sou · H8B32 · 2020-01-15 00:00:00 — Vid tillämpningen av dessa bestämmelser jämställs adoptivförhållande med släktskap. De som därvid anses som helsyskon får dock ingå äktenskap med varandra efter tillstånd (2 kap. 3 § tredje stycket ÄktB). Släktskapshindren var i äldre rätt en betydelsefull och omfattande kategori äktenskapshinder. Inte bara biologiskt släktskap utan även släktskap som uppkommit genom äktenskap, s.k. svågerlag, utgjorde hinder mot äktenskap såvitt avsåg svågerlag i rätt upp- och nedstigande led. Svågerlagshindret utmönstrades dock . Även andra släktskapshinder har reducerats i omfattning genom att det tidigare dispensabla förbudet mot äktenskap mellan ett syskon och ett annat Andra utländska äktenskap som inte erkänns i syskons avkomling avskaffats samt att möjligheten till dispens införts för äktenskap mellan halvsyskon.1 Sett ur ett historiskt perspektiv har mängden äktenskapshinder radikalt minskat . är utgångspunkten att äktenskapshindren ska vara begränsade och att alla ska ha möjlighet att välja äktenskapets form för sin samlevnad. I vissa situationer kan en samlevnad dock vara icke önskvärd från samhällets synpunkt, vilket motiverar att de motverkas genom att sexuella förbindelser straffbeläggs eller träffas av bestämmelser om hinder mot äktenskap. På så sätt kan samhället markera vilka familjebildningar som inte anses acceptabla.2 De nuvarande bestämmelserna i 2 kap. 3 § ÄktB omfattar som sagt förbud mot äktenskap mellan dem som är släkt med varandra i rätt upp- och nedstigande led eller helsyskon, dvs. har båda föräldrarna gemensamma (första stycket). Hindret är indispensabelt och ska, om ett äktenskap trots detta kommit till stånd, föranleda äktenskapets upplösning. En make har på denna grund rätt till äktenskapsskillnad utan föregående betänketid. Talan om äktenskapsskillnad kan föras även av åklagare (5 kap. 5 § ÄktB, se om detta närmare avsnitt 4.2.1). Vidare förbjuds äktenskap mellan halvsyskon, alltså syskon som har bara den ene av föräldrarna gemensam (2 kap. 3 § ÄktB andra stycket). Från detta hinder kan emellertid dispens meddelas. Bakom förbudet mot äktenskap mellan nära släktingar ligger dels ett beaktande av den arvsbiologiska eller genetiska risken för sjukdom eller defekt hos gemensamma barn, dels ett hänsynstagande till synpunkter av etisk natur.3 När det gäller adoption innebär bestämmelserna att ett adoptivförhållande utgör ett absolut hinder mot äktenskap mellan adoptanten och adoptivbarnet samt att ett sådant hinder även finns mot äktenskap mellan andra som står i rätt upp- och nedstigande släktskapsförhållande till varandra till följd av adoptionen. Detsamma gäller för äktenskap mellan adoptivbarn och adoptantens biologiska barn samt mellan adoptivsyskon (2 kap. 3 § ÄktB tredje stycket). 1Lars och (2017), – En kommentar, kommentaren till 3 § ÄktB, publicerad i Zeteo . 2Ibid, inledningen till kommentaren över 2 kap. ÄktB. 3Ibid, kommentaren till 2 kap. 3 § ÄktB. Andra utländska äktenskap som inte erkänns i gemensamma rättsliga föräldrar kan dock få tillstånd till äktenskap i enskilda fall, i denna del är hindret alltså dispensabelt.4 Bestämmelsen om att ett utländskt äktenskap inte ska erkännas om det för äktenskapets ingående skulle ha funnits något hinder mot äktenskapet enligt svensk lag (däribland släktskapsfallen) infördes mot bakgrund av att det tidigare var lätt för en person, som i och för sig har stark anknytning till , att undvika ett äktenskapshinder genom att gifta sig i utlandet (prop. 2003/04:48 s. 25). Det ansågs att regeln borde ta sikte på fall där omständigheterna typiskt sett är sådana att det finns en risk att parterna agerat för att undvika äktenskapshinder i den svenska lagen. Att låta bestämmelsen omfatta äktenskap som ingåtts i enlighet med andra normer än de svenska, om det då äktenskapet ingicks inte fanns skäl för parterna att ta de svenska normerna i beräkning, bedömdes vara att föra saken för långt. Endast fall där det fanns en betydande anknytning till vid äktenskapets ingående inkluderades därför i bestämmelsen. En lämplig avvägning ansågs vara att anknytningen ska ha varit av det slaget att en hindersprövning för vigsel inför svensk myndighet skulle ha skett med tillämpning av enbart svensk lag (a. prop. s. 29 f.) Bestämmelsen kom därför att gälla endast om minst en av parterna var svensk medborgare eller hade hemvist i vid äktenskapets ingående. Ursprungligen krävdes det särskilda skäl för att erkänna ett äktenskap som skulle strida mot ett äktenskapshinder om det hade ingåtts i (a. prop. s. 2 ff.), men senare ändrades kravet till det strängare synnerliga skäl (prop. 2013/14:208 s. 135 f.). Några särskilda uttalanden om när ett släktskapsfall undantagsvis bör erkännas har inte gjorts i förarbetena. Endast allmänna uttalanden om innebörden av synnerliga skäl finns (se avsnitt 4.3.1). Rättsutvecklingen har inneburit att IÄL genomgått väsentliga förändringar som medför att fler äktenskap ska vägras erkännande än vad som var fallet. Bland annat har erkännandeförbudet för barnäktenskap undantagits från kravet på anknytning. I kap. 9 har utredningen föreslagit att samtliga äktenskap som Andra utländska äktenskap som inte erkänns i ingåtts när någon av parterna redan var gift som utgångspunkt ska vägras erkännande, dvs. även i fall då det vid vigseltidpunkten saknades skäl för parterna att ta svenska regler i beaktande. Frågan om att ta bort anknytningskravet även för släktskapsfallen har mot denna bakgrund kommit i ett annat läge. Eftersom de svenska äktenskapshindren torde vara mycket liberala jämfört med läget i andra länder (se avsnitt 11.2.1) bör det ur ett praktiskt perspektiv inte medföra några egentliga konsekvenser att slopa anknytningskravet för sådana äktenskap som hade träffats av 2 kap. 3 § ÄktB om de ingåtts i . Sådana äktenskap är mycket ovanliga även i utlandet. På utredningens förfrågan har uppgett att det inte finns några registrerade utländska äktenskap i folkbokföringen mellan sådana personer som omfattas av det aktuella äktenskapshindret. Även med beaktande av att det rör sig om praktiskt ovanliga situationer konstaterar utredningen att de aktuella äktenskapen mellan nära släktingar är oacceptabla ur den svenska rättsordningens perspektiv. Genom att ta bort anknytningskravet motverkas förekomsten av sådana äktenskap i . Regleringen av sådana utländska äktenskap i IÄL blir konsekvent oavsett om parterna haft någon anknytning till vid äktenskapets ingående. Enligt utredningens bedömning finns det alltså skäl att skärpa regleringen av utländska släktskapsfall på samma sätt som föreslås när det gäller utländska månggiften (jfr kap. 9). Det innebär att äktenskapen ska vägras erkännande oavsett parternas anknytning till när äktenskapet ingicks. På så sätt markeras det tydligt att äktenskapligt samliv i de aktuella släktskapssituationerna inte är accepterat i . Liksom för utländska månggiften bör det dock kunna göras undantag från erkännandeförbudet vid synnerliga skäl (jfr kap. 10). I sammanhanget kan konstateras att ett motverkande av äktenskap vid släktskap bör vara så djupt rotat i de europeiska rättsordningarna att en huvudregel mot erkännande i sig måste anses eftersträva ett godtagbart syfte och vara proportionerlig enligt europarätten (jfr kap. 6 och avsnitt 9.4). Vidare beaktas och unionsrättens krav på proportionalitet i det enskilda fallet genom möjligheten till undantag vid synnerliga skäl. Sammantaget föreslår utredningen att ett äktenskap som har ingåtts enligt utländsk lag som huvudregel inte ska erkännas i om det för äktenskapets ingående skulle ha funnits Andra utländska äktenskap som inte erkänns i hinder mot äktenskapet på grund av sådana nära släktskap som avses i 2 kap. 3 § ÄktB. Detta ska gälla oavsett parternas anknytning hit när äktenskapet ingicks. Undantag från erkännandeförbudet ska gälla om det finns synnerliga skäl. 11.3Anknytningskravet för utländska fullmaktsäktenskap bör behållas Utredningens bedömning: Ett äktenskap som har ingåtts enligt utländsk lag bör, om parterna inte var närvarande vid äktenskapets ingående, även fortsättningsvis vägras erkännande endast om minst en av dem då var svensk medborgare eller hade hemvist i . Enligt gällande rätt ska ett äktenskap som har ingåtts enligt utländsk lag vägras erkännande om parterna inte var närvarande vid äktenskapets ingående och minst en av dem då var svensk medborgare eller hade hemvist i (1 kap. 8 a § första stycket 4 IÄL). Undantag kan dock göras vid synnerliga skäl (1 kap. 8 a § andra stycket IÄL). Bestämmelsen tar sikte på s.k. fullmaktsäktenskap, vilka alltså är äktenskap som har ingåtts utan båda parters närvaro. Ett sådant äktenskap kan ingås antingen vid en vigselceremoni eller genom att ett äktenskapskontrakt eller liknande undertecknas. Giltiga fullmaktsäktenskap är relativt vanligt förekommande i delar av världen, bl.a. i , , och Mellanöstern.5 Det är däremot inte möjligt att ingå ett fullmaktsäktenskap enligt svensk lag, eftersom det krävs att parterna är personligen närvarande vid vigseln. En vigsel som har förrättats i strid mot detta formkrav är ogiltig (4 kap. 2 § första och andra stycket ÄktB). Fullmaktsäktenskap strider alltså inte mot något svenskt äktenskapshinder, men uppfyller inte de s.k. konstitutiva momenten som krävs för att en 5Mosa (2015), Tvångsäktenskap och barnäktenskap – en analys av det svenska rättsläget, SvJT 2015, s. 488. Andra utländska äktenskap som inte erkänns i förrättning ska vara giltig som vigsel. Om en vigsel är ogiltig innebär det att det åsyftade äktenskapet är en nullitet, vilket inte i något avseende ger upphov till äktenskapliga rättsverkningar.6 En förrättning som är ogiltig som vigsel får dock godkännas av regeringen, om det finns synnerliga skäl (4 kap. 2 § första och andra stycket ÄktB). Fullmaktsäktenskap inkluderades i 1 kap. 8 a § första stycket IÄL i samband med lagändringar. Den utredning som föregick regeringens förslag ansåg att skälen mot en särskild reglering av fullmaktsäktenskap var så starka att en sådan bestämmelse inte borde införas. Vid sin bedömning tog utredningen bl.a. fasta på att de flesta fullmaktsäktenskap inte torde vara tvångsäktenskap och att ett äktenskap redan enligt gällande regler inte erkänns, om det är sannolikt att det har ingåtts under tvång (SOU 2012:35 s. 35 ff.). Mot bakgrund av bl.a. synpunkter som framfördes av remissinstanserna valde regeringen dock att gå vidare med ett lagförslag om utländska fullmaktsäktenskap. Bland annat hade framhållit att fall som rör tvångsäktenskap är svåra att handlägga i samband med anhöriginvandring. Den person som finns i – som personen i utlandet hävdar sin anknytning till – är ofta rädd för vad familjen eller släkten ska säga om det kommer fram att han eller hon nämnt för myndigheten att äktenskapet var ofrivilligt. Personen i fråga vill inte att maken kommer till , men vill inte att detta ska framgå av beslut (prop. 2013/14:208 s. 33). Enligt regeringen talade bl.a. detta för att det sannolikt finns ett mörkertal avseende fullmaktsäktenskap som i själva verket är tvångsäktenskap. Enligt vad som anfördes i förarbetena väcker fullmaktsäktenskapets konstruktion frågor om de reella möjligheterna att samtycka till äktenskapet och kan innebära en risk för att någon ingår äktenskap mot sin vilja. Sammantaget fick det anses stå klart att systemet med fullmaktsäktenskap kan användas av den som vill åstadkomma att någon blir gift mot sin vilja. Regeringen ansåg mot denna bakgrund att bestämmelserna i inte i tillräcklig utsträckning förhindrade att utländska tvångsäktenskap erkänns i . För att minska risken för tvångsäktenskap och förhindra ett kringgående av den nationella äktenskapslagstiftningen bedömdes att möjligheterna att erkänna fullmaktsäktenskap i borde inskränkas. 6Lars och (2017). Kommentaren till 4 kap. 2 § ÄktB. Svensk rätt skiljer således på äktenskap ingångna i strid mot äktenskapshinder och äktenskap som ingåtts i strid mot tvingande formkrav. Förstnämnda äktenskap är giltiga, och ger upphov till rättsverkningar, men ska upplösas. Sistnämnda äger enligt huvudregeln inte någon giltighet över huvud taget. Andra utländska äktenskap som inte erkänns i Erkännandeförbudet begränsades dock till äktenskap med svensk anknytning. Det ansågs vara en för långtgående åtgärd att låta bestämmelsen omfatta äktenskap som ingåtts i enlighet med andra normer än de svenska, om det då äktenskapet ingicks inte fanns skäl att ta de svenska normerna i beräkning (a. prop. s. 33 ff.) som fullmaktsäktenskap reglerades gjordes bestämmelsen om synnerliga skäl tillämplig, för att undantagsvis tillåta erkännandet av sådana äktenskap som träffas av en särskild vägransgrund i IÄL (tidigare räckte särskilda skäl, se avsnitt 4.3.1). Det framhölls att tydliga och mycket starka skäl krävs för att undantagsvis erkänna ett fullmaktsäktenskap, precis som för barn- och tvångsäktenskap. Det förhållandet att äktenskapet ingåtts frivilligt ansågs inte vara ett tillräckligt skäl för erkännande. Däremot bedömdes det inte kunna uteslutas att makarna i ett enskilt fall kan ha haft så starka eller ömmande skäl för att ingå ett fullmaktsäktenskap, att dessa medför att äktenskapet trots allt bör erkännas. Som exempel nämndes förekomsten av förhållanden som allvarligt och långvarigt har hindrat två vuxna människor från att frivilligt ingå äktenskap genom samtidig närvaro. I övrigt lämnades frågan i huvudsak till rättstillämpningen (a. prop. s. 35). Den gällande regleringen innebär att utländska fullmaktsäktenskap som huvudregel inte erkänns om minst en av parterna var svensk medborgare eller hade hemvist i när äktenskapet ingicks. Frågan är om detta anknytningskrav bör finnas kvar. Vid bedömningen bör till en början beaktas att det finns en viss koppling mellan problematiken kring tvångsäktenskap och ÄktB:s krav på båda parternas närvaro. Bristande samtycke kan lättare döljas när någon av parterna inte har varit närvarande vid vigseln. Syftet med ett erkännandeförbud även för fullmaktsäktenskap utan anknytning till skulle alltså inte vara att hävda betydelsen av formkravet i sig, utan framför allt att säkerställa att personer har ingått äktenskap frivilligt. Det kan mot den bakgrunden argumenteras för att fullmaktsäktenskap bör behandlas på samma sätt som tvångsäktenskap. Andra utländska äktenskap som inte erkänns i konstaterar utredningen att förbudet mot erkännande av fullmaktsäktenskap i sig enbart utgår från ett bristande formkrav. I praktiken torde de flesta sådana äktenskap bygga på frivillighet och ha ingåtts utan personlig och samtidig närvaro av godtagbara skäl, dvs. av andra anledningar än tvång eller andra näraliggande förhållanden. Det kan t.ex. vara så att en av makarna inte har kunnat delta vid vigseln på grund av militärtjänstgöring, fängelsevistelse eller eftersom hon eller han har begränsningar i rätten eller möjligheten att resa (SOU 2012:35 s. 245). Som har beskrivits ovan är fullmaktsäktenskap rättsligt accepterade och förekommande i stora delar av världen. Innan erkännandeförbudet infördes uppskattade att det till hade handlagt 27 sådana ärenden. I 24 av dessa fall hade någon av parterna redan hemvist i . Samtliga äktenskap hade registrerats i folkbokföringen.7 Det står alltså klart att regleringen av utländska fullmaktsäktenskap har en praktisk betydelse. Om den nuvarande begränsningen till anknytningsfall i 1 kap. 8 a § IÄL tas bort skulle det medföra reella konsekvenser för berörda personer som flyttar till som gifta utan någon tidigare anknytning hit. En ytterligare inskränkning av möjligheterna att erkänna fullmaktsäktenskap skulle beröra ett stort antal äktenskap som har ingåtts av fri vilja och där det också kan ha funnits legitima skäl att gifta sig på det sättet. Även om en sådan vägransgrund har införts för fall där minst en av parterna var svensk medborgare eller hade hemvist i vid äktenskapets ingående, är det långt ifrån klart att samma åtgärd nu bör vidtas i förhållande till fall utan sådan anknytning. Att ingå äktenskap genom fullmakt är lagligt och utbrett i stora delar av världen. Den som gifter sig i enlighet med ett visst lands lag bör normalt kunna räkna med att äktenskapet erkänns också i andra länder, såvida det inte finns starka skäl däremot. Enligt utredningens bedömning är det svårt att motivera upprätthållandet av ett visst formkrav om parterna vid äktenskapets ingående saknade närmare 7Skatteverket (2011), Slutrapport 2010/1155/UF, s. 1 och 5. påpekade dock att siffrorna inte var helt tillförlitliga och att det med stor sannolikhet förekommit fler ärenden avseende fullmaktsäktenskap än vad som framkommit i dess sammanställning. hade dock svårt att bedöma mörkertalet utifrån att det endast är vigselhandlingen som granskas och att frågan om personlig närvaro vid äktenskapets ingående inte är en uppgift som alltid finns med på denna. Några nya siffror om förekomsten av fullmaktsäktenskap i har inte varit möjliga för utredningen att få fram. Andra utländska äktenskap som inte erkänns i Sådana personer kan inte sägas ha undandragit sig svenska regler, utan har gift sig i enlighet med ett tillämpligt regelverk i förlitan på att äktenskapet ska bli giltigt. Personer med koppling till genom hemvist eller medborgarskap ska däremot kunna förväntas ha möjligheter att sätta sig in i den svenska lagstiftningen och det är rimligt att begära att de följer den. Risken att fullmaktsäktenskap missbrukas för att tvinga någon att ingå äktenskap i samband med anknytningsinvandring gör sig inte heller gällande på samma sätt när det gäller äktenskap som ingåtts då makarna saknade anknytning till . I dessa fall har typiskt sett ingen av makarna flyttat till vid vigseltillfället, varför sådana äktenskap i lägre grad kan antas ingås för att en av makarna ska få uppehållstillstånd här i landet. Med tanke på att erkännandeförbudet ska upprätthållas även om det görs gällande att äktenskapet ingåtts frivilligt (se avsnitt 11.3.1) framstår det som en väl ingripande åtgärd att låta det omfatta också äktenskap utan tidigare anknytning till . Med hänsyn till den restriktivitet som präglar möjligheten till undantag skulle många frivilliga äktenskap, ingångna genom ombud av legitima skäl, vägras erkännande om även fullmaktsäktenskap utan anknytning inkluderas i tillämpningsområdet för nuvarande 1 kap. 1 a § första stycket 4 IÄL. Enligt utredningens bedömning skulle detta inte vara lämpligt med tanke på de negativa konsekvenser som kan vara förenade med ett vägrat erkännande (jfr avsnitt 9.5). Det finns inte heller något krav på att motverkar sådana äktenskap utifrån våra internationella åtaganden eller liknande (jfr t.ex. New angående samtycke till, minimiålder för samt registrering av äktenskap, som enligt artikel 1.2 medger att en av parterna får vara frånvarande vid äktenskapets ingående under vissa omständigheter). När det gäller fall utan tidigare anknytning till bedömer utredningen sammantaget att den omständigheten att ett äktenskap har ingåtts med bristande frivillighet även fortsättningsvis bör beaktas genom en tillämpning av bestämmelsen om tvångsäktenskap. Huruvida det finns skäl att se över denna bestämmelse och dess beviskrav behandlas i avsnitt 11.5. Inte heller i övrigt har det framkommit något behov av att föreslå ändringar beträffande regleringen av utländska fullmaktsäktenskap. Andra utländska äktenskap som inte erkänns i 11.4Åklagarens möjlighet att föra talan om tvångsupplösning förtydligas Utredningens förslag: I 5 kap. 5 § ÄktB införs en bestämmelse som klargör att behörigheten för allmän åklagare att föra talan om äktenskapsskillnad enligt tredje stycket i samma paragraf inte gäller äktenskap som har ingåtts enligt utländsk lag. Det hänvisas till att bestämmelser om att sådana äktenskap i vissa fall inte erkänns i finns i 1 kap. 8 a § IÄL. Som beskrivits i avsnitt 4.2.1 finns det i 5 kap. 5 § ÄktB särskilda bestämmelser om upplösning av äktenskap som har ingåtts trots att det funnits ett äktenskapshinder eller där en make har tvingats att ingå äktenskapet. En make har enligt dessa bestämmelser rätt till äktenskapsskillnad utan föregående betänketid om det görs sannolikt att denne har tvingats att ingå äktenskapet eller om maken har ingått äktenskapet . Vidare har var och en av makarna rätt till äktenskapsskillnad utan föregående betänketid om äktenskapet har ingåtts trots att makarna är släkt med varandra i rätt upp och nedstigande led eller är helsyskon. Detsamma gäller om äktenskapet har ingåtts trots att någon av makarna redan var gift eller registrerad partner och det tidigare äktenskapet eller partnerskapet inte har blivit upplöst (5 kap. 5 § första stycket ÄktB). Vid månggifte har dessutom var och en av makarna i det tidigare äktenskapet rätt att få detta upplöst genom omedelbar äktenskapsskillnad (5 kap. 5 § andra stycket ÄktB). I de fall som avses i första stycket får talan om äktenskapsskillnad även får föras av allmän åklagare (5 kap. 5 § tredje stycket ÄktB). Åklagaren tillvaratar det allmännas intresse av att upplösa äktenskap som inte är önskvärda. Som redogjorts för är tillämpningsområdet för bestämmelsen om åklagarens talerätt inte helt tydligt i förhållande till äktenskap som ingåtts enligt utländsk lag. De särskilda bestämmelserna om äktenskapsskillnad i 5 kap. 5 § ÄktB tar sikte på äktenskap som är ingångna genom vigsel inför svensk myndighet. En regel om talerätt för åklagaren fanns redan i lagen () om äktenskaps Andra utländska äktenskap som inte erkänns i ingående och upplösning. Den inarbetades senare i den nya som efter nordiskt lagsamarbete infördes . Det har i tidigare sammanhang gjorts uttalanden om tillämpningsområdet. I Familjelagssakkunnigas slutbetänkande anfördes bl.a. att parterna i ett polygamt äktenskap kan ha olika stark anknytning till och att det med hänvisning härtill inte gick att med bestämdhet uttala sig om i vilka fall ett sådant äktenskap ska upplösas av åklagare.8 Ytterligare förarbetsuttalanden gjordes 2004 i samband med ändringar i paragrafen, som i någon mån talar för att åklagaren med stöd av bestämmelsen skulle kunna föra talan om äktenskapsskillnad även när det gäller äktenskap som ingåtts utomlands, i vart fall om makarna har tillräckligt stark anknytning till (prop. 2003/04:48 s. 49). Frågan har också diskuterats i litteraturen.9 Vid de kontakter som utredningen har haft med företrädare för har framkommit att myndigheten inte har tagit ställning i frågan. Såvitt upplysts förekommer det i praktiken inte att åklagare för en talan om upplösning av utländska äktenskap. Bestämmelsen om tvångsupplösning omfattar barn- och tvångsäktenskap, släktskapsfall enlig 2 kap. 3 ÄktB (med undantag för dispensabla fall) samt månggiften och korresponderar därigenom i huvudsak med sådana äktenskap vilka enligt utredningens förslag ska vägras erkännande enligt 1 kap. 8 a § IÄL. Som har beskrivits i avsnitt 4.2.1 är bestämmelsen om åklagares talerätt fakultativ. Åklagarens beslut att väcka talan ska föregås av en intresseavvägning, varvid det får övervägas vilka negativa konsekvenser en framtvingad upplösning av äktenskapet kan få för de personer som berörs av upplösningen. Det kan alltså konstateras att de bedömningar som aktualiseras enligt denna bestämmelse till stor del sammanfaller med de avvägningar som ska göras enligt regleringen om erkännande av utländska äktenskap i IÄL. Om omständigheterna i ett enskilt fall skulle vara så att det enligt 1 kap. 8 a § andra stycket IÄL finns synnerliga skäl att er- 8SOU 1987:18 s. 193. 9Maarit Jänterä-Jareborg (2011), Om polygami i dagens samhälle – särskilt ur ett svenskt perspektiv, i Rätten och rättsfamiljer i ett föränderligt samhälle – rättshistoriskt och komparativt: till (red. M. Jänterä-Jareborg och M. Kumlien), s. 404 och (1978), Rättsställning i av invandrarnas polygamiska äktenskap, för årgång 1978, s. 139. Andra utländska äktenskap som inte erkänns i känna ett utländskt äktenskap torde det i praktiken saknas utrymme att tillämpa bestämmelsen om åklagarens talerätt.