sou · H8B37 · 2020-02-11 00:00:00 — 20 af 11/01/2018 (nedan djurskyddslagen) och i ett antal djurartsspecifika speciallagar samt i förordningar utfärdade med stöd av djurskydds- lagen och speciallagarna. Regler som genomför och kompletterar på djurskyddsområdet finns i djurskyddslagen, special- lagarna och i förordningar. Det bör noteras att det pågår ett arbete med att revidera den danska djurskyddslagstiftningen, vilket innebär att speciallagarna ska upp- hävas och att reglerna i stället ska överföras till en övergripande lag om djurskydd och till förordningar meddelade med stöd av djur- skyddslagen. Enligt 28 § första stycket djurskyddslagen döms den som genom ansträngning, försummelse eller på annat sätt behandlar djur oför- svarligt, till böter eller fängelse . Har nämnda förhåll- anden kännetecknats av grov oförsvarlig behandling av djur är straffet böter eller fängelse (andra stycket samma paragraf). Har förhållandena karaktären av misshandel är straffet fängelse upp till (tredje stycket). I 28 § djurskyddslagen anges även bl.a. att överträdelser av vissa särskilda paragrafer i lagen straffbeläggs med böter eller fängelse upp (fjärde stycket). När åklagaren väcker åtal och yrkar att straff ska utdömas (böter eller fängelse) måste åklagaren bl.a. betona överträdelsens allvar, dess omfattning och art samt om den har varit avsiktlig eller systematisk. Även övriga omständigheter av betydelse ska anges enligt den all- männa delen av den danska strafflagen. Dessutom kan det i vissa fall finnas skäl att neka den dömde rätten att äga, använda, vårda eller slakta eller hantera djur personligen, antingen permanent eller under (29 § djurskyddslagen). I vissa fall av oförsvarlig eller grovt oförsvarlig behandling av djur kan det finnas skäl för åklagaren att yrka på ett förvaringsstraff. Är det fråga om misshandel av djur måste i princip ett krav på fängelse ställas. Enligt nyare rättspraxis på området döms i normalfallet till 60 dagars fängelse i fråga om misshandel av ett djur som sker utanför närings- verksamhet. Straffskalan i djurskyddslagen för misshandel av djur och grovt oförsvarlig behandling av djur skärptes , och det är begränsat med rättspraxis för att kunna uttala sig allmänt om den faktiska straffnivån i alla typer av fall av djurmiss- handel, inklusive fall där försvårande omständigheter finns, t.ex. miss- handel av flera djur. Det är i förlängningen domstolarna som bedömer det enskilda fallet och bestämmer påföljden utifrån alla omständigheter i ärendet, inklusive beslut om ett eventuellt fängelsestraff ska villkoras. I förarbetena anges vägledande utgångspunkter med fasta belopp för bötesstraff avseende överträdelser som har beskaffenhet av oförsvarlig eller grov oförsvarlig behandling av djur att tillämpa i de fall då det inte finns skäl att bestämma påföljden till fängelse. Åt- skillnad görs mellan huruvida en överträdelse har begåtts i affärs- verksamhet eller av en privatperson och om det är fråga om en första- gångsöverträdelse eller upprepade överträdelser. Det kan finnas skäl för att ålägga böter som är högre och, i förekommande fall, väsentligt högre än de som anges i de vägledande utgångspunkterna. Detta gäller särskilt när det i det specifika fallet kan antas att en ekonomisk vinst har uppnåtts eller har varit avsedd. Inte alla överträdelser av djurskyddslagen leder till böter eller fäng- else. Den danska myndigheten (Veterinär- och livs- medelsverket) utför djurskyddskontroller av djurbesättningar och djurhållning har i princip följande möjligheter till ingripande vid kon- staterade brott mot djurskyddslagen: •Indskærpelse (förelägganden) När myndigheten konstaterar brott mot djurskyddslagen görs en konkret bedömning av alla omständigheter i fallet. Överträdelser av bagatellartad karaktär hanteras vanligtvis med vägledning, medan andra överträdelser kan leda till en påföljd i form av antingen före- lägganden, påbud eller förbud (t.ex. påbud om att veterinär ska be- handla ett sjukt djur) eller polisanmälan om förhållandena ger anled- ning till straff (böter eller fängelse). I val av reaktion tar myndigheten hänsyn till överträdelsens art och omfattning, överträdelsens svårhetsgrad och under vilka om- ständigheter som den inträffat. Vidare tas hänsyn till om verksam- heten har brutit mot djurskyddsregelverket eller annat regel- verk, om verksamheten tagit initiativ till kontakt med myndigheten och hur företagets situation ser ut. Slutligen beaktas om det är fråga om en avsiktlig eller planerad överträdelse eller om den i stället har skett av okunskap samt om verksamheten har haft av ageran- det eller haft för avsikt att gå med vinst. Meddelade förelägganden, påbud/förbud och att polisanmälan har gjorts ger myndigheten rätt att göra uppföljningsbesök hos djur- hållaren som är avgiftsbelagda. Brott mot meddelade påbud/förbud kan bestraffas med böter eller fängelse (28 § fjärde stycket 3 djurskyddslagen). Polisen kan också utfärda påbud i djurskyddsärenden, inklusive krav att avliva djuret om det orsakar onödigt lidande för djuret att låta det leva. Överträdelser av sådana påbud kan bestraffas med böter eller fängelse (28 § femte stycket djurskyddslagen). Djurskyddslagen (247/1996) är den centrala författningen i finsk rätt som reglerar djurskydd och djurvälfärd. Lagen har karaktären av en ramlag, och innehåller allmänna grundläggande krav på hållande, skötsel, behandling och hantering av djur. Lagen innehåller också bestämmelser om tillsyn över djurskyddet. Lagens tillämpningsområde omfattar alla typer av djur. I djurskyddsförordningen (396/1996) preciseras djurskyddslagens allmänna krav på hållande, skötsel och behandling av djur. Förord- ningen innehåller dessutom definitioner av bl.a. anmälningspliktig verksamhet. Förordningen innehåller också närmare bestämmelser om bl.a. vad som ska anses som orsakande av onödig smärta eller plåga och en förteckning över åtgärder som är tillåtna på djur. Mer detaljerade bestämmelser för olika djurarter och olika verk- samheter som bedrivs med djur ingår i statsrådets och jord- och skogsbruksministeriets förordningar som utfärdats med stöd av djur- skyddslagen. För vissa verksamheter ska utöver eller i stället för djurskydds- lagen särskilda författningar eller bestämmelser tillämpas. Sådana har utfärdats i fråga om bland annat transport av djur (lag 1429/2006), användning av djur för vetenskapliga ändamål eller undervisnings- ändamål (lag 497/2013), jakt (lag 615/1993), fiske (lag 379/2015) och naturvård (1096/1996). I 54 § djurskyddslagen finns en straffbestämmelse om djur- skyddsförseelse. För djurskyddsförseelse döms enligt bestämmelsen den som uppsåtligen eller av oaktsamhet behandlar ett djur i strid med vissa bestämmelser i lagen eller bestämmelser eller föreskrifter som utfärdats med stöd av dem eller bestämmelser i avlivnings- förordningen, använder anordningar, redskap eller ämnen som är förbjudna, vidtar en åtgärd som förbjuds i lagen eller importerar eller försöker importera ett djur i strid med ett förbud i lagen. För djur- skyddsförseelse döms också den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot vissa andra förbud eller förpliktelser i djurskyddslagen eller avlivningsförordningen. Även brott mot ett djurhållningsförbud eller agerande som mellanhand för någon annan för kringgående av djurhållningsförbud är straffbart när det sker uppsåtligen eller av oaktsamhet. Straffet är böter. För att man ska dömas för djurskyddsförseelse förutsätts att gärningen inte utgör brott enligt strafflagen eller att strängare straff för gärningen föreskrivs någon annanstans i lag. Strafflagen (39/1889) innehåller bestämmelser om djurskydds- brott, grovt och lindrigt djurskyddsbrott, djurhållningsförbud och förverkandepåföljd i anslutning till djurskyddsbrott. För djurskydds- brott döms enligt 17 kap. 14 § nämnda lag den som uppsåtligen eller av grov oaktsamhet genom misshandel, överansträngning, bristfällig skötsel eller bristfällig utfordring eller annars i strid med djurskydds- lagen eller en bestämmelse som utfärdats med stöd av den, lagen om transport av djur eller en bestämmelse som utfärdats med stöd av den, bilaga I till förordning (EG) nr 1/20051 eller förordning (EG) nr 1099/20092 behandlar ett djur på ett grymt sätt eller utsätter det för onödigt lidande, onödig smärta eller onödig plåga. Straffet är böter eller fängelse i högst . Om djurskyddsbrottet, med hänsyn till att lidandet, smärtan eller plågan är ringa eller andra omständigheter vid brottet, är ringa döms enligt 17 kap. 15 § nämnda lag för lindrigt djurskyddsbrott till böter. Om djurskyddsbrottet begås på ett synnerligen rått eller grymt sätt, brottet riktar sig mot ett mycket stort antal djur, eller med brottet eftersträvas avsevärd ekonomisk och brottet även bedömt som en helhet är grovt döms enligt 17 kap. 14 a § strafflagen till grovt djurskyddsbrott. Straffet är fängelse och högst . Enligt 17 kap. 23 § strafflagen ska den som döms för grovt djur- skyddsbrott av domstolen meddelas djurhållningsförbud. Domstolen kan dock enligt bestämmelsen avstå från att meddela djurhållningsförbud, om det finns särskilt vägande skäl för detta. Den som döms för djurskyddsbrott eller lindrigt djurskyddsbrott kan meddelas djurhållningsförbud. Djurhållningsförbud kan också meddelas den som döms för djurskyddsförseelse med stöd av 54§ 1 mom. djurskyddslagen och som kan anses olämplig eller oför- mögen att sörja för djurens välfärd. Djurhållningsförbud kan också meddelas en person som inte döms till straff i de fall som anges närmare i lagen. Djurhållningsförbud meddelas på yrkande av åklag- aren. Sanktionsavgifter i syfte att beivra regelöverträdelser förekom- mer inte på djurskyddsområdet. I 43 § djurskyddslagen föreskrivs om vite. kan på eget initiativ eller på begäran av kom- munalveterinären, den tjänsteinnehavare som utövar tillsyn över hälso- skyddet i kommunen, besiktningsveterinären, gränsveterinären eller polisen förena ett förbud eller ett åläggande som har meddelats med stöd av 42 § djurskyddslagen med vite. 1Rådets förordning (EG) nr 1/2005 av om skydd av djur under transport och därmed sammanhängande förfaranden och om ändring av direktiven /432/EEG och 93/119/EG och förordning (EG) nr 1255/97. 2Rådets förordning (EG) nr 1099/2009 av om skydd av djur vid tid- punkten för avlivning. I norsk rätt regleras djurskydd i lov 19. 97 om dyre- velferd (nedan djurskyddslagen) och i de förordningar som med- delats med stöd av denna lag. EU/EES-reglerna om djurskydd imple- menteras i dessa förordningar. Den norska strafflagen innehåller inte några straffbestämmelser om djurplågeri. I stället regleras i 37 § första stycket djurskydds- lagen ansvar för uppsåtliga och grovt oaktsamma överträdelser av djurskyddslagen och reglerna om djurskydd. Straffet är böter eller fängelse . Om överträdelsen är att bedöma som grov är straffet fängelse upp till (andra stycket samma paragraf). Vid bedömningen av om överträdelsen är grov, ska särskilt beaktas om- fattningen och effekterna av överträdelsen samt den visade skuld- graden. Brott som varken har begåtts med uppsåt eller grov oakt- samhet är inte straffbara enligt 37 § djurskyddslagen. har enligt 34 § djurskyddslagen rätt att ta ut överträdelsesavgifter för uppsåtliga eller oaktsamma brott mot lagens regler. Avgiften måste stå i proportion till brottets allvar. Vidare kan också de vinster som den ansvariga för brottet och tillsynsmyndig- hetens kostnader i samband med kontrollåtgärder och hantering av ärendet beaktas. Överträdelsesavgift ska fastställas i enlighet med regler i särskilda föreskrifter och inom vissa där angivna beloppsgränser. Myndigheten Mattilsynet (den norska motsvarigheten till Livs- medelsverket) övervakar grundläggande djurskydd i enligt 30 § djurskyddslagen. Myndigheten kontrollerar djurhållning och tillser att djurskyddslagens bestämmelser följs. Om inte brister i djur- hållningen frivilligt rättas kan det bli aktuellt med ett beslut om tvangsmulkt (vite) enligt 35 §, överträdelsesavgift enligt 34 §, före- läggande om minskning och avveckling av djuruppfödning enligt 30 § eller förbud mot att ha djur, även kallat aktivitetsförbud, enligt 33 § djurskyddslagen. Myndigheten anmäler allvarliga regelöverträ- delser till polisen för att åstadkomma lagföring enligt 37 § djurskydds- lagen. I sådana fall beslutar myndigheten inte om en överträdelses- avgift för att utesluta otillåten dubbelbestraffning. 5Djurplågeribrottet – straffteoretiska utgångspunkter, straffskalor och straffmätningspraxis Kapitlet inleds med en redogörelse för de straffteoretiska utgångs- punkter som gäller vid kriminalisering, utformning av straffskalor samt påföljdsval och som har betydelse för våra överväganden och förslag i fråga om straffet för djurplågeribrottet. Dessa övervägan- den presenteras sedan i kapitel 6. I detta kapitel redogörs vidare för hur straffet för djurplågeribrottet har behandlats i tidigare lagstift- ningsärenden. Därefter följer en sammanställning av straffmätnings- praxis i fråga om djurplågeribrottet, där även utredningens egna praxisgenomgångar presenteras. I bilaga 2 och 3 till betänkandet åter- finns dessa praxisgenomgångar i sin helhet. I detta avsnitt beskrivs de straffteoretiska utgångspunkterna som gäller vid bl.a. utformning av straffskalor, vid straffmätning och vid påföljdsval. Avsnittet tjänar som underlag för kommande diskussion huruvida straffen för de allvarligaste brotten mot djur bör skärpas. Djurplågeribrottet – straffteoretiska utgångspunkter... Ett grundläggande kriterium för att en kriminalisering ska anses befogad är att den avser att värna ett identifierat och konkretiserat intresse som bör skyddas av samhället (skyddsintresse). I avsnitt 7.2.1 behandlas närmare vilka kriterier som bör vara uppfyllda för att en gärning ska kriminaliseras. Frågan huruvida kriminalisering är moti- verad är endast av indirekt relevans vid våra överväganden om straffen för de allvarligaste brotten mot djur bör skärpas. Detta eftersom det inte är ifrågasatt att det ska kriminaliserat att åsamka djur lidande. Vilka kriterier som bör vara uppfyllda för att en gärning ska krimi- naliseras hör mer samman med våra överväganden huruvida vissa mindre allvarliga brott mot djurskyddslagen bör avkriminaliseras och ersättas av andra sanktioner. Därför redovisas dessa kriterier i avsnitt 7.2.1. Regleringen i 2 kap. regeringsformen av grundläggande fri- och rättigheter kan uppfattas som en katalog över ett antal centrala legi- tima värden som bör skyddas av samhället, men det finns åtskilliga fler. Bland de intressen som bör värnas finns inte bara privata in- tressen, utan även gruppintressen och offentliga intressen. Exempel på skyddsintressen som framstår som oomtvistliga är bl.a. liv, frihet, ära, hälsa, egendom, handlingsfrihet, rörelsefrihet, ekonomisk trygg- het, allmän ordning och säkerhet, demokratiskt styrelseskick, statens oberoende, säkerhet i trafik och tilltro till intyg. Alla intressen är emellertid inte lika skyddsvärda och när det gäller den inbördes rang- ordningen mellan dem finns det olika uppfattningar. Ett intresses angelägenhetsgrad skiljer sig också och i förhållande till förändringar i samhället. Att mänskligt liv och statens bestånd upp- fattas som de högsta värdena och därför placeras högst i hierarkin står dock klart.1 Skyddsintresset för en straffbestämmelse behöver inte nödvän- digtvis anges som ett brottsrekvisit. Det avgörande är om kriminali- seringen syftar till att hindra ett beteende som kan skada skydds- intresset. Här kan ges några exempel på skyddsintressen som straffbestäm- melserna i och specialstraffrätten avser att skydda. Många eller samtliga av de bestämmelser i som straffbelägger brott mot person kan sägas skydda medborgarna från angrepp på den 1SOU 2013:38 s. 482. Djurplågeribrottet – straffteoretiska utgångspunkter... bestämmelser om förmögen- hetsbrott straffbelägger handlingar som utgör hot mot enskilds egen- dom eller förmögenhet, vilket alltså är de bestämmelsernas skydds- intresse. Straffbestämmelserna i avseende högmålsbrott och brott mot rikets säkerhet har som primära skyddsintressen att värna om rikets styresskick och oberoende. Ur specialstraffrätten kan ges som exempel rattfylleribrottet, vars skyddsintresse är trafik- säkerheten och enskildas säkerhet. Det skyddsintresse som djurplågeribrottet har är att hindra eller på annat sätt förebygga att djur utsätts för lidande. En straffbestämmelse kan ha flera olika skyddsintressen, t.ex. riktar sig straffbestämmelsen om rån mot den enskildes fysiska integritet och mot dennes förmögenhet. I detta fall har intressena samma intressehavare, individen, men så behöver inte vara fallet. Innefattar en brottslig gärning angrepp på olika skyddsintressen som skyddas av olika straffbestämmelser, är utgångspunkten att domstolen ska döma för båda brotten i konkurrens. När det gäller djurplågeribrottet är ett exempel angrepp mot djur som tillhör annan. Om en gärnings- man uppsåtligen utsätter ett djur, som tillhör någon annan än gär- ningsmannen, för dödlig misshandel kan personen dömas för både djurplågeri och skadegörelse.2 De båda brotten har ju olika skydds- intressen, djurplågeribrottet har som ovan konstaterats djuret som skyddsintresse, medan skadegörelsebrottet avser att skydda djurägarens egendom. Den grundläggande utgångspunkten för utformning av alla straff- skalor är brottets allvar. Straffet ska återspegla hur allvarligt och klandervärt ett visst brott är. Ett allvarligare brott ska bestraffas strängare än ett mindre allvarligt brott och lika allvarliga brott ska bestraffas lika strängt. Principerna om proportionalitet mellan brott och straff och om ekvivalens kommer till uttryck i den centrala bestämmelsen om straffmätning i 29 kap. 1 § . Princip- erna kan beskrivas så att straffet ska stå i proportion till brottets allvar, så att svårare brott bestraffas strängare än mindre allvarliga brott (proportionalitet) och att lika allvarliga brott bestraffas lika 2Se t.ex. dom i mål nr B 3212-16, refererat i praxisgenomgången i bilaga 2. Djurplågeribrottet – straffteoretiska utgångspunkter... strängt (ekvivalens). Straffet ska alltså spegla hur allvarligt samhället ser på den brottsliga gärningen. Det följer inte av proportionalitets- och ekvivalens- principerna vilken straffskala ett visst brott ska tilldelas, dvs. vilket straffvärde det kan anses ha. Straffvärdet för ett brott uttrycks genom att den tillämpliga straffskalan anges i varje straffbestämmelse, det som ibland brukar kallas brottets abstrakta straffvärde. Lagstiftaren kan också påverka vilka brott som ska hänföras till en viss svårhets- grad – och därigenom vilken straffskala som blir tillämplig – genom att i straffbestämmelsen ange särskilda kriterier som ska beaktas vid rubriceringen. Vilken straffskala som ska gälla för ett visst brott avgörs av lag- stiftaren utifrån värdet av det intresse som straffbudet avser att skydda. I princip bör straffskalan vara strängare ju viktigare intresse som berörs.3 Lagstiftarens uppfattning om allvaret i ett visst brott framkom- mer alltså dels av brottets straffskala, dels i vissa fall av dess grad- indelning. Varje grad av brotten ska, oavsett om den har en egen brottsbeteckning eller inte, ses som en särskild brottstyp med en egen preskriptionstid kopplad till den angivna straffskalan.4 Genom kopplingen till straffskalan får gradindelningen av brotten även bety- delse i andra sammanhang, exempelvis i fråga om vilka straffprocessuella tvångsmedel som får användas vid utredning och lagföring. Med begreppet ”brottsrubricering” avses i förarbeten, praxis och doktrin såväl att ett brott hänförs till en särskild brottsbeteckning som att brottet hänförs till en viss svårhetsgrad inom en gemensam brottsbeteckning. Vilka faktorer som har betydelse för gradindel- ning och rubricering av ett brott beror till viss del på vilket skydds- intresse som ligger bakom straffbestämmelserna. När det t.ex. gäller förmögenhetsbrotten har av naturliga skäl det värde eller den eko- nomiska skada som gärningen har avsett stor betydelse medan det för vålds- eller hotbrott framför allt är den fysiska eller psykiska skada och den kränkning som brottet inneburit av relevans.5 De allra flesta brottsbeskrivningar i innehåller exem- pel på försvårande omständigheter som särskilt ska beaktas vid grad- indelningen av brotten. För vissa brott, t.ex. hemfridsbrott, anges 3SOU 1986:14 s. 145. 4SOU 1983:50 s. 203. 5SOU 2014:63 s. 200. Djurplågeribrottet – straffteoretiska utgångspunkter... inga försvårande omständigheter i brottsbeskrivningarna. Dessa brott har också en gemensam brottsbeteckning för grovt brott och brott av normalgraden. För andra brott har de olika svårhetsgraderna av brottet getts en egen brottsbeteckning, t.ex. ringa stöld, stöld och grov stöld. En utgångspunkt från lagstiftarens sida har alltså varit att det är samtliga omständigheter som förevarit vid det brott som ska be- dömas som ska vara utslagsgivande vid gradindelning och rubricering, alldeles oavsett om dessa har angetts uttryckligen i bestämmelsen eller inte. I senare tids lagstiftningsärenden anges dock ofta att det är en fördel om de omständigheter som särskilt ska beaktas vid grad- indelningen – t.ex. om ett brott ska anses som grovt – anges i bestäm- melsen, bl.a. för att göra den mer informativ och ge bättre vägledning för den som ska tillämpa bestämmelsen.6 Straff ska i första hand utmätas utifrån hur allvarlig eller klandervärd brottsligheten bedöms vara. Utgångspunkten för straffmätning och påföljdsval är straffskalan för det aktuella brottet. Lagstiftarens syn på hur allvarligt ett brott är uttrycks – som utvecklas i föregående avsnitt – genom straffstadgandets straffskala där brottets abstrakta straffvärde7 anges. Gärningen ska alltså rubriceras före straffvärde- bedömningen. Den tilltalades tidigare brottslighet påverkar inte den tillämpliga straffskalan men i 26 kap. 3 § finns en be- stämmelse som medger ett högre maximistraff i vissa återfallssitua- tioner. Det finns också regler som innebär att den annars tillämpliga straffskalan får underskridas (se exempelvis 29 kap. 7 § ). Enligt 29 kap. 1 § första stycket ska straff, med be- aktande av intresset av en enhetlig rättstillämpning, bestämmas inom ramen för den tillämpliga straffskalan efter brottets eller den samlade brottslighetens straffvärde. Vid bedömningen av det konkreta straff- värdet – dvs. det enskilda brottets straffvärde inom ramen för tillämp- lig straffskala – ska enligt 29 kap. 1 § andra stycket 6Se t.ex. prop. 2011/12:109 s. 16. 7Man brukar dela upp straffvärdet i två delar: abstrakt straffvärde och konkret straffvärde. Det abstrakta straffvärdet motsvaras av straffskalan för det aktuella brottet. Det konkreta straff- värdet avser i stället den aktuella gärningens straffvärde. Djurplågeribrottet – straffteoretiska utgångspunkter... beaktas den skada, kränkning eller fara som gärningen inneburit, vad den tilltalade insett eller borde ha insett om detta samt de avsikter eller motiv som han eller hon har haft. Härvid ska särskilt beaktas om gärningen har inneburit ett allvarligt angrepp på någons liv eller hälsa eller trygghet till person. Samtliga de faktorer som anges i 29 kap. 1 § andra stycket tar sikte på omständigheterna vid brottet. Andra omständigheter, såsom gärningsmannens person, vad som har inträffat efter brottet och eventuell tidigare brottslighet, saknar alltså betydelse i sammanhanget. Vad som i enskilda fall anses utgöra skada (fara och kränkning) bestäms utifrån de omständigheter och rekvisit som utmärker en viss brottstyp (s.k. brottsinterna straff- värdefaktorer). Att mäta eller gradera skada blir således beroende av vilken skada som anses vara relevant för den aktuella konkreta brotts- ligheten, vilket i sin tur är kopplat till det skyddsintresse eller det värde som kränks genom brottet. Endast relevanta (kvalitativa) skill- nader bör återspeglas vid bedömningen av straffvärdet.