sou · H8B32 · 2020-01-15 00:00:00 — En sådan upplösning har samma rättsverkningar som en vanlig äktenskapsskillnad (3 kap. 25 § ægteskabsloven). Utländska polygama äktenskap erkänns i regel inte i . Visserligen ska ett äktenskap som ingåtts i utlandet som utgångspunkt erkännas om det är giltigt i det land där det ingicks (2 a kap. 22 b § första stycket ægteskabsloven). Ett äktenskap ska dock vägras erkännande i vissa närmare angivna situationer. Det är bl.a. fråga om fullmaktsäktenskap, barnäktenskap och fall där ett erkännande skulle strida mot grundläggande danska rättsprinciper (dvs. ordre public) (2 a kap. 22 b § andra stycket 1, 3 och 4 §§ ægteskabsloven), vilket har uppgetts i regel får anses vara fallet när någon av parterna i det aktuella äktenskapet redan var gift. Detta gäller oavsett om någon av makarna i det senare äktenskapet vid vigseltillfället hade anknytning till eller inte. Även sådana äktenskap som ska vägras erkännande kan dock undantagsvis erkännas om det föreligger s.k. tvingande grunder och parterna skulle försättas i en orimlig situation om äktenskapet inte erkänns (2 a kap. 22 b § tredje stycket ægteskabsloven).1 Sammanfattningsvis vägras alltså utländska äktenskap erkännande i om någon av parterna redan var gift och detta även om parterna saknade anknytning till landet för giftermålet. Bestämmelsen om upplösning av äktenskap vilka ingåtts i strid mot förbudet mot månggifte tillämpas därmed i regel inte när det gäller utländska äktenskap. Så kan dock ske om ett utländskt äktenskap har erkänts i och det senare visar sig att någon av makarna redan var gift. Över huvud taget är upplösning av äktenskap på talan av myndigheter ovanligt i . När det gäller den straffrättsliga regleringen i föreskrivs det att den som ingår äktenskap eller registrerat partnerskap och som redan är gift eller del i ett registrerat partnerskap straffas med fängelse upp till (23 kap. 208 § straffeloven). Enligt interna familjerättslagstiftning gäller ett förbud mot att ingå äktenskap för den som redan är part i ett bestående äktenskap eller registrerat partnerskap (4 § lov om ekteskap [ekteskapsloven]). Om ett månggifte trots detta ingås kan makarna i det senare 1Vidare gäller det uttryckliga förbudet mot erkännande av barnäktenskap ingångna när någon av parterna var inte för EU- och EES-medborgare eller dessas makar (2 a kap. 22 b § fjärde stycket ægteskabsloven). äktenskapet kräva att det upplöses. Om ingen av makarna begär detta, och det först ingångna äktenskapet i månggiftet fortfarande består, ska myndigheterna (Fylkesmannen) väcka talan om detta i domstol. Undantag kan göras när tungt vägande skäl (sterke grunner på norska) föreligger. Vidare kan en make i det första äktenskapet begära äktenskapsskillnad om dennes make ingått ett nytt äktenskap i strid med förbudet (24 § ekteskapsloven). Den som ingår ett äktenskap trots att han eller hon redan är gift kan straffas med böter eller upp till fängelse (262 § lov om straff [straffeloven]). Om det senare äktenskapet är giltigt ingånget i utlandet är handlandet dock inte straffbart, eftersom norsk rätt ställer upp ett krav på dubbel straffbarhet för brottet (5 § straffeloven). Huvudregeln i norsk lag är att ett utländskt äktenskap erkänns om det är giltigt ingånget i utlandet. Ett äktenskap erkänns dock inte om det strider mot ordre public (18 a § första stycket ekteskapsloven). Vidare erkänns ett äktenskap inte om minst en av parterna var norsk medborgare eller fast bosatt i vid vigseltidpunkten och en av parterna redan är gift (18 a § andra stycket c ekteskapsloven). Regleringen av utländska månggiften liknar med andra ord den svenska på så sätt att ekteskapsloven i månggiftesfallen gör skillnad på om någon av parterna hade anknytning till vid äktenskapstillfället eller inte. Endast fall där en sådan anknytning finns träffas av den uttryckliga bestämmelsen om vägrat erkännande. Som konstaterats innehåller lagen även ett generellt ordre public-förbehåll. Frågan är därmed om månggiften i vilka parterna saknar anknytning till i form av medborgaskap eller bosättning strider mot norsk ordre public. Även om det i norsk litteratur finns äldre uttalanden som pekar på att så inte är fallet, vilket innebär att sådana utländska månggiften ska erkännas, har rättsläget beskrivits som oklart.2 Enligt uppgifter till utredningen registreras dock inte heller polygama äktenskap utan anknytning i den norska folkbokföringen, med hänvisning till ordre public. Om ett äktenskap strider mot regeln om månggifte i anknytningsfallen eller om den allmänna regeln om ordre public är tillämplig i det enskilda fallet, kan det likväl erkännas om parterna begär det och s.k. sterke grunner är för handen (18 a § tredje stycket ekteskaps- 2Tone (2017), Utredning av ekteskapsloven § 18 a – barneektenskap og bigami, s. 35 ff. Kravet på sådana grunder är strängt och kan endast undantagsvis vara aktuellt att tillämpa. I förhållande till mångiftesfallen har anförts att det bl.a. kan komma ifråga att erkänna ett senare äktenskap om det tidigare äktenskapet har hunnit upplösas eller om parterna felaktigt trott att det första äktenskapet var upplöst, men tagit initiativ till en upplösning av detta när de insett att det i själva verket fortfarande var gällande.3 Den norska regeln om tvångsupplösning av äktenskap som ingåtts när någon av parterna redan är gift (24 § ekteskapsloven) gäller inte utländska månggiften eftersom bestämmelsen tar sikte på polygama äktenskap som ingåtts i strid med interna äktenskapshinder. Ett utländskt polygamt äktenskap som erkänns i kan alltså inte tvångsupplösas på talan av myndigheterna. Frågan om erkännande av utländska polygama äktenskap i fall som saknar anknytning till är föremål för lagstiftningsarbete. 2017 överlämnades en utredning till norska som föreslog att sådana äktenskap ska hanteras på samma sätt som om någon av makarna var medborgare eller fast bosatt i vid vigseltillfället, dvs. vägras erkännande såvida inte undantagsregeln om sterke grunner är tillämplig i det enskilda fallet. I en efterföljande utredning föreslås det dock att anknytningskravet ska behållas såvitt gäller hanteringen av utländska månggiften.4 När det gäller månggiften utan anknytning till görs bedömningen att samma ordning ska gälla som för månggiften som ingåtts i , dvs. att Fylkesmannen ska ha möjlighet att föra talan om upplösning av äktenskapet. I skrivande stund är frågan överlämnad till norska för utarbetande av ett s.k. høringsnotat med lagförslag som ska remitteras till berörda myndigheter etc. Høringsnotatet beräknas, enligt uppgifter lämnade till utredningen, vara klart först och inriktningen på den norska regeringens lagförslag är inte känd. s. 17 och s. 23. 4Torstein (2019), Utredning av konsekvenser av ikke å anerkjenne ekteskap som er gyldig inngått i utlandet av parter uten tilknytning til på vigselstidspunktet – barneekteskap (under både 16 og ), bigami og søskenbarnekteskap. I den finska äktenskapslagen finns ett förbud mot ingående av äktenskap för den vars tidigare äktenskap eller registrerade partnerskap är i kraft (6 § äktenskapslagen). Om ett polygamt äktenskap trots detta ingås ska domstolen döma till äktenskapsskillnad utan föregående betänketid om det tidigare äktenskapet ännu inte har upplösts. Åklagaren ska föra en sådan talan om äktenskapsskillnad. Makarna i det tidigare äktenskapet har rätt till äktenskapsskillnad utan betänketid (27 § äktenskapslagen). När det gäller utländska äktenskap är ett äktenskap giltigt i om det ingåtts i en främmande stat och gäller i den stat där det ingicks eller i den stat där någon av då makarna var bosatt eller medborgare (115 § äktenskapslagen). Den finska regleringen innehåller även en bestämmelse om ordre public (139 § äktenskapslagen). Enligt uppgift innebär den finska ordningen dock att utländska polygama äktenskap i regel erkänns, men bedömningen kan variera eftersom prövningen av ordre public sker in casu och kan påverkas av bl.a. makarnas anknytning till . Det kan således spela roll om någon av makarna har hemvist i landet eller är medborgare där. I sådana fall av anknytning till landet kan det möjligen ligga närmare till hands att bedöma ordre public-förbehållet som aktuellt. Även när det gäller utländska polygama äktenskap innebär den finska regleringen att en tvångsupplösning kan bli aktuell. Om båda makarna har hemvist i kan åklagaren nämligen föra talan om äktenskapsskillnad när det gäller äktenskap som ingåtts när någon av makarnas tidigare äktenskap (eller registrerade partnerskap) var i kraft och det tidigare äktenskapet (eller partnerskapet) ännu inte har upplösts (119 § äktenskapslagen).5 Det krävs inte att makarna i det senare äktenskapet hade hemvist i när deras äktenskap ingicks utan är tillräckligt att sådan hemvist förvärvats . Det är således fråga om en fakultativ möjlighet för åklagare att väcka talan, varvid omständigheter såsom makarnas grad av anknytning till och äktenskapets längd kan påverka bedömningen. Sammantaget innebär den finska ordningen att utländska månggiften i regel erkänns men att frågan om tvångsupplösning därefter kan bli aktuell om makarna har hemvist i landet. Att formellt leva i 5Mot denna bakgrund underrättar de finska magistratsmyndigheterna (som registrerar utländska äktenskap) åklagare när ett utländskt polygamt äktenskap erkänns. äktenskap med flera makar är således som utgångspunkt inte möjligt. Erkännandet av ett månggifte får därför främst betydelse genom att t.ex. faderskapet och vårdnaden om ett barn samt underhållsskyldighet mot ett sådant barn kan grunda sig på ett erkännande av äktenskap som ingåtts trots att någon av parterna i detta redan var gift (se den finländska propositionen RP 44/2001 rd s. 50). Månggifte är inte civilrättsligt tillåtet i (§ 1306 Bürgerliches Gesetzbuch [BGB]) och det är även straffbart att ingå äktenskap för den som redan är gift (§ 172 Strafgesetzbuch [StGB]). Det civilrättsliga förbudet mot månggifte gäller dels äktenskap som ingås i , dels äktenskap som ingås i ett annat land om någon av parterna är tysk medborgare . En tysk medborgare kan alltså inte ingå ett månggifte, vare sig i eller i något annat land. Om ett månggifte skulle ingås i strid mot förbudet är huvudregeln att det ska upphävas av domstol (1313 och 1314 §§ BGB). Talan om upphävande av ett sådant äktenskap kan föras av en make i äktenskapet eller av en behörig förvaltningsmyndighet på delstatsnivå. En sådan talan kan också föras av en tredje person, t.ex. maken i det första äktenskapet (1316 § BGB). Förbudet mot månggifte i BGB omfattar inte det fallet att medborgare i ett annat land ingår ett månggifte utomlands, vare sig någon av parterna har hemvist i eller inte. Enligt tysk rätt regleras i stället de materiella förutsättningarna för att ingå äktenskap av lagen i den stat där den som har ingått äktenskapet är medborgare (13.1 § Einfürungsgesetz zum BGB [EGBGB]). Polygama äktenskap som ingås i ett land där de är giltiga erkänns således som regel i förutsatt att ingen av parterna är tysk medborgare. Även den tyska regleringen innehåller en bestämmelse om ordre public (6 § EGBGB). Bestämmelsen tillämpas dock generellt inte när det gäller utländska månggiften. Ett sådant äktenskap som ingåtts utomlands av utländska medborgare ska enligt den härskande meningen i tysk litteratur erkännas även om makarna flyttar till och får sin hemvist där.6 I vissa litteraturuttalanden har det i och för sig hävdats att en make i ett utländskt månggifte kan väcka talan om (2012), Kommentar zum Bürgerlichen Gesetzbuch, Art. 6 EGBGB Rn 172. att äktenskapet ska upphävas, på samma sätt som när det gäller månggiften som ingåtts i . Det finns dock inte någon klar rättspraxis när det gäller denna fråga och rättsläget avseende erkännande av utländska månggiften och möjligheten att upphäva dessa har över huvud taget ansetts vara oklart. har det uppmärksammats att det, trots förbudet mot månggiften i , förekommer månggiften som har ingåtts i utlandet. Mot bakgrund av de stora flyktingströmmarna och migrationen till har det osäkra rättsläget när det gäller dessa äktenskap ansetts otillfredsställande. I syfte att klargöra rättsläget och möjliggöra för tyska myndigheter att ingripa mot utländska månggiften lämnade delstaten ett lagförslag om begränsningen av månggiften till Bundesrat. presenterades ett förslag för Bundestag som bygger på det bayerska förslaget (Ut- kast till lag om bekämpande av månggifte, nr 249/18). Förslaget innebär att ett äktenskap som ingåtts enligt utländsk rätt i regel ska upphävas, om en av makarna då äktenskapet ingicks redan var gift, och båda makarna sedermera förvärvarar hemvist i . I motiveringen till förslaget (Erläuterung, 969, BR, 06.07.18) framhålls bl.a. att det är otillfredsställande att månggiften består i endast på grund av att de har ingåtts i utlandet och att detta inte är ett konsekvent förhållningssätt jämfört med det som gäller i fråga om inhemska månggiften. En s.k. Härtekausel föreslås gälla även för sådana äktenskap som omfattas av förslaget, vilket betyder att äktenskapet likväl inte ska upphävas om det får väsentliga negativa konsekvenser för makarna. Enligt uppgift har lagförslaget ännu inte lett till lagstiftning utan är föremål för beredning i Bundestag. I är det inte tillåtet att ingå polygama äktenskap, vare sig för franska medborgare eller andra personer (147 § code civil). Om ett äktenskap trots allt ingås när någon av makarna redan är gift kan det ogiltigförklaras, vilket kan begäras av makarna i det berörda äktenskapet men även av andra vars rätt påverkas av saken samt åklagare (147 och 184 §§ code civil). Detta gäller även för äktenskap ingångna i utlandet om någon av makarna är fransk medborgare. till detta är bl.a. att polygama äktenskap anses strida mot ordre public. Polygami är vidare straffbart i (433–20 § code pénal). Också månggiften som är giltigt ingångna i utlandet mellan parter som inte är franska medborgare anses strida mot ordre public. Även om sådana äktenskap i sig inte anses gälla i kan vissa – men inte alla – av rättsverkningarna slå igenom enligt den franska doktrinen om l’effet atténué de l’ordre public, dvs. principen om ordre publics försvagade verkan. Således har det i fransk rättspraxis bedömts möjligt att tillerkänna hustrun i ett andra äktenskap exempelvis rätt till utbetalning av livförsäkring, rätt till arv efter den avlidne mannen samt åtnjutandet av sådana socialförsäkringsförmåner etc. som bygger på äktenskap. I vissa andra sammanhang är rättsverkningar knutna till äktenskapet dock uteslutna, t.ex. när det kommer till frågor om förvärvande av medborgarskap och uppehållstillstånd eller rätt till familjeåterförening. pågår det diskussioner inom berörda franska departement om att se över regleringen av utländska polygama äktenskap, men några konkreta lagstiftningsåtgärder har i skrivande stund inte vidtagits. I räknas polygama äktenskap som ingås där som tvegifte vilket innebär dels att handlandet är brottsligt (avsnitt 57 i Offences Against the Person Act 1861), dels att det senare äktenskapet är ogiltigt (avsnitt 11 i Matrimonial Causes Act). Även polygama äktenskap ingångna utomlands är ogiltiga om någon av parterna i det senare äktenskapet hade hemvist i när äktenskapet ingicks. Utländska äktenskap vilka ingåtts när någon av parterna redan var gift kan dock erkännas om ingen av dessa hade hemvist i vid vigseltillfället. Vidare måste båda parterna haft hemvist i ett land som tillåter månggiften och äktenskapet i sig måste också ha ingåtts i ett sådant land i enlighet med det landets bestämmelser. Utländska månggiften som uppfyller dessa krav kan således i regel erkännas, även om ordre public i det enskilda fallet enligt uppgift bör kunna föranleda en annan utgång. Att ett utländskt månggifte erkänns i innebär inte att det helt likställs med ett monogamt äktenskap. När det t.ex. gäller socialförsäkringsförmåner, bidrag och pensioner saknar ett polygamt äktenskap i vissa avseenden rättsverkningar jämfört med ett vanligt äktenskap. av att ett utländskt månggifte inte erkänns eller tillåts bestå i I utredningens uppdrag ingår att redogöra för skillnaderna när det gäller rättsverkningar för berörda personer om ett utländskt månggifte erkänns i jämfört med om det inte erkänns eller annars inte tillåts bestå här och att analysera och ta ställning till hur konsekvenser som framstår som orimliga i förhållande till de personer som berörs kan undvikas. Innan ställning tas till vilka åtgärder som bör vidtas för att skärpa lagstiftningen om utländska månggiften beskrivs i detta kapitel skillnaderna när det gäller rättsverkningarna. Frågan är alltså vilka rättsliga konsekvenser det får om ett äktenskap inte erkänns eller på annat sätt inte tillåts bestå i . I kapitlet behandlas till en början några allmänna utgångspunkter (avsnitt 7.2). Därefter berörs makars förmögenhetsförhållanden (avsnitt 7.3). Sedan behandlas underhållsskyldighet mellan makar (avsnitt 7.4), rätten till arv (avsnitt 7.5), faderskap, vårdnad om barn och underhållsskyldighet mot barn (avsnitt 7.6) samt vissa andra civilrättsliga frågor (avsnitt 7.7). Avslutningsvis behandlas vissa andra rättsområden, bl.a. utlänningslagstiftningen, regler om ekonomiskt bistånd, socialförsäkringsförmåner och pensioner (avsnitt 7.8). Som beskrivits i avsnitt 3.2 finns det olika former av polygama äktenskap. Den vanligast förekommande formen är att en man är gift med två eller flera kvinnor (polygyni). Det förekommer, men är mycket sällsynt, att en kvinna är gift med två eller flera män (polyandri). Det skulle också kunna vara så att en person (man eller kvinna) är gift eller har ingått partnerskap med två personer av samma kön som denne själv. Framställningen i kapitlet utgår från det i praktiken allra vanligast förekommande fallet att en man är gift med två eller flera kvinnor. De exempel som förekommer är formulerade på det sättet (se avsnitt 3.2). En generell utgångspunkt för redovisningen i kapitlet är att alla äktenskap i ett månggifte inte bör vägras erkännande eller inte tillåtas bestå, utan att det först ingångna äktenskapet är giltigt. Som beskrivs närmare i kap. 9 gör utredningen bedömningen att det inte finns skäl att underkänna ett utländskt äktenskap på grund av att en av makarna senare ingår ett ytterligare äktenskap. Det första äktenskapet bör alltså accepteras i , förutsatt att det inte finns något annat hinder mot detta, t.ex. att det rör sig om ett barnäktenskap eller ett tvångsäktenskap. I enlighet med detta inriktar sig redogörelsen på vilka följder det kan få om ett senare ingånget äktenskap inte erkänns eller annars inte tillåts bestå. Uttrycket ”att ett äktenskap inte tillåts bestå” tar i första hand sikte på den situationen att äktenskapet skulle upplösas genom en äktenskapsskillnad på talan av myndigheter (se avsnitt 4.2.1 och kap. 9). Redogörelsen i kapitlet ska inte ses som uttömmande, utan inriktningen har varit att fånga upp de mer centrala rättsverkningarna när det gäller äktenskap i en polygam kontext. Inte heller gör utredningen anspråk på att de presenterade exemplen omfattar alla tänkbara situationer. Redan enkla typfall ger dock en bild av frågornas komplexitet. En generell svårighet med att beskriva de rättsliga konsekvenserna av att ett månggifte vägras erkännande eller annars inte tillåts bestå, är att svensk rätt inte är utformad för polygama äktenskap. Det finns, med något undantag, inga särskilda bestämmelser i svensk lag om hur man ska förhålla sig till månggiften eller uttalanden i förarbeten om detta. De flesta frågor saknar svar i rättspraxis eller i form av ställningstaganden från berörda myndigheter. redogörelse av polygama äktenskaps ställning i och konsekvenserna vid vägrat erkännande blir därför förenad med en viss osäkerhet. Det bör nämnas att polygama äktenskap vägras erkännande enligt huvudregeln i 1 kap. 8 a § lag (1904:26 s.1) om vissa internationella rättsförhållanden rörande äktenskap och förmynderskap (IÄL) om någon av parterna har anknytning till i form av medborgarskap eller hemvist när ett tillkommande äktenskap ingås. I dessa fall erkänns i regel endast det först ingångna äktenskapet. Beskrivningen av konsekvenserna av ett vägrat erkännande i månggiftessammanhang svarar alltså i stora delar mot en situation som kan föreligga om någon av parterna i ett utländskt månggifte har anknytning till . 7.2.2Utländsk rätt kan bli tillämplig Redogörelsen i kapitlet berör i stor utsträckning situationer med internationell anknytning. Det är därför inte tillräckligt att utgå endast från svensk rätt. Internationellt privaträttsliga regleringar innebär att det kan bli fråga om att tillämpa utländsk lag även när svensk domstol är behörig att pröva en viss fråga. Även vid andra myndigheters bedömningar kan det bli fråga om att tillämpa utländsk rätt. Bestämmelser om svensk domstols behörighet och tillämplig lag finns när det gäller bl.a. makars förmögenhetsförhållanden, underhållsskyldighet, faderskap, vårdnad om barn och arv. I kapitlet redogörs för tillämpliga lagvalsregler. Reglerna om tillämplig lag innebär att även lagen i länder utanför EU kan bli tillämplig, däribland sådana islamiskt präglade familjerättsordningar inom vilka de polygama äktenskap som förekommer i i regel har sitt ursprung (se avsnitt 3.3 och 3.4). Av den anledningen redogörs i vissa avsnitt för islamisk arvs- och familjerätt. Den islamiskt präglade rätten är visserligen en mångfacetterad rättstradition, som tar sig varierande uttryck i olika länder, men vissa huvuddrag pekas ut för att visa att bestämmelserna om makars rättigheter och skyldigheter i regel är utformade på ett sätt som skiljer sig från de svenska. I praktiken kan det innebära att en make har mindre långtgående ekonomiska rättigheter om sådan utländsk rätt är tillämplig jämfört med vad som gäller enligt ÄktB. Även regleringen i utländska rättsordningar som inte är islamiskt präglade kan vara utformad på annat sätt än i . Som konstaterats är det dock vanligast att utländska månggiften som förekommer i har uppstått i länder med en rättsordning av islamiskt slag. Andra utländska rättsordningars reglering av frågor om ingående av äktenskap och ett äktenskaps rättsverkningar behandlas därför inte närmare i kapitlet. En generell översikt av innehållet i utländsk rätt låter sig inte heller göras inom ramen för detta betänkande. Lagvalsbedömningarna kompliceras av att omständigheterna i enskilda fall i stor utsträckning varierar när det gäller de berörda personernas anknytning till olika länder. Det kan t.ex. vara så att mannen, efter det att äktenskapen har ingåtts utomlands, flyttar till med hustru nummer två medan hustru nummer ett är kvar i utlandet. Det kan också vara så att mannen bosätter sig i med hustru nummer ett och att hustru nummer två är kvar i utlandet. En tredje variant är att mannen kommer till med alla hustrur. Det kan också vara så att en av hustrurna kommer till ensam eller tillsammans med något barn. Även andra scenarier kan förekomma. Vidare kan äktenskapen ha ingåtts i olika länder. Frågan om ett äktenskaps giltighet blir ofta aktuell i samband med en prövning av andra frågor, t.ex. om faderskap, underhåll, bodelning eller arv. Äktenskapets giltighet är då en s.k. prejudiciell fråga (Vorfrage, preliminary question, question eréalable). Om utländsk lag gäller för huvudfrågan måste ställning tas till om samma sak är fallet för den prejudiciella prövningen av äktenskapets giltighet. Svaret är inte givet utan kan bero på sammanhanget. I de flesta situationer har det dock ansetts att en prejudiciell prövning av äktenskapets giltighet bör göras utifrån domstolslandets lag (lex fori).1 För svenska domstolar innebär detta att bestämmelserna om erkännande av utländska äktenskap i IÄL gäller även om en fråga om t.ex. äktenskapsskillnad, bodelning eller arv ska prövas enligt utländsk rätt. Detsamma gäller vid bedömningar av myndigheter i olika sammanhang. Undantag från lex fori-metoden kan dock förekomma (dvs.