sou · H8B373 · 2020-11-30 00:00:00 — Sektorsmålen utgjorde en tolk- ning av statens samlade skogspolitik, inklusive relevanta delar av miljö- politiken och omfattade skogliga produktionsfrågor, miljöfrågor samt sociala och kulturella frågor. Målen togs fram i en dialog med skogs- sektorns intressenter. ansågs sektorsmålen ha spelat ut sin roll. Sektorsmålen ansågs även som ett mindre verkningsfullt verk- tyg för att finna en balans och avvägning mot miljömålen, eftersom miljökvalitetsmålen är riksdagsbundna mål och sektorsmålen var be- slutade av myndighet. Beträffande produktionsfrågorna ansågs tillgång och efterfrågan på råvara i första hand vara en fråga för marknaden.9 I det miljöpolitiska beslutet anfördes även att de areella näringarna måste bygga på principen om en god och långsiktig hus- hållning med naturresurserna. Där framhölls att bevarandet av arter bör vara en angelägenhet för skogssektorn och inte ses som en sepa- rat naturvårdsfråga. Naturvårdsarbetet bör enligt beslutet delas in i tre nivåer som ska styra insatserna i form av prioritering, kostnads- fördelning och ansvar för arbetet:10 –På den första nivån, det så kallade vardagslandskapet, ska ansvaret och kostnaderna för naturvården främst ligga på näringsutövarna inom de olika samhällssektorer som nyttjar naturen i sina verk- samheter. Det framhölls att det krävs en ökad hänsyn till natur- vården på denna nivå. –Den andra nivån omfattar områden med högre naturvärden där spe- ciella insatser för skydd och vård behövs för att uppfylla målsätt- ningarna. Åtgärderna på denna nivå kännetecknas av olika grader av skydd genom ekonomiska stödinsatser, exempelvis resurser av- satta för landskapsvårdande åtgärder, eller tillämpning av lagstift- ning om ett generellt art- eller biotopskydd. 1990/91:90 s. 36 och 66. 1990/91:90 s. 378 f. på denna nivå är delade mellan stat, kommun och berörda sam- hällsverksamheter. –Den tredje nivån utgörs av särskilt värdefulla områden och om- fattar bland annat de naturtyper och arter som på grund av sin känslighet bara tål liten eller ingen mänsklig påverkan och därför kräver ett mer eller mindre fullständigt skydd med stöd av natur- vårdslagen. Ansvar och kostnader på denna nivå åvilar främst staten och utövas genom de naturvårdande myndigheterna till- sammans med kommunerna. 1990-års uttryckte, i betänkandet Skogs- politiken inför 2000-talet, sektorsansvaret i skogen på följande sätt. Det grundläggande sektorsansvaret för de skogliga naturresurserna ligger på skogsägarna och skogsbrukarna. Det innebär att skogs- ägarna ansvarar för och bekostar de naturvårdande åtgärder som nor- malt bör ingå i verksamheten. Detta innebär behov av att utveckla och tillämpa skötselmetoder som utgår från de naturgivna förutsätt- ningarna. Skyddet av biotoper är också en viktig förutsättning för att kunna behålla den biologiska mångfalden. Skogslandskapet kunde därför enligt kommittén delas in i det till ytan helt dominerande vardagslandskapet där ansvar och kostnader för miljöhänsynen skulle ligga på skogsbrukaren. Därutöver skulle mer känsliga områden bevaras genom att stat, kommun och skogsbruket delade på ansvar och kostnader. I detta sammanhang poängterades att ju mer åtgärderna avsåg bevarande av livskraftiga populationer av växter och djur, desto mer borde kostnadsansvaret ligga på skogs- näringen. Slutligen skulle de områden som är så känsliga att de inte tål annat än en ringa grad av mänsklig påverkan skyddas; främst av staten genom områdesskydd. I dessa områden handlar det om att säkerställa de känsliga områdena genom mer eller mindre fullständigt skydd.11 I propositionen till 1993-års skogspolitiska beslut betonade departe- mentschefen att ett ökat ansvar för naturmiljön bör kunna tillgodo- ses inom ramen för sektorsansvaret. Ett exempel på det var att skogsvårdsmyndigheten skulle anvisas vissa medel för viss inventering av småskogsbrukets mark. En bättre samordning av uppgifter skulle enligt förarbetena leda till rationel- 11SOU 1992:76 s. 139 f. lare åtgärder som även skulle minska kostnaderna för den enskilde skogsägaren. Skogsägaren skulle i gengäld förutsättas ha en positiv inställning till att utan särskild ersättning skydda mindre biotoper (fri- villiga avsättningar).12 I förarbetena till skogspolitik angavs även att skogsbru- ket redan tog ett kostnadsansvar för resurshushållning och miljö- vård. Detta kostnadsansvar kom till uttryck på flera sätt, till exempel genom skogsvårdslagens krav på långsiktig hushållning med skogarna, återväxtåtgärder samt dåvarande särskilda skydd för svårföryngrad skog och skyddsskog, utan att ersättning lämnas till skogsägaren. Detsamma gällde förbud mot våtmarksdikning enligt den dåvarande naturvårdslagen. För begränsning av naturvårdsskäl enligt skogs- vårdslagen och enligt skilda bestämmelser i naturvårdslagen och lämnades ersättning endast om pågående markanvänd- ning på behandlingsenheten avsevärt försvåras. Dessa krav och restriktioner innebär att betydande arealer skogsmark undantas från skogsbruk. Vid tiden för 1993-års skogspolitiska beslut beräknades minimikraven (generell hänsyn) innebära ett bortfall av virke mot- svararande ett värde av årligen.13 är motsvarande siffra betydligt högre. Många skogsägare har ofta även en högre ambition än de krav som följer av lagstiftningen, vilket bland annat kommer till uttryck genom de marknadsstyrda skogsbruks- certifieringarna. Det är därför inte ovanligt att skogsbruket tar hän- syn över lagens krav (förstärkt hänsyn). 1992/93:226 s. 75. 1992/93:226 s. 44. Figur 4.1 Sektorsansvaret för miljön Enligt 90-talets miljö- och skogspolitiska beslut Jämför figur i SOU 1992:76 s. 139. Ett uttalat syfte med den nya skogspolitiken var att skogen skulle förvaltas på ett hållbart sätt genom att betona de två jämställda skogspolitiska målen och att tydliggöra det delade ansvaret mellan sta- ten och näringen för att nå de skogspolitiska målen. Ambitionen var att vidareutveckla ett ekologiskt hållbart skogsbruk och att ytterligare befästa sektorsansvaret för miljön och förena detta med en hög avkast- ning av skogsråvara och en konkurrenskraftig svensk skogsnäring.14 För att möjliggöra en höjd ambitionsnivå med avseende på miljö- hänsyn i skogsbruket behövde kunskapen om detta öka varför en rad rådgivnings- och utbildningskampanjer genomfördes under 1990- talet och även därefter. Såväl staten genom som skogs- ägarföreningar och skogsbolag har satsat avsevärda resurser för att 1992/93:226. öka kunskapen om god naturvård och miljöhänsyn. Utbildningsinsat- ser har riktat sig till såväl tjänstemän, enskilda skogsägare som maskinförare och andra berörda entreprenörer. I miljömålspropositionen betonades ytterligare vikten av sektorsansvaret. Det betonades att i det särskilda sektorsansvaret för miljömålsarbetet ingår att genomföra åtgärder för att myndig- heten och aktörerna inom sektorn ska integrera miljöfrågorna i sin verksamhet så att sektorns negativa miljöpåverkan kan minskas och den positiva miljöpåverkan förstärkas och därmed bidra till att uppnå miljökvalitetsmålen som en del i hållbar utveckling.15 Sektorsansvaret behandlades även i den statliga utredningen värdesskog som hade i uppdrag att göra en översyn av sektorsansvaret för skogssektorn och förtydliga statens respektive skogsnäringens ansvar för genomförandet av skogspolitiken.16 Utredningen uttalade bland annat att sektorsansvaret är särskilt viktigt för de frågor där det krävs ett landskapsperspektiv och konnektivitet för att uppnå bevarande av biologisk mångfald men även för att kunna uppnå de krav som gäller vattenförvaltning enligt ramdirektivet för vatten. Vid den nya skogspolitikens genomförande kvarstod, något om- formulerat, målet för produktion och synsättet att skogsmarken ska skötas för en varaktig och värdefull avkastning. En skillnad i den nya skogspolitiken är dock att markägaren har större frihet att själv välja de medel som behövs för att uppnå produktionsmålet. Det har där- med formulerats ett sektorsansvar för produktion. På samma sätt som sektorn förväntas arbeta för att uppnå målet för biologisk mångfald, finns det även förväntningar på att åtgärder ska vidtas för att uppnå uthållig och god avkastning från skogen. Åtgärder som brukar anges som typiska för sektorsansvaret för produktion är röjning i skogen. Genom 1993-års skogspolitiska beslut skedde nämligen en avregler- ing av skogsbruket som innebar att staten inte längre skulle tvinga fram dessa åtgärder och inte heller understödja dessa genom olika bidrag. 2004/05:150 s. 366. 16SOU 2006:81 kap. 26. Den svenska skogspolitiken brukar ofta sammanfattas under devisen Frihet under ansvar. Frihet syftar på att politikområdet är mindre detaljreglerat . I huvudsak skedde avregleringen av skogs- bruket genom 1993-års skogspolitiska beslut som strävade mot för- enkling och avreglering av skogsbruket. Ansvarsdelen i begreppet tar sikte på de två jämställda målen i skogsvårdslagen om produktion och miljö. I senare skogspolitiska beslut har begreppet definierats som att det innebär att den enskildes äganderätt till sin skog ska värnas som skogsägaren har en betydelsefull del i det gemensamma ansvaret att förvalta skogsresur- sens alla nyttigheter på ett långsiktigt hållbart sätt i enlighet med ekosystemansatsen. Skogsägarnas nivå av ansvar och frihet är inte heller absolut, utan begränsas enligt de regelverk som återfinns i skogsvårds- lagen och annan lagstiftning.17 Vid sidan av det ökade ansvaret som ålades sektorn och skogs- näringen för miljöarbetet i de svenska skogarna strävade 1993-års skogspolitiska beslut som nämnts mot förenkling och avreglering av skogsbruket. I förarbetena betonades att skogsvårdslagen i sina grund- läggande delar är allmänt accepterad och bör kvarstå i form av en ramlagstiftning. Flera detaljbestämmelser i lagen upphävdes, bland annat skyldigheten att röja och gallra. Skogsbrukaren fick även möj- lighet att fritt välja avverkningsmetod och skogsskötselsystem. Där- emot slopades inte helt regleringen av lägsta slutavverkningsålder som kommittén föreslog. Även kravet som tidigare gällt för alla skogsägare att inneha en skogsbruksplan togs bort med motiveringen att behovet av en skogs- bruksplan var så djupt rotad hos skogsägaren att några tvingande krav inte längre behövde ställas. Skogsägarna fick alltså en ökad fri- het att själva förvalta sin skog men fick också ansvar att bedriva ett långsiktigt hållbart skogsbruk, i enlighet med ekosystem- ansatsen, så att miljömålen kan nås.18 betalade svenskt skogsbruk en skogsvårdsavgift på av skogens taxeringsvärde. Avgiften, som ursprungligen varit avsedd att finansiera skogsvårdsstyrelserna, men som övergått till att bidra till mer allmänna åtgärder för skogsbruket, hade länge 2007/08:108 s. 25. 2007/08:108 s. 25. varit ifrågasatt och uppfattades av många vara en skatt. Skogsvårds- avgiften innebar en kostnad för skogsägarna om sammanlagt . Av direktivet till 1990-års skogspoli- tiska kommitté framgick att svenskt skogsbruk ska vara självfinan- sierat och i ett tilläggsdirektiv framkom att skogsvårdsavgiften ska avskaffas. Detta blev också beslut.19 Delar av den översiktliga skogsinventeringen (ÖSI), nyckelbio- topsinventeringen samt riksskogstaxeringens arbete betalades av skogsvårdsavgifter. Avgiften finansierade även forskning och de olika bidrag som kunde utgå till skogsbruket och som kom att avskaffas i och med att skogsvårdsavgiften slopades. Som jämförelsen kan nämnas att den svenska skogsmarken numera har ett taxeringsvärde om cirka 700 miljarder kronor20 vilket innebär att en motsvarande skogsvårdsavgift skulle innebära en kostnad på för skogsägarna. Skogsvårdslagen anger de grundläggande krav som samhället ställer på den som är skogsägare och utgör en minimilagstiftning. I enlighet med vad som ovan angetts om inriktningen för den nya skogspoliti- ken förväntas skogssektorn som helhet bidra till de allmänna intres- sena i större utsträckning än vad lagen kräver. I skogsvårdslagens portalparagraf anges: 1§ Skogen är en nationell tillgång och en förnybar resurs som ska skötas så att den uthålligt ger en god avkastning som den biologiska mångfalden behålls. Vid skötseln ska hänsyn tas även till andra allmänna intressen. Skogspolitiken medför åtaganden från både staten och skogsnär- ingen för att bevara biologisk mångfald i skogen. har en tydlig utveckling av att ta ökad hänsyn till den biologiska mångfalden, kulturmiljöer och friluftslivet vid skogs- bruksåtgärder, tillsammans med ökade insatser för att avsätta skogs- områden för naturvård genomförts. Åtgärder som röjning, gallring och föryngringsavverkning miljöanpassas genom att lämna detaljhän- 1991/92:60. 20SCB Statistiska meddelande BO 37 , Rikets fastigheter 2016. syn i form av till exempel gamla träd, boträd, högstubbar och skydds- zoner mot vattendrag och våtmarker. Vissa hänsynskrävande bio- toper lämnas helt. Med andra allmänna intressen avses i skogsvårdslagen i första hand skogens sociala värden, kulturvärden och i förekommande fall ren- näringen. Till sociala värden räknas främst skogens upplevelsevärden för hälsa och välmående, för friluftsliv och turism, som strövområde för svamp- och bärplockning, samt för jakt och fiske. Hänsyn till allmänna intressen kan tas på olika sätt. Skogsstyrel- sens föreskrifter pekar bland annat på hänsyn till landskapsbilden, att förhindra allvarliga körskador samt att återställa stigar efter åtgärd. Hänsyn kan även tas genom alternativa brukningsformer genom hyggesfritt skogsbruk som ger en bestående skogskänsla även efter en åtgärd. Detta kan vara av särskild betydelse i tätortsnära skogar. Social hänsyn kan även tas genom att gallring och röjning sker på ett sätt som gör det lättare att ta sig fram i skogen och genom att hålla skogsbilvägar öppna. Skogens kulturvärden i form av fornlämningar och övriga kultur- historiska lämningar är skyddade av kulturmiljölagen och skogsvårds- lagen. Alla lämningar, både kända och okända skyddas av lagarna. Hänsyn tas genom att värna och i förekommande fall röja fram, till exempel röjningsrösen, stenmurar, kolarkojor, kolbottnar, fångst- gropar, boplatser och husgrunder samt i norra även kultur- lämningar efter äldre tiders renskötsel. För att markera var det finns sådana kulturvärden kan stubbar , så kallade kultur- stubbar, lämnas vid avverkning. Dessa kulturstubbar markerar var läm- ningarna finns så att de inte skadas vid körning och markberedning. Renskötsel bedrivs i de fem nordligaste länen och i dessa områden ska det vid skogsbruksåtgärder tas hänsyn till rennäringen genom att till exempel anpassa hyggens storlek och läge när det behövs, liksom markberedningsmetod på lavrika marker. När skogsbilvägar byggs ska anpassning till rennäringen också tas. Hänsyn ska också tas genom att lämna kvar trädsamlingar med lavrika träd på hyggen och mot impediment, till exempel längs flyttleder. Det är som är tillsynsmyndighet för skogsvårds- lagen. I skogsvårdslagen, skogsvårdsförordningen och i Skogsstyrel- sens föreskrifter och allmänna råd finns bestämmelser om hur olika åtgärder i skogen ska genomföras. Nedan följer några exempel. Anläggande av ny skog Efter en avverkning eller annan händelse som till exempel en brand eller en storm, som gör att markens virkesproducerande förmåga inte utnyttjas, ska ny skog anläggas. Vid anläggning av ny skog ska de föryngringsåtgärder vidtas som kan behövas för att trygga återväxten av en skog av tillfredsställande täthet och beskaffenhet i övrigt. De metoder som används ska vara beprövade och trädslag som är lämp- liga för platsen ska användas. Ny skog ska anläggas genom sådd eller plantering när naturlig föryngring inte kan bedömas ge tillfredsställande återväxt inom godtagbar tid. föreskrifter anger krav för antal och fördelning av huvudplantor som behövs för att trygga återväxten av en skog av tillfredsställande täthet. När det behövs för att få en tillfredsställande återväxt eller för att återväxten ska utveck- las väl, ska enligt föreskrifter bland annat lämpliga skärm- eller frö- träd i tillräckligt antal lämnas kvar vid avverkning, avverkning av rest- skog, hyggesrensning, markberedning, åtgärder mot försumpning efter avverkning samt utglesning av skärm ske. Inför en föryngringsavverkning som är eller större ska en underrättelse, avverkningsanmälan, lämnas till senast avverkningen påbörjas. För röjning eller gallring krävs ingen anmälan enligt 14 § skogsvårdslagen. En avverkning ska enligt 10 § vara ändamålsenlig för återväxt av ny skog eller främja skogens utveckling. I vissa fall kan annan avverk- ningsform tillåtas om det handlar om försöksverksamhet eller för att bevara och utveckla natur- och kulturmiljövärden. efter röjning, gallring och annan utglesning måste vara så stort att markens virkesproducerande förmåga utnyttjas och de kvarlämnade träden ska vara jämnt fördelade över arealen. Skador ska så långt som möjligt undvikas. Föryngringsavverkning får inte göras innan skogen nått en viss lägsta slutavverkningsålder. Den lägsta slutavverkningsåldern varie- rar beroende på trädslag, markens produktionsförmåga och i vissa avse- enden var i landet avverkningen sker. På brukningsenheter som är större än måste den skog som kan föryngringsavverkas ran- soneras för att undvika en för stor andel kalmark och ungskog. Hänsyn till naturmiljön och till andra allmänna intressen, som kul- turmiljön och friluftslivet ska tas vid alla skogsbruksåtgärder. Här anges en del av den viktigaste hänsynen; –Behåll inslag av de trädslag som finns naturligt på växtplatsen och lämna buskar, enstaka träd, trädsamlingar och döda träd. –Undvik att skada hänsynskrävande biotoper och värdefulla kul- turmiljöer21 och var särskilt försiktig när en avverkning berör om- råden där det finns ovanliga växter och djur. –Lämna de skyddszoner med träd och buskar som behövs mot hän- synskrävande biotoper, kulturmiljöer, vatten, våtmarker och risbon. –Gör inte för stora hyggen, markbered inte i skyddszoner mot vatten och våtmarker och avverka och transportera virket så att allvarliga skador på mark och vatten undviks. –Undvik att skada stigar, spår och leder och se till att de är fram- komliga. Krav på hänsyn enligt föreskrifter meddelade med stöd av 30 § skogs- vårdslagen får inte vara så stora att den pågående markanvändningen avsevärt försvåras. Om det går att utforma hänsynen på olika sätt ska ovanliga växter och djur, hänsynskrävande biotoper, gamla träd, grova träd, äldre döda träd samt skyddszoner mot sjöar och vattendrag gynnas så mycket som möjligt. I områden där rennäring får bedrivas ska hänsyn också tas till ren- näringen genom att anpassa hyggens storlek och läge när det behövs eller när skogsbilvägar byggs. Hänsyn ska också tas genom att lämna kvar trädsamlingar på hyggen och mot impediment, till exempel längs flyttleder. Den hänsyn som planeras inom året-runt-markerna, där renskötsel sker , och inom fjällnära skog ska redo- visas. På året-runt-markerna ska berörd sameby ges möjlighet att sam- råda innan föryngringsavverkning eller avverkning för skogsbilväg. 21Kulturlämningar i form av fornlämningar har dock en strikt skydd i kulturmiljölagen (1988:950) och är därmed inte en del av den hänsyn som avses i skogsvårdslagen. Insektsskador ska förebyggas genom att skadad skog av färsk gran och tall, över fem m3sk per hektar ska tas om hand. Obarkat virke av tall och gran får inte lagras i skogen eller vid bilväg över sommaren eftersom skadeinsekter förökar sig i obarkat färskt barrvirke. som trädde i kraft syftar till att främja en hållbar utveckling som innebär att nuvarande och kom- mande generationer tillförsäkras en hälsosam och god miljö. En sådan utveckling bygger på insikten att naturen har ett skyddsvärde och att människans rätt att förändra och bruka naturen är förenad med ett ansvar för att förvalta naturen väl. ska tillämpas så att människors hälsa och miljön skyddas mot skador och olägenheter oavsett om dessa orsakas av föroreningar eller annan påverkan, värde- fulla natur- och kulturmiljöer skyddas och vårdas, den biologiska mångfalden bevaras, mark, vatten och fysisk miljö i övrigt används så att en från ekologisk, social, kulturell och samhällsekonomisk syn- punkt långsiktigt god hushållning tryggas, och återanvändning och återvinning liksom annan hushållning med material, råvaror och energi främjas så att ett kretslopp uppnås. har en generell tillämplighet och innehåller bland annat regler om allmänna hänsynsregler, miljökvalitetsnormer, områdes- skydd, miljöfarlig verksamhet, vattenverksamhet, genteknik, kemiska produkter och avfall. Bestämmelserna i är oftast allmänt hållna och preciseras genom förordningar och föreskrifter. Skogen berörs bland annat av förordningar om områdesskydd, artskydd och anmälan för samråd. ansvarar för tillsynen inom vissa delar av miljöbal- ken, främst biotopskyddsområden, skogsbruksåtgärder som kan på- verka miljön i ett Natura 2000-område och skogsbruksåtgärder som kan komma att väsentligt ändra naturmiljön enligt 12 kap. 6 § miljö- balken. Dessa delar kommer utredningen att utveckla mer, huvud- sakligen i kapitel 6 och 13. Nedan beskrivs kort en del av de skogs- bruksåtgärder som faller under . I 2 kap. finns de hänsynsregler som ska följas vid alla verksamheter eller åtgärder som kan medföra skada eller olägenhet för miljön. Reglerna är allmänt hållna, men har stor betydelse när balkens övriga regler ska tillämpas. Som utredningen kommer redo- göra för mer utförligt i kapitel 13.3 är bestämmelserna i 2 kap. miljö- balken tillämpliga på skogsbruksåtgärder. Samråd om skogliga åtgärder En skoglig åtgärd eller verksamhet som kan komma att väsentligt ändra naturmiljön ska enligt 12 kap. 6 § anmälas för sam- råd till innan den påbörjas. har i före- skrifter angett vilka åtgärder som alltid ska anmälas för samråd. En underrättelse om eller tillståndsansökan för avverkning, uttag av skogs- bränsle eller skyddsdikning och som är kompletterad med den infor- mation som ska ingå i samrådsanmälan gäller också som anmälan för samråd. Dessa bestämmelser redogörs för mer utförligt i kapitel 13.5.5. Vid dikning skiljer man på följande tre åtgärder varav de två första regleras i . Med markavvattning avses framför allt grävning av nya diken där syftet med dikningen är att varaktigt öka en fastighets lämplighet för något visst ändamål. Det är som lämnar tillstånd till markavvattning. I större delen av är markavvattning i princip förbjuden. Rensning av diken till samma djup och läge som de tidigare haft kräver i de flesta fall inte tillstånd, men ska i många fall anmälas till för samråd. Skyddsdikning efter avverkning syftar till att leda bort överskotts- vatten för att ge bra förutsättningar för nya plantor. Då syftet med skyddsdikning inte är varaktigt krävs inte till- stånd. Dikningen ska dock anmälas till enligt skogs- vårdslagen före åtgärden påbörjas. I takt med att kraven på skogsbrukets miljöansvar utökats har olika former för att uppfylla den skogspolitiska målsättningen skapats. Ett framträdande exempel är de så kallade skogsbruksstandarder som ger en markägare möjlighet att certifiera sitt skogsbruk. Efterfrågan på skogsråvara från hållbara källor har styrt allt mer av skogsnäringen mot de marknadsutvecklade certifieringssystemen. Att vara certifie- rad är dock inte en förutsättning för att uppfylla det sektorsansvar för miljön som skogspolitiken förutsätter. I finns det två olika frivilliga, marknadsbaserade system för certifiering av skogsbruk, council (FSC) som bildades och Programme for the Endorsement of Schemes (PEFC) som bildades . Att ett skogsbruk eller en skogsprodukt är certifierad innebär att någon intygar att skogsbruket eller produkten bedrivs, tillverkas eller behandlas enligt en viss standard. PEFC och FSC har standarder för skogsbruk och spårbarhet. Kontrollen av efterlevnad av standarderna utförs av oberoende certifieringsföretag.