen omtryckt i 2018:28. Bisjukdomsförordningen innehåller relativt detaljerade bestäm- melser om ersättning. Dessa innebär följande. För kostnad eller förlust som har uppkommit genom en tillsynsmans eller annan myn- dighets beslut om förintande av bisamhällen i bigårdar kan ersättning av statsmedel lämnas med för varje bisamhälle. Ersätt- ning lämnas dock endast om minst fyra bisamhällen har förintats. Från ersättningsbeloppet ska det frånräknas en självrisk om 300 kro- nor. Beloppsgränserna gäller endast vid amerikansk yngelröta eller trakékvalster. Om en tillsynsman eller annan myndighet har beslutat att förinta bisamhällen i bigårdar för att bekämpa eller hindra sprid- ning av varroasjuka gäller i stället att ersättning kan lämnas med för varje bisamhälle. Ersättning av statsmedel kan också lämnas till den som på grund av beslut av en tillsynsman eller annan myndighet drabbas av kostnad eller förlust genom att vildbisamhälle förintas. Anspråk på ersättning ska framställas från det att förintandet ägde rum. Möjligheten till ersättning enligt lagen (2006:806) om provtagning på djur, m.m., nedan kallad provtagningslagen, är begränsad, och förutsätter att det finns särskilda skäl (19 a § provtagningslagen). Om sådana skäl finns kan ersättning lämnas för kostnader eller förluster som uppkommit på grund av sådana beslut enligt lagen eller enligt föreskrifter meddelade med stöd av lagen som syftar till att kartlägga förekomst av, fastställa frihet från, kontrollera eller före- bygga och hindra spridning av djursjukdomar. Det kan t.ex. handla om förluster på grund av beslut om avlivning av djur eller kostnader på grund av isolering av djur. Om det finns särskilda skäl kan ersätt- ning även utgå för kostnader eller förluster som uppkommit på grund av föreskrifter som meddelats med stöd av lagen och som har det syfte som sagts. I förordningen (2006:815) om provtagning på djur, m.m., nedan kallad provtagningsförordningen, anges endast att får meddela föreskrifter om ersättning, och att frågor om ersättning prövas av . Det är sällsynt att ersättning utgår enligt provtagningslagen, varför det inte finns någon praxis i fråga om vad som utgör särskilda skäl. I förarbetena tas som exempel upp att det är fråga om mycket ovanliga sjukdomar, att det inte varit möjligt för den enskilde att vidta förebyggande åtgärder eller att konsekvenserna av vidtagna myndighetsåtgärder blivit onormalt kännbara (prop. 2013/14:182 s. 11). Ersättning har utgått vid ett fåtal tillfällen. åtaganden till följd av medlemskapet i Europeiska unionen Det finns inte några regler om ersättning i och rådets förordning (EU) 2016/429 av om överför- bara djursjukdomar och om ändring och upphävande av vissa akter med avseende på djurhälsa (”djurhälsolag”), hädanefter kallad EU:s djurhälsoförordning.