sou · H8B346 · 2020-08-07 00:00:00 — Den regionala obalansen ökar; det sker en koncentration av ekonomisk aktivitet till storstadsområdena. Detta är en stark tendens som hänger samman med förändringar i produktionssystem, informationsteknik och humankapitalets ökade betydelse i ekonomin. Den offentliga sektorn kan inte förhindra denna utveckling och bör inte heller söka göra det, men den kan bromsas och begränsas i sina konsekvenser. •Den statliga närvaron runt om i landet bör öka genom fler service- centrum, polisstationer med mera. Utlokalisering av myndigheter är en tveksam åtgärd i detta perspektiv. Närvaron av servicefunk- tioner i vardagslivet – försäkringskassa, skattemyndighet och arbetsförmedling – är viktigare för legitimiteten hos den offent- liga servicen. •Det kommunala utjämningssystemet behöver ses över med sikte på att bevara den nödvändiga utjämnande effek- ten. Den senast genomförda justeringen har bidragit till att ut- jämna förutsättningarna men är av allt att döma inte tillräcklig. Skillnader i tillväxtförutsättningar och sociala faktorer gör det svårt att upprätthålla en fungerande offentlig service i vissa delar av landet. •Samtidigt finns det gränser för vad som kan uppnås med ett utjäm- ningssystem. Fler åtgärder måste förutsättningslöst diskuteras, så- som förändrad ansvarsfördelning mellan stat och kommun, asym- metriska lösningar och sammanslagningar. Till detta kommer förslag inom andra områden med gynnsamma regionala effekter, till exempel en sammanhållen strategi för distans- utbildning och statligt drivna lärcentrum för att samordna vuxenutbildning, svenska för invandrare och distansbaserad högskole- och universitetsutbildning. Den ökande ojämlikheten i inkomster och förmögenheter inom har fått effekter på det demokratiska systemets funktionssätt. Amerikansk statsvetenskaplig forskning visar att be- sluten i kongressen i växande utsträckning styrs av de förmögnare samhällsskiktens intressen. Påverkan på den politiska processen sker både öppet och genom dolda kanaler. Liknande tendenser har visat sig i men har inte varit föremål för forskning i samma ut- sträckning. har av det korruptionsbekämpande internatio- nella organet Greco (Groupe d’États contre la Corruption) fått kritik för att inte i tillräcklig utsträckning ha reglerat umgänget mel- lan de politiska partierna och påverkansgrupper av olika slag. Vissa skärpningar har gjorts, men problem kvarstår. I den senaste evaluer- ingen av riktar Greco kritik mot att kontakter mellan poli- tiska beslutsfattare och olika påtryckargrupper inte är tillräckligt öppet redovisade. Ett annat hot är utvecklingen av mycket stora databaser med käns- liga individdata som med hjälp av sofistikerade system för informa- tionsbearbetning har utnyttjats för kommersiella och politiska syften. Ett tredje problem är att nationalstaten som beslutsfattare utmanas av transnationella kommersiella aktörer med betydande finansiella och juridiska resurser. Även på dessa områden hotas principen om politisk jämlikhet att sättas ur spel. •Regelverket för partifinansiering och politiska beslutsfattares kontakter med påtryckargrupper skärps med sikte på att på alla punkter motsvara Greco:s krav. Ett register över lobbyister bör utredas, av samma slag som diskuteras på EU-nivå. •En ny maktutredning bör tillsättas, med inriktning mot de hot mot den politiska jämlikheten som emanerar från bland annat de tendenser har antytts ovan – den växande koncentrationen av förmögenheter, utvecklingen av mycket stora databassystem och utmaningen av nationalstaten. Åtgärder för ökad jämlikhet – sektorer Den svenska skolan har utsatts för reformer av olika slag som har inneburit stora påfrestningar på systemet som helhet, på dem som arbetar i det och på eleverna – kommunalisering med otillräckligt stöd från staten, pedagogisk nyordning, skolval, fri etableringsrätt. Fastän dessa förändringar har inneburit vissa fördelar –ökad variation och eventuellt lokala prestationsförbättringar – över- väger nackdelar i form av generellt försämrade resultat, ökad sprid- ning i resultaten till följd av ökad sortering med åtföljande segrega- tion, betygsinflation och inslag av oseriösa huvudmän. Till detta har kommit ett kraftigt inflöde av utrikes födda elever, som i genomsnitt kräver större insatser för att nå uppställda mål. Sammantaget ger erfarenheterna anledning att ompröva den förda politiken i ett antal avseenden: •Det krävs ett tydligare statligt ansvar för förskola, grundutbild- ning och gymnasieskola är nödvändigt för att minska den regio- nala och socialt betingade variationen i utbildningsystemets kva- litet. Konkreta åtgärder för att realisera detta är ett gemensamt antagningssystem för offentliga och privata skolor, en gemensam policy för differentiering av anslagen med avseende på elevernas förutsättningar och ett tydligare statligt ansvar för utbildnings- budgeten. Ett sektorbidrag av samma slag som infördes i sam- band med kommunaliseringen bör vara huvudinstrumentet för att ge huvudmännen förutsättningar och incitament att verka för en likvärdig skola. Bidraget villkoras på att huvudmännen i sin verksamhet förverkligar de nationellt antagna målen. •En organisatorisk struktur med tyngdpunkten på länsnivån bör utvecklas för att stödja särskilt små och medelstora kommuner att verka för en likvärdig för-, grund- och gymnasieskola. Den närmast till hands liggande lösningen är att ges en regionaliserad struktur med närvaro i varje län och uppgift att säkerställa kompetensförsörjning, kvalitet och likvärdighet. •Fristående skolor behöver integreras bättre i det nationella ut- bildningssystemet. Den fria etableringsrätten ger alltför stora fri- heter till potentiella huvudmän utanför den offentliga sektorn och måste därför begränsas. Genom den selektion som den möj- liggör kan den hävdas stå i strid med krav på att barn i skolan ska utveckla respekt för kulturer som skiljer sig från barnets egen. Den fria etableringsrätten har också försvårat försök från det offentligas sida att integrera barn från olika miljöer. •Den i skolförordningen och gymnasieförordningen formulerade möjligheten för kommunerna att subventionera de fristående skolornas lokalkostnader för att friskolorna ska kunna etablera sig i kommunen strider mot kommunallagen och sannolikt också mot och bör upphävas. De juridiska förutsättningarna för de fristående skolornas verksamhet måste utredas grundligt, med sikte på likformiga bestämmelser för offentliga och fristående skolor avseende offentlighet, jäv och sanktioner. Det bör därutöver utredas förutsättningslöst om kommersiell verksamhet över huvud taget låter sig förenas med myndighetsutövning. •Resurserna för tillsyn bör stärkas för att Skolinspektionen ska kunna öka sin regionala närvaro. •Mot bakgrund av de tidiga uppväxtårens stora betydelse bör obligatorisk förskola för barn prövas och utvär- deras. Särskilda insatser bör göras för yngre barn som inte har svenska som hemspråk. •Kvaliteten i förskolan är viktig för att skapa jämlika uppväxtvillkor. Andelen personal som har pedagogutbildning är sjunkande, en tendens som måste vändas. •Särskilda stödåtgärder bör sättas in för att fler elever ska klara inträdeskraven till gymnasiet, både till yrkes- och studieförbere- dande linjer. •Lärarprofessionen bör stärkas. Ansvaret för den pedagogiska ut- vecklingsverksamheten koncentreras till färre högskolor, sam- tidigt som tillgängligheten till utbildningsmöjligheter för lärare och förskolelärare säkerställs över hela landet, bland annat genom ökade möjligheter till distansutbildning. •I länder med framgångsrika skolsystem är den pedagogiska forsk- ningen starkt kunskapsorienterad och inriktad mot metodik. Detta bör kunna tjäna som vägledning också för svensk pedagogisk och I skolans regelverk bör skrivas in pedagogiska grundvärderingar med fokus på kunskap och en starkare ställning för läraren i en undervisning där stor hänsyn tas till elevernas för- kunskaper (adaptiv metodik). •Fler åtgärder bör vidtas för att göra det mer attraktivt att arbeta som förskolepedagog och lärare i områden med mindre gynnade förutsättningar. •En central läromedelsgranskning bör återinföras, eventuellt i kombination med en inköpsfunktion. Elevers rätt till läromedel av god kvalitet och lärarnas rätt att kräva detta bör skrivas in i skollagen. •Ambitionsnivån för yrkesvägledningen i skolorna bör höjas kraftigt för att skapa förutsättningar för välinformerade individuella val som kan ifrågasätta etablerade köns- och klassbundna mönster. Det kan dels intressera barn och ungdomar med svag studiesocial bakgrund för högre studier, dels ökaintresset för yrkesval som överskrider traditionella könsrollsgränser. Tidiga insatser bör prioriteras. •Vuxenutbildningen bör expanderas kraftigt för att möta det växande behovet av både grundläggande kunskaper – ett kommunalt ansvar – och yrkesrelaterad kompetens i arbetslivet – ett ansvar för Arbetsförmedlingen. En transparent form för studiefinansiering bör efter utredning tillskapas med särskild inriktning mot per- soner som står långt från arbetsmarknaden. Statens ansvar för vuxenutbildningen bör stärkas. •Någon form av kompetenskonton med kostnaderna delade mellan anställd, arbetsgivare och offentlig sektor bör utredas på nytt. •En sammanhållen strategi för distansutbildning bör utformas. Denna bör innehålla behovsstyrda utbildningsprogram, medel för att utveckla digital pedagogik och stödsystem och insatser för att bredda rekryteringen till högskolan. •Ett rikstäckande nät av statligt drivna lokala lärcentrum utvecklas för att samordna vuxenutbildning, svenska för in- vandrare samt distansbaserad högskole- och universitetsutbild- ning i de regioner där specialiserad utbildning inte kan bedrivas kostnadseffektivt i enskilda kommuner. •Kraven på att kulturpolitiken ska vara aktivt uppsökande bör skärpas. Den förda politiken ska utvärderas med avseende på detta mål, och anslagen villkoras. •Kulturskolorna ska ses som en del av det allmänna utbildnings- systemet. Ett statligt stöd villkorat på uppsökande verksamhet bör införas för att säkerställa närvaro i landets alla kommuner. Arbetslivet förändras snabbt. Kraven på utbildning, som redan tidi- gare har varit ovanligt höga på svensk arbetsmarknad, ökar konti- nuerligt, vilket förutsätter en arbetsmarknadspolitik med å ena sidan större flexibilitet och samordnande funktion mellan den statliga, regionala och lokala nivån och å andra sidan större träffsäkerhet i statligt riktade insatser. har anställningsförhållandena på delar av arbetsmarknaden blivit osäkrare, med negativa konse- kvenser för försäkringsskyddet och ibland försenad familjebildning. Deltidsanställning, i vissa fall på mycket låg nivå, och allmän visstids- anställning med svårövervakade villkor gäller framför allt i vissa låg- löneyrken. Arbetsmiljön, som i vissa avseenden har förbättrats under gångna decennier, har försämrats i andra – ökad stress till följd av bristande kontroll över arbetet och ökade olycksrisker i sektorer med hög andel utländsk arbetskraft. För att motverka dessa negativa tendenser föreslår kommissionen: •Reglerna för allmän visstidsanställning har skärpts men bedöms i nuvarande skick vara så komplicerade att de är svåra att tillämpa. En översyn bör göras, eventuellt med sikte på en begränsning av denna anställningsform. •Det bör finnas särskilda sanktionsregler i arbetslöshetsförsäk- ringen vid egen uppsägning för att undvika missbruk, men det kan ifrågasättas om nuvarande regler är balanserade. Alltför strikta regler kan leda till att anställda stannar alltför länge på dysfunk- arbetsplatser, med ökad sjukskrivning och andra konse- kvenser som följd. •Profilering – en kartläggning av en arbetssökandes kompetens och färdigheter som underlag för matchning mot arbetsmarkna- den – bör utvecklas och testas som ett verktyg för att bestämma nivå och varaktighet på lönesubventioner till anställda som inte når upp till genomsnittlig produktivitet. •Arbetsförmågebedömningar bör göras obligatoriska inför beslut om nekad sjukpenning. •Arbetsförmedlingen bör få behålla sin roll som central samord- nare och få utökade uppgifter. Planerna på privatisering har dåligt stöd i forskningen. •Arbetsmiljöverkets resurser bör ökas. Möjligheterna till informa- tionsutbyte mellan myndigheter som övervakar arbetsmiljön och bekämpar ekonomisk brottslighet bör dessutom förbättras. Migration, etablering och integration Huvudansvaret för etablering och integration ligger efter en inledande period med statligt ansvar hos kommunerna. Enligt kom- missionens bedömning bör staten ta ett mer långvarigt ansvar, fram- för allt för att underlätta för kommuner med svaga ekonomiska förutsättningar. •Arbetskraftsinvandringen behöver ett stramare regelverk. Behovet av sådan invandring bör på det sätt som tidigare gällde prövas av myndighet. Erbjudande om anställning ska vara rättsligt bindande för arbetsgivaren, och sanktioner när en arbetsgivare frångår vill- koren som legat till grund för arbetstillståndet ska drabba arbets- givaren och inte arbetskraftsinvandraren. I den mån arbetsgivaren inte följer överenskomna villkor bör detta beteende inte krimina- liseras, men sanktionsavgiften ska vara kännbar, och den anställda ska ersättas utan att behöva få sina krav prövade i domstol. •Asylprövningen bör koncentreras till ett antal mottagandecentra, där asylsökande bor och deltar i tidiga insatser . •Kommunen ska ha ansvaret för de samhällsorienterande insatserna, medan Arbetsförmedlingen bör få ansvar för förberedelser för arbetsmarknaden, inklusive kartläggning och validering av kompe- tenser. Det bör vara obligatoriskt för asylsökande att delta. •It-stödet för beslut om rekommenderad bo- sättning rörande dem som fått uppehållstillstånd bör utvecklas med hjälp av effektiva algoritmer för att maximera sannolikheten att få arbete. •Dagersättningarna för asylsökande bör höjas för att reducera den administrativa bördan. •Incitamentseffekterna inom etableringsersättning och etabler- ingstillägg bör ses över, så att det blir lika lönsamt för båda makarna i ett hushåll att ta ett arbete. Nivåerna behöver justeras så att kommunerna inte drabbas av kostnader för försörjnings- stöd . Det ska finnas adekvata insatser för alla behov, inte minst för dem som har kort utbildning och ringa arbetslivserfarenhet. •Regleringen rörande egen bosättning i lagen (1994:137) om mot- tagande av asylsökande (EBO) bör avvecklas. •Föräldrapenningdagar med ersättning på grundnivå bör som nämnts reserveras på samma sätt som dagar med sjukpenning- nivå, vilket kan vara särskilt viktigt i hushåll traditionella köns- rollsvärderingar. Föräldralediga med föräldrapenning tillåts delta i samhällsorientering och svenska för invandrare. •Den utredning om studiefinansiering som rekommenderades ovan bör analysera behoven särskilt ur ett migrationsperspektiv. •Arbetsförmedlingen behöver intensifiera sitt arbete med att ge nyanlända kvinnor och män likvärdigt etableringsstöd. Bland annat måste insatser för kvinnor som står långt från arbetsmark- naden utökas och permanentas. •Arbetet mot så kallat hedersrelaterat våld och förtryck bör intensi- fieras, exempelvis genom ytterligare kartläggning och utbildning av personal som kan komma i kontakt med dem som drabbas. Bostad, grannskap och miljö Bostadsbristen är kännbar i en majoritet av landets kommuner. Ny- produktionen har under en följd av år varit låg och ojämn, och det befintliga beståndet utnyttjas inte helt effektivt. har polariserats på så sätt att låglönehushåll kommit att dominera i det hyrda beståndet, medan medel- och höginkomsttagare i stor utsträckning äger sin bostad. Beskattningen av bostäder har succes- sivt blivit alltmer gynnsam för det ägda boendet, vilket alltså får negativa fördelningskonsekvenser. •Varken kommunala bostadsbolag eller privata aktörer har under rådande villkor ett tillräckligt incitament att bygga nya bostäder. Staten måste ta ett större finansiellt och eventuellt också verksam- hetsmässigt ansvar. Nivån på investeringsstödet för anordnande av hyresbostäder och bostäder för studerande bör successivt höjas. Inriktningen bör vara att en större del av stödet ska gå till stor- stadsområdena. Stödet bör kontinuerligt utvärderas. •Ett statligt topplån för byggande på svagare bostadsmarknader bör införas. •Bostadsförsörjningen måste planeras regionalt, eftersom arbets- marknader normalt sträcker sig över mer än en kommun. Kom- munerna bör mötas på regional nivå för att i samråd med staten avgöra behovet av bostadsbyggande och fördela ansvaret mellan kommunerna inom regionen. Den kommunala förköpsrätten bör återinföras. •Beslut har fattats om att utreda hur ett socialt boende ska ut- formas. Utredningen bör ges tilläggsdirektiv för att utreda ett statligt ägt fastighetsbolag som kan ta ansvar för nyproduktion i de situationer där varken kommunala bolag eller privata fastig- hetsägare visar tillräckligt intresse. •Beskattningen av ägt och hyrt boende bör harmoniseras. Skatt eller avgift på ägda bostäder bör vara proportionell utan tak ovan- för ett visst lägstabelopp. Värdeökningar på boende bör beskattas som andra kapitalvinster. •Handlingsutrymmet gentemot vad gäller de all- männyttiga bostadsföretagen ska utnyttjas till fullo. För det fall att man inte väljer att utveckla en särskild kategori för socialt bo- ende bör det preciseras att det så kallade affärsmässighetskravet inte står i strid med en lågprislinje som endast begränsas av själv- kostnadsprincipen. •Möjligheterna att föra ut vinster ur de allmännyttiga bostads- företagen bör begränsas till sociala förebyggande insatser som bevisligen förbättrar boendemiljöer och minskar segregation. •En statlig hyresgaranti bör införas för att underlätta för yngre och hushåll med lägre men stabila inkomster att få tillgång till bostad. •Hyresgäster bör ges ökat inflytande vid renoveringar för att för- hindra standardhöjningar och hyreshöjningar som tvingar vissa hyresgäster att flytta. •Boverket och bör ges i uppdrag att tillsammans med intresserade kommuner utvärdera modeller för hemlösa barn- familjer. •Bostadsbidragen har genom otillräcklig uppräkning förlorat sin roll som bostadspolitiskt instrument och bör höjas. Höjningen bör ges en profil som framför allt gynnar barnfamiljer. Konsumenternas ställning har utvecklats i olika riktningar på olika marknader . På vissa marknader råder god konkurrens och en gynnsam prisutveckling. På andra råder av olika anledningar sämre förutsättningar för konsumenterna att hävda sin rätt, till följd av monopol som i fallet med eldistributionen, stark asymmetri mellan producent och konsument som när det gäller sjukvårdstjänster, eller allmän brist, som på bostadsmarknaden. De förslag som kommissionen lägger på dessa områden bidrar allmänt till att stärka konsumenternas ställning. På ett område – skuldsätt- ning – presenteras ett specifikt förslag med syfte att stärka konsu- menternas ställning. Hushåll med små ekonomiska marginaler är känsliga för tillfälliga inkomstbortfall eller oförutsedda utgifter. Den ekonomiska stressen från sådana störningar försämrar beslutskapaciteten och ökar risken för förhastade beslut, exempelvis i form av dyra, kortfristiga lån eller försök att via kommersiella spel lösa situationen. Detta kan ge upphov till negativa spiraler och skuldfällor som det blir svårt eller omöjligt att ta sig ur. Skuldsanering är ett alternativ. Omkring 183 000 barn växer upp i ett hem där minst en förälder har skulder eller pågående skuld- sanering hos Kronofogden. Skuldsanering är dock inte tillräcklig för att hantera alla de situationer som uppkommer. Kommissionen för- ordar därför, bland annat med den finländska lagstiftningen som förebild, absolut preskription under vissa villkor. •Absolut preskription för långvarigt överskuldsatta bör införas i preskriptionslagen. I internationell jämförelse är hälsoläget i generellt gott. Det finns dock betydande skillnader mellan inkomstgrupper och mellan regioner. Relativt nya inslag som vårdval och privata sjukvårdsför- säkringar riskerar att ytterligare öka skillnaderna i tillgång till hälso- och sjukvård. •Vårdvalet har inneburit att den tidigare sammanhållna barnhälso- vården inte längre fungerar som . Ingen aktör har övergripande ansvar för att följa folkhälsan och samordna före- byggande insatser. Regionerna bör få ett förebyggande folkhälso- ansvar, med ett särskilt ansvar för riktade insatser mot hushåll med förhöjda risker. •Förutsättningarna för ett konkret program med verkningsfulla åtgärder för att främja goda levnadsvanor framför allt bland unga i alla socioekonomiska grupper bör utredas. Det bör omfatta exempelvis utvidgad undervisning och grundläggande av goda vanor hos skolbarn (rörelse, matvanor m.m.), för vuxna hälso- samtal (enligt den s.k. Västerbotten-modellen) och beskattning av livsmedelstillsatser som socker och salt. •Alkoholpolitiken bör bevaras och i vissa avseenden skärpas. •Spelmissbruk är jämställt med andra former av missbruk, men det saknas en sammanhållen och effektiv spelpolitik. En sådan bör utvecklas med politiken från andra beroendeområden som förebild. Kommissionen förordar restriktioner på marknads- föringen i likhet med vad som gäller för tobak och alkohol. •Hälso- och sjukvårdslagen behöver preciseras för att tydliggöra vad som står i konflikt med intentionerna i lagstiftningen. Privata sjukvårdsförsäkringar är ett exempel på företeelser som kan ge upphov till konflikter med dessa intentioner och som kan behöva regleras på ett tydligare sätt. •Personer med funktionsnedsättningar har ofta en arbetsförmåga som kan nyttiggöras med lämpliga hjälpmedel. Stöden behöver effektiviseras för att minska kostnaderna och möjliggöra för fler att delta i arbetslivet. Exempelvis har kommersiella aktörer drivit upp kostnaderna för hörselhjälpmedel på ett oacceptabelt sätt. Transfereringar – barn och familj De huvudsakliga förändringar som kommissionen föreslår i trans- fereringssystemen till barn och familj har redovisats ovan under rubriken – förändringar i regelverket för sjukskrivning under graviditet och graviditetspenning, föräldraförsäkringen och rätt till barnomsorg på obekväm arbetstid. Ekonomisk utsatthet i barndomen kan få långvariga konsekvenser för barns hälsa och livschanser. Bostaden och närmiljön är särskilt viktig i detta perspektiv. Kommissionens förslag att återställa bo- stadsbidraget som bostadspolitiskt instrument är därför viktigt, och en förändring av bostadsbidraget bör utformas så att den i huvudsak gynnar barnfamiljer. Försäkringar mot arbetslöshet och nedsatt arbetsförmåga Sjukpenningen ska ge ekonomisk trygghet till den som inte kan arbeta på grund av sjukdom som sjukdomen pågår och arbetsförmågan är nedsatt. Arbets- löshetsförsäkringen är en mer renodlad omställningsförsäkring och ställer krav på att den arbetslösa ska söka och ta arbeten som bedöms som lämpliga. Kraven på och drivkrafterna för omställning skärps dessutom . Personer med svag ställning på arbetsmarknaden exkluderas ofta helt från systemen beroende på regelverkens krav, även om de kan ha arbetat och bidragit med skatter och avgifter . sjukförsäkringen handlar kravet om en förutsebar inkomst framåt i tiden. Inom arbetslöshetsförsäkringen gäller vill- koret en viss arbetsintensitet bakåt, och dessutom medlemskap i en arbetslöshetskassa, antingen en fackligt anknuten kassa eller den fristående Alfakassan. Ett annat problem gäller den kategori som nekas sjukpenning med hänvisning till så kallat normalt förekommande arbete men som vid kontakt med Arbetsförmedlingen bedöms vara alltför sjuka för att kunna få ett arbete. Den typen av motstridiga bedömningar från statens sida är enligt kommissionens mening inte acceptabla. För dessa försäkringssystem föreslås: •Ersättningsgraden i den offentliga försäkringen har sjunkit för en stor del av de försäkrade. Ett långsiktigt riktmärke bör vara att av de försäkrade ska ha 80 procents ersätt- ningsgrad. •Sjukförsäkringen bör baseras på historiska månadsinkomster.