sou · H8B363 · 2020-11-12 00:00:00 — Ett flertal myndig- heter, bl.a. sådana vars verksamhet berör barn och myndigheter inom hälso- och sjukvården, är skyldiga att göra en sådan orosanmälan (14 kap. 3 § SoL). Läs mer i kapitlet om artikel 19. 2009/10:175 s. 30. 113SOU 2016:62 avsnitt 6.3. Artikel 3 – barnets bästa och säkerställande att normer uppfylls 6.3.1Barnets bästa (artikel 3.1) Bestämmelsen om barnets bästa i artikel 3.1 är en av barnkonventio- nens grundläggande principer och troligen den bestämmelse i konven- tionen som getts störst uppmärksamhet. Innebörden av artikeln och dess tillämplighet är omdiskuterad. Vi har under vårt utredningsarbete också uppmärksammat att artikeln upplevs både som svårtolkad och som svår att tillämpa. Av artikelns ordalydelse, liksom av förarbeten och de tolkningar som gjorts av bl.a. barnrättskommittén, framgår att tillämpningen av arti- keln är bred. Artikeln är t.ex. inte begränsad till åtgärder som kan hänföras till . Även åtgärder som rör handlägg- ningen inför ett beslut omfattas därför, liksom hur ett beslut kommu- niceras till ett barn. Därtill omfattas åtgärder som inte alls rör beslut. De begränsningar som finns gäller i stället vem åtgärden rör och vem som vidtar den. När det gäller frågan vem åtgärden rör kan det vara fråga om såväl enstaka barn, en grupp barn eller barn generellt. Detta följer bl.a. av att både domstolar och lagstiftande organ nämns i artikeln. Även barnrättskommittén ställer sig bakom en sådan tolkning. En svårare fråga, som får bedömas från fall till fall, är när ett barn berörs. I vissa fall är det uppenbart att ett barn berörs, t.ex. om det har begärts att barnet ska omhändertas eller vid en översyn av den lagstiftning som rör omhändertagande av barn. I andra fall får det bedömas utifrån omständigheterna i det specifika fallet. En sådan ord- ning är inte unik utan tvärtom vanligt förekommande, t.ex. när lag- stiftaren bedömer vilka myndigheter och organisationer som ska ges tillfälle att besvara en remiss (7 kap. 2 § RF), när en kommun ska be- döma vilka den ska samråda med när den tar fram en detaljplan (5 kap. 11 § PBL), när en överrätt beslutar om en klagande har rätt att över- klaga eller inte (t.ex. 36 § lagen, 1996:242, om domstolsärenden och 42 § förvaltningslagen, 2017:900) eller vid bedömningen om ett för- valtningsrättsligt beslut över huvud taget får överklagas (41 § för- valtningslagen). Artikel 3 – barnets bästa och säkerställande att normer uppfylls Bedömningen av vad som är bäst för barnet Vad som utgör barnets bästa får naturligtvis avgöras från fall till fall, utifrån de individuella omständigheterna och med grund i så objek- tiva fakta som möjligt. Liksom andra artiklar i konventionen måste barnets bästa emellertid tolkas mot konventionen som helhet. Det betyder att på ett generellt plan ger konventionen vissa svar på vad som är bäst för barnet i konventionens mening. Utifrån det och ut- ifrån att rättigheterna enligt konventionen har lika värde kan alltså inte en individuell bedömning av vad som är bäst för barnet innebära att man bortser från innehållet i andra artiklar i konventionen. Ett barns bästa (i konventionens mening) kan således inte innebära en lösning som strider mot någon av de andra bestämmelserna i barn- konventionen. I övrigt är det svårt att besvara frågan vad som är bäst för ett barn i en viss situation. Barnets bästa får i stället ses som en metod där man utifrån omständigheterna i varje enskilt fall bedömer vad som är bäst för ett eller flera barn eller barn som grupp. Därefter använder man den informationen som underlag för det beslut som ska tas eller den åtgärd som ska utföras. En del av bedömningen om vad som är bäst för ett barn ska, enligt vad som bl.a. framgår av arti- kel 12 och förarbetena till konventionen, bygga på barnets egna åsikter, utifrån barnets ålder och mognad. En annan väsentlig del är vad barnets föräldrar (eller andra med ansvar för barnet) anser är bäst för barnet (jämför artiklarna 5 och 18).114 Sammanfattningsvis rör det sig om en individuell men objektiv bedömning av vad som är bäst för barnet. Bl.a. för insyn och tillsyn är det också av vikt att bedöm- ningarna dokumenteras. Det ska framhållas att det, såsom barnrätts- kommittén påpekat, inte krävs att varje åtgärd måste inbegripa en formell process för att bedöma och fastställa barnets bästa; bedöm- ningar om barnets bästa bör ske kontinuerligt i det vardagliga arbetet som rör barn. Däremot kan man behöva identifiera om barn direkt eller indirekt berörs av frågan och i så fall på vilket sätt. Hur bedömningen av barnets bästa ska användas När barnets bästa bedömts ska det enligt artikel 3.1 vägas mot andra intressen. Det finns alltså inget krav på att barnets bästa ska vara ut- slagsgivande. Däremot ska det vara ett tungt vägande intresse (a pri- 114Även m.fl. har kommit till samma slutsats, se (2019) s. 89. Artikel 3 – barnets bästa och säkerställande att normer uppfylls mary consideration). Det betyder således inte att barnets bästa är av- sett att alltid ha företräde framför andra rättsregler eller intressen, utan det ska snarare utgöra en rättslig tolkningsprincip. har beskrivit det som att om en rättsregel är öppen för mer än en tolkning ska den tolkning som mest verkningsfullt tillgodo- ser barnets bästa ha företräde. Bestämmelser om barnets bästa I har lagstiftaren inte varit konsekvent när det gäller trans- formeringen av principen om barnets bästa. I vissa fall finns det en portalparagraf i respektive lag och i andra fall inte. De portalparagrafer som finns är olika utformade och förarbetena till bestämmelserna skiljer sig åt. Artikel 3.1 är formulerad med ett relativt direkt tilltal. Denna punkt inleds inte på samma sätt som artikelns övriga punkter, dvs. att konven- tionsstaterna åtar sig att respektive ska säkerställa att. I stället står det att barnets bästa ska beaktas av de organ och i de fall som artikeln rör. Det ankommer på rättstillämparen att avgöra huruvida barnkonven- tionens artiklar är direkt tillämpliga eller inte (jämför prop. 2017/18:186 s. 89), men vi kan konstatera att en sådan formulering vidgar till- lämpningsmöjligheterna.115 Genom att bl.a. artikel 3.1 i gäller som lag i finns det numera i svensk rätt ett portalstadgande om prin- cipen om barnets bästa. Behovet av portalparagrafer i andra lagar får därmed, ur ett rent juridiskt perspektiv, anses ha minskat. En annan sak är att sådana bestämmelser kan ha ett pedagogiskt värde och på- verka tillämpningen på ett sätt som ligger i linje med konventionen. Utifrån dessa förutsättningar är det av vikt att kartlägga om det i svensk lagstiftning finns bestämmelser om barnets bästa (portalpara- grafer eller andra) som innebär att principen enligt svensk rätt ges en annan innebörd än den i artikel 3.1. Denna fråga diskuterar vi på flera ställen i betänkandet, när sådana bestämmelser berör andra artiklar i . För att undvika upprepning kommer vi i de delarna endast att hänvisa till diskussionen i andra artiklar. 115Jämför även barnrättskommitténs slutsats att artikel 3.1 i sig är direkt tillämplig (CRC/C/ GC/14 p. 6 [a]). Jämför även rättsfallet NJA 2019 s. 504 p. Artikel 3 – barnets bästa och säkerställande att normer uppfylls Av vår genomgång framgår att man kan dela upp de svenska be- stämmelserna om barnets bästa i olika kategorier: konventionslika bestämmelser, bestämmelser som går längre än konventionen och särskilda bestämmelser. Flera av bestämmelserna beskrivs mer utför- ligt mot slutet av betänkandet, i delen om hur bestämmelser om bar- nets bästa och rätt att uttrycka sina åsikter och få dem beaktade tolkas i den praktiska tillämpningen. De konventionslika bestämmelserna är sådana som i princip mot- svarar skrivningen i artikel 3.1. Ett sådant exempel är 21 kap. 1 § FB om verkställighet (se ovan). En vanlig formulering, som liknar kon- ventionens, är att barnets bästa särskilt ska beaktas (t.ex. 1 kap. 2 § första stycket SoL och 5 kap. 6 § HSL). En liknande men inte iden- tisk formulering finns i utlänningslagen, där det står att det särskilt ska beaktas vad hänsynen till barnets bästa kräver (1 kap. 10 §). I skollagen finns en annan variant (1 kap. 10 §). Där står det att bar- nets bästa ska vara utgångspunkt. I förarbetena till dessa bestäm- melser framgår att de har utformats mot bakgrund av artikel 3 i barn- konventionen. Man kan i och för sig ifrågasätta varför lagstiftaren valt olika uttryckssätt och om det i sig har någon juridisk betydelse. Regeringen har uttryckt att det är grundläggande att det i det fort- satta transformeringsarbetet finns en gemensam utgångspunkt för hur bestämmelser bör tolkas samt att konventio- nen i ökad grad bör synliggöras i förarbeten till lagstiftning där kon- ventionen kan vara relevant. Vidare har regeringen uttryckt att det är av särskild vikt att innebörden av principen om barnets bästa och de övriga bestämmelserna i är tydligt förankrade i de tolkningar av mänskliga rättigheter som gäller enligt folkrätten.116 Mot bakgrund av kopplingen till och den fördrags- konforma tolkning som ska göras får dessa konventionslika bestäm- melser som utgångspunkt anses ha en innebörd som huvudsakligen motsvarar den i artikel 3.1. Även i LSS anges att barnets bästa särskilt ska beaktas. Av för- arbetena till den bestämmelsen anges det uttryckligen att den enskil- des rätt till insatser är uttömmande reglerad i lagen och ska inte 2017/18:186 s. 94. Artikel 3 – barnets bästa och säkerställande att normer uppfylls begränsas eller utvidgas av bestämmelsen om barnets bästa, vilket beror på att det är en rättighetslagstiftning. Det kan framstå som en begränsning av möjligheten att beakta vad som är bäst för barnet. Detta kan emellertid inte förstås som att beslutsfattaren helt ska bortse från barnets bästa, utan beakta principen inom de ramar som lagstift- ningen ger. Som nämnts ovan är principen om barnets bästa främst en metod för att inom det utrymme som lagstiftningen ger göra avvägningar av vad som är bäst för barnet. En bestämmelse som, bara för att den är konkret, begränsar utrymmet för att ta hänsyn till barnets bästa, är således inte i sig oförenlig med artikel 3.1; tillämparen får beakta barnets bästa inom det manöverutrymme som lämnats av lagstiftaren. När det särskilt är fråga om en rättighetslagstiftning, som LSS, finns det också en risk för att principen om barnets bästa skulle riskera att begränsa någon annans (t.ex. en förälders) rättigheter enligt lagen. Det finns dock utrymme att ta hänsyn till barnets bästa vid utform- ningen av insatserna. Mot den bakgrunden anser vi inte att förarbets- uttalandena till bestämmelsen i LSS innebär en sådan begränsning av principen om barnets bästa att den därför skulle vara oförenlig med artikel 3.1 i . Bestämmelser som går längre än Bestämmelser som går längre än är främst sådana som anger att barnets bästa ska vara avgörande. Exempel på sådana bestämmelser finns i 1 § LVU och 1 kap. 2 § andra stycket SoL. Barn- konventionen sätter upp en miniminivå för barns rättigheter. Så länge det inte är oförenligt med någon annan bestämmelse i konventionen är en bestämmelse som, utifrån barnets perspektiv, går längre än kon- ventionen därför inte oförenlig med . Det ska note- ras att även innehåller liknande formuleringar, t.ex. ska det enligt artikel 9 inte bara vara bäst för barnet, utan nöd- vändigt för barnets bästa för att ett barn ska kunna åtskiljas från sina föräldrar. Ett annat exempel är artikel 21, som anger att det vid en adoption ska ges största vikt () till vad som bedöms vara barnets bästa. När det just gäller adoption diskuterar vi bestämmel- sen om barnets bästa (4 kap. 1 § FB) närmre i kapitlet om artikel 21. Artikel 3 – barnets bästa och säkerställande att normer uppfylls Med särskilda bestämmelser menar vi bestämmelser som är utformade på ett sådant sätt att de får, eller i vart fall riskerar att få, en annan betydelse än artikel 3.1 i . Detta är den grupp av bestämmelser som också riskerar att ge upphov till bedömningar av ett barns bästa som inte är förenliga med . Ett sådant exempel är 6 kap. 2 a § FB, som anger att det vid bedömningen av vad som är barnets bästa ska fästas särskilt avseende vid vissa om- ständigheter. Bestämmelsens förenlighet med konventionen diskute- rar vi närmre i kapitlet om artikel 9. I samma kapitel kan man läsa mer om det batteri med bestämmelser om barnets bästa som finns i 21 kap. FB, som rör verkställighet av familjemålsavgöranden, och hur de förhåller sig till konventionen. Se även den del av betänkandet som handlar om hur bestämmelser om barnets bästa och rätt att uttrycka sin åsikt och få den beaktas tolkas i den praktiska tillämpningen. Till de särskilda bestämmelserna kan också läggas dem som anger att någonting ska gälla såvida något annat inte är till barnets bästa (t.ex. 2 kap. 3 § häkteslagen) eller såvida det uppenbart inte är fören- ligt med barnets bästa (t.ex. 6 § lagen om erkännande och verkstäl- lighet av utländska vårdnadsavgöranden m.m. och om överflyttning av barn). Som framgått ovan finns det liknande formuleringar även i (jämför artiklarna 9.1 och 40.2 [b] [iii]) och utgångs- punkten i dessa regleringar är vad som generellt bedömts vara bäst för barn. Även i förhållande till sådana bestämmelser måste det beaktas att principen om barnets bästa främst är en tolkningsmetod, som innebär att hänsyn ska tas till barnets bästa inom det utrymme som lagstiftningen ger. En formulering att något ska gälla, om det inte stri- der mot barnets bästa, innebär med andra ord en öppning för att kunna beakta barnets bästa, när en konkret bestämmelse annars hade förhindrat en sådan möjlighet. Enligt samma resonemang som i LSS- fallet (se ovan) kan en sådan bestämmelse normalt inte anses vara oförenlig med artikel 3.1. Detsamma gäller kravet att det uppenbart inte ska vara förenligt med barnets bästa för att en åtgärd ska under- låtas. När det särskilt gäller verkställighet av ett utländskt vårdnads- avgörande måste det dock beaktas att det är ett avgörande som i allra högsta grad berör barnet. Dessutom aktualiserar det flera andra arti- klar i . Man kan därför diskutera om det därför måste Artikel 3 – barnets bästa och säkerställande att normer uppfylls finnas ett visst utrymme i lagstiftningen för att göra en bedömning av vad som är barnets bästa utifrån barnets individuella omständigheter (jämför även resonemanget om 6 kap. 5 § FB i kapitlet om artikel 18, som gäller situationen att båda föräldrarna motsätter sig gemensam vårdnad i ett vårdnadsmål). När det just gäller bestämmelser om verk- ställighet bygger regleringen på att barnets bästa redan i det tidigare avgörandet (som ska verkställas) har beaktats och varit utslagsgivande. Den prövning som görs i samband med verkställighet måste ses mot bakgrund av det. Målet om vårdnad, boende eller umgänge samt målet om verkställighet får i detta sammanhang ses som en enhet (i vart fall om inte alltför gått mellan avgörandena). Bestämmelsen om barnets bästa, när det gäller verkställighet, utgör därmed endast en ventil för att undvika ett verkställande som, redan vid den summa- riska prövning som ska göras i ett verkställighetsärende, uppenbart inte är förenligt med barnets bästa, t.ex. på grund av senare uppkomna omständigheter. Utifrån det får även en sådan bestämmelse anses stämma överens med artikel 3 i . Läs även diskussionerna om barnets bästa i kapitlen om artikel 7, när det gäller personnamn, och artikel 36, när det gäller barn som är föremål för forskning. Barnets bästa i lagstiftningsarbete Av artikel 3.1 framgår uttryckligen att barnets bästa ska beaktas vid åtgärder som vidtas av ett lagstiftande organ. Liksom vid andra åtgär- der behöver hänsyn således tas till barns intressen vid lagstiftnings- åtgärder. När det gäller ett barns bästa skiljer sig egentligen inte de krav som ställer på en lagstiftare från de krav som ställs på en lagtillämpare. Även inom lagstiftningsarbetet behöver be- dömningar om barnets bästa göras utifrån objektiva grunder och inom det utrymme som finns. Som vi påtalat ovan gäller bl.a. artikel 3.1 som lag i . Där- med finns det i svensk lag ett generellt portalstadgande om principen om barnets bästa, som även gäller lagstiftande organ. Eftersom det i detta fall är lagstiftaren som är tillämpare av principen, får behovet av ytterligare bestämmelser av pedagogisk karaktär anses mindre än när det gäller individuella avgöranden. Likväl skulle en sådan bestäm- melse naturligtvis kunna utgöra en åtgärd som kan bidra till att det i Artikel 3 – barnets bästa och säkerställande att normer uppfylls högre grad görs bedömningar om barnets bästa (jämför artikel 4 i barn- konventionen).117 Det är emellertid inte den enda åtgärd som en stat kan vidta för samma syfte. En annan möjlig åtgärd är att i t.ex. kom- mittédirektiv särskilt ange att det i första hand ska beaktas vad som är barnets bästa i de frågor som rör barn. Vilka åtgärder som ska vid- tas får till stor del avgöras av respektive stat. Vi har vid vår kartläggning kunnat konstatera att principen om barnets bästa nämns i ett flertal förarbeten och utredningsdirektiv, men behandlas på olika sätt. Vi har emellertid inte gjort någon större kartläggning av t.ex. hur stor del av relevanta förarbeten som barnets bästa nämns i eller i vilken utsträckning barnets bästa har utretts; en sådan kartläggning ligger utanför vårt uppdrag.118 Huruvida ytterli- gare lagstiftningsåtgärder (eller andra åtgärder) behöver vidtas för att principen om barnets bästa ska få större genomslag i lagstiftnings- arbetet besvaras bäst efter en sådan djupare kartläggning. Inför att blev svensk lag framhöll regeringen vikten av att lagstiftaren fortsatte att transformera bestämmel- ser i den nationella lagstiftningen. Regeringen uttalade att ett sådant arbete kan tydliggöra vad rättigheterna innebär, öka förutsebarheten, ge rättstillämparen stöd i tolkningen av konventionen och leda till att eventuella luckor i lagstiftningen löpande identifieras.119 Med dessa utgångspunkter är vår bedömning att svensk lagstiftning och praxis generellt sett stämmer överens med artikel 3.1 i denna del. Omfattningen av en bedömning av ett barns bästa kan begränsas även av ett ekonomiskt utrymme. Här är det emellertid viktigt att hålla isär ekonomiskt utrymme med kostnad. Finns det ett fastslaget och orubbligt tak på vad en åtgärd får kosta är det sällan fördelaktigt att överväga alternativ som inte ryms inom det utrymmet. Hänsyn till vad som är barnets bästa måste däremot tas vid bedömningen av vilket av alla andra möjliga alternativ som ska väljas. Kostnaden för dessa möjliga åtgärder får sedan vara ett intresse som beaktas och vägs mot 117Läs även ovan förslag om en bestämmelse i kommittéförord- ningen om att barnkonsekvensbedömningar ska göras i vissa fall. 118Barnombudsmannen och många andra remissinstanser har i flera remissvar över lagförslag påpekat bristen på ett barnrättsperspektiv eller att en barnkonsekvensanalys saknas. 2017/18:186 s. 93. Artikel 3 – barnets bästa och säkerställande att normer uppfylls vad som bedömts vara bäst för barnet (och en mängd andra intres- sen, t.ex. vad som är bäst för ett annat barn eller för en annan sam- hällsgrupp). Vid prövningen ska barnets bästa väga tungt (be a primary consideration). Om det som bedöms vara barnets bästa inte väljs bör man redovisa skälen för detta. Motsvarande gäller t.ex. vid bud- getarbete. Berör budgeten barn ska barnets bästa utredas och beaktas som ett tungt vägande intresse. Hänsyn ska också tas till artikel 4, som ställer krav på att en stat till fullo ska utnyttja sina tillgängliga resurser för att vidta lämpliga åtgärder för att genomföra de ekono- miska, sociala och kulturella rättigheter som erkänns i barnkonven- tionen. Hur barnets bästa tillämpas i förhållande till regeringens eller myndigheters budgetar är emellertid en fråga som faller utanför vårt uppdrag.120 Barnets bästa ska beaktas, inte bara vid beslut, utan vid alla åtgärder som rör barn och som vidtas av de organ som omfattas av bestäm- melsen. Det innebär även att barnets bästa ska beaktas i förfaranden och processer. I svensk lagstiftning finns det ett antal bestämmelser som syftar till att göra förfaranden barnanpassade när ett barn berörs. Sådan reglering finns inte på alla områden där ett barn kan bli inblandat. Sam- tidigt är det inte alla av de anpassningar som i praktiken görs till barn som finns lagreglerade. T.ex. finns det ingen lagstiftning som reglerar ett barnahus verksamhet (dvs. den verksamhet som bedrivs av sam- verkansgrupper, som består av bl.a. representanter från , och ). Av vad som framkom- mit vid vårt möte med Barnahus i fungerar denna verksam- het emellertid ändå bra.121 Avsaknaden av en tydlig och anpassad reglering, framför allt när det gäller sekretess, journalföring och diarie- föring, har dock, enligt vad vi erfarit, i vissa fall upplevts bidra till en osäkerhet kring hur samarbetet ska utföras. Detta betyder inte i sig att svensk lagstiftning därför är oförenlig med . Men under förutsättning att barnahus är en modell som bidrar till att det blir enklare att ta hänsyn till barnets bästa borde kanske en sådan lag- 120Barnrättskommittén har rekommenderat att göra bedömningar av hur barnets bästa beaktas vid investeringar eller budgetnedskärningar, CRC/C/SWE/CO/5 p. 121Se även Barnafrids rapport av Barnahus 2019 (2019). Artikel 3 – barnets bästa och säkerställande att normer uppfylls stiftning övervägas (jämför artikel 4 i ). Det ingår emellertid inte i vårt uppdrag att göra sådana överväganden eller be- döma om barnahus är en bra modell eller inte. 6.3.2Tillförsäkra barnet skydd och omvårdnad (artikel 3.2) Artikel 3.2 i stadgar en skyldighet för en stat att dels tillförsäkra ett barn skydd och omvårdnad som behövs för barnets välfärd, dels ta hänsyn till de rättigheter och skyldigheter som en förälder och andra med ansvar för barnet har. Även om skyldigheterna enligt artikel 3.2 sträcker sig utanför kon- ventionen är det naturligt att ta sin utgångspunkt i de krav som ställs i andra artiklar. Det skydd och den omvårdnad som ska vidtas måste således i vart fall nå upp till de krav som ställs av konventionen i övrigt. Därtill kan man förutsätta att en stat behöver motverka och förebygga andra hinder mot ett barns välfärd. Artikel 3.2 är emeller- tid generellt skriven och det är svårt att utläsa några mer konkreta skyldigheter, utöver dem som följer av andra bestämmelser i kon- ventionen. Man kan dock utläsa att det ska finnas lagstiftning och ett administrativt system som tillförsäkrar barn skydd och omvårdnad. Vi har redogjort för en del sådan grundläggande lagstiftning som finns i . I den mån artikeln har bäring på sådant som också rör andra artiklar diskuterar vi svensk lagstiftnings och praxis förenlig- het med konventionen under de kapitel som rör respektive artikel. Vid vår kartläggning har det i övrigt inte framkommit att svensk lag- stiftning eller praxis skulle stå i strid med innebörden av artikel 3.2 i konventionen. Det har inte heller visat sig att någon specifik lagstift- ningsåtgärd eller administrativ åtgärd, som med stöd av artikel 3.2 borde vidtas, inte har vidtagits. Hänsyn till föräldrar och andra med ansvar för barnet När det gäller hänsynen som ska tas till föräldrar och andra med an- svar för barnet bör det tolkas mot bakgrund av vad som anges i kon- ventionens inledning (preambel). Där står att konventionsparterna är övertygade om att familjen, såsom den grundläggande enheten i samhället och den naturliga miljön för alla dess medlemmars och sär- skilt barnens utveckling och välfärd, bör ges nödvändigt skydd och Artikel 3 – barnets bästa och säkerställande att normer uppfylls stöd så att den till fullo kan ta på sig sitt ansvar i samhället. Denna grundläggande syn i konventionen återspeglas också i t.ex. artiklarna 5 och 18, såsom beskrivits ovan i avsnittet om artikelns innebörd.