sou · H8B321 · 2020-04-15 00:00:00 — Utskrifter av intervjuerna, fotografier, samt kartor över platserna som förekommer i intervjuerna ingår också i samlingen. Projektet pågick 1994–1998 vid och resulterade i en rik och omfattande samling om judiskt liv . Samlingen består av över 400 levnadsberättelser samt intervjuer på kassettband och videor, fotografier och originalhandlingar. Bland handlingarna kan nämnas dagböcker och brevsamlingar; de cirka 1 600 fotografierna kommer från de medverkandes egna familjealbum. Här skildras det judiska livet i olika byar och städer i , kulturer som helt utplånades under Förintelsen. Förteckning finns på arkiv. Arkivet tillkom 2007 och omfattar perioden kring 1930 fram till bortgång . Det innehåller framför allt hennes egna upplevelser från ghettot i och tiden i i form av föredrag och tidningsartiklar samt dokumentärfilmen ”In Memoriam” med , där hon berättar om sitt liv i ghetto och förflyttningen till koncentrationsläger. Dokumentären är producerad av Centralfilm för Föreningen . Arkivet innehåller vidare tidningsartiklar, ljudband, videoband och fotografier från i . Arkivförteckning finns i arkiv. Konsertpianisten arkiv inkom till arkiv 2007 och 2010, men omfattar tiden –1945 och innehåller bland annat hennes egna anteckningar om hennes fångenskap koncentrationsläger. (KW) (1916–1998) var en internationellt uppmärksammad svensk fotograf. Hans arkiv innehåller ett stort antal reportagebilder som visar överlevande som ankom till bland annat hamn och deras första tid i . En del av bilderna användes i svenska veckotidningar och samlingen har använts som illustrationer i böcker och utställningar. Arkivet är oförtecknat. Arkivet är i skrivande ännu inte förtecknat men en lista över de olika arkivserierna finns på museet. JM har flera personarkiv med källor till Förintelsens historia. Här följer några exempel: 2volymer (pärmar). Psykiatrikern (1913–1989) arbetade på ett sjukhus som upprättades i för att hysa och vårda en grupp kvinnor som anlände till i med fartyget . Hennes arkiv innehåller intervjuer och Rohrschack-tester med analyser av kvinnornas psykiska tillstånd utförda av samt fotografier av kvinnorna och deras vårdare. Flyktinghjälp, feriebarn. Korrespondens med m.m. papper ingår i sonen . Här finns även enskilda dokument som härrör från verksamhet inom i flyktinghjälp. var en tysk-judisk rättsexpert i exil i . Han var anställd av där han arbetade i flera olika organ för flyktinghjälp, bland annat invandringskommittén i för judar, Flyktingsektionen, för Hjälp åt (sedermera ) judar, , och URO-byrån. var verksam i mottagandet av tysk-judiska feriebarn på somrarna i –1938 och blev 1939 föreståndare för det judiska pojkhemmet Tullgarn i . Innehåller ett gift äldre pars, och , tyska pass med ”J-stämplar”. Paret hade flytt från till 1938. Då paret inte fick sin ansökan om uppehållstillstånd godkänd trots att de hade nära släkt i och garantier för sitt uppehälle, reste de vidare och hamnade i . överlevde inte fångenskapen i ghetto, men maken återvände efter kriget till för att återförenas med bland andra sin dotter. Makarna centraldossier finns i . museers arkiv har flera mindre samlingar och enskilda volymer med källmaterial som berör Förintelsen. Exempelvis finns i arkivet en mindre samling med material från Vita Buss-expeditionen. Här finns även chauffören körjournal från resan genom och i samband med rödakors-expedition mars–. Vidare finns i samlingarna en skissbok med 52 blyertsteckningar av , av fångar i Ravensbrück, en inskrivningsliggare för de först anlända flyktingarna till Museum , samt ett stort antal kopior av register av till anlända flyktingar från och överlevande 1945. Museet har även ett stort antal fotografier från mottagandet av de överlevande i hamn och på samt ett fåtal intervjuer med överlevande. Här finns bland annat ett skrivblock (föremålsnummer: UM032489) som bevarats som ett minne av de patienter som vårdades på beredskapssjukhuset i . Våren och gjordes skolan om till beredskapssjukhus för överlevande från . De vita bussarna anlände till och härifrån förlades de nyanlända ut i olika delar av landet. Tvåhundra av förintelsens överlevande kom till där Margretegärdeskolan tömdes på elever och skolbänkar och klassrummen byggdes om med skärmväggar så att ett klassrum blev flera mindre rum, tillfälligt omgjorda till sjukhussalar. Givarens mamma, (1908–1964), arbetade där som biträde. Givaren har antecknat: ”Namn på koncentrationslägerfångar som kom till . Min mamma arbetade som biträde på beredskapssjukhuset som var beläget i Margaretegärdeskolan. Dom kom troligen med dom Vita bussarna.” Till skrivblocket hör också UM032488 Bordsduk och en samling svartvita fotografier av personal och patienter utanför Margaretsgärdeskolan, UMFA55586. Givaren berättar att hans mamma höll kontakt med flera av patienterna . En av kvinnorna, född i , gifte sig och bildade familj i . ' privatarkiv () (1898–1982) var kurator verksam inom vården av före detta koncentrationslägerfångar vid på 1945–1946. Sammanlagt vårdades ungefär 500 tidigare koncentrationslägerfångar i . privatarkiv består av fyra kartonger (vol. 1–4) och innehåller till största delen hennes korrespondens med före detta koncentrationslägerfångar men även korrespondens med andra kuratorer och med myndigheter angående de överlevande samt anteckningar och PM. I ett kuvert finns även teckningar och minnessaker som fått av de överlevande. Breven är på svenska, tyska, franska och engelska. Förteckning finns i NAD och i forskarexpeditionen på . (Se även: , , ”De f.d. koncentrationslägerfångarna vid . Ett svenskt flyktingmottagande”, : Högskolan på , 2007. Opublicerad D-uppsats i historia; ”Krigssjukhuset på en tillflykt för krigets offer”, i 41/2004.) (1889–1972) var föreståndare i Mosaiska (judiska) församlingen i . Arkivet består av en kartong med korrespondens, bland annat med ärkebiskopen om dennes respons på deportationerna av de norska judarna. I volymen finns även korrespondens med och om den tysk-judiske flyktingarbetaren i exil i (1894–1975) och dennes räddningsverksamhet i , samt med den tyskjudiske juristen i exil, (1886–1967). Även kritiska reflektioner med anledning av ett möte om judisk assimilation som strategi för att undgå antisemitism finns i denna volym. Arkivet innehåller (1915–2004) efterlämnade handlingar och innehåller både privata handlingar och handlingar från de olika bolag och organisationer som var verksam i. var engagerad i Svenska Sektionen av och deltog i arbetet med att skicka ett stort antal försändelser med mat till judiska fångar i koncentrationsläger under krigets slutskede. var även involverad i mottagandet av de danska judarna som flydde till 1943 samt i mottagandet och omhändertagandet av de överlevande judar som kom till . 1961 blev ordförande för i . De privata handlingarna finns förtecknade i serie Ö 1, medan handlingarna rörande judiska organisationer samt i finns förtecknade i serie Ö 2. Serierna innehåller bland annat korrespondens med judiska organisationer om hjälpverksamhet för judiska flyktingar och överlevande efter Förintelsen. En förteckning över arkivet har upprättats av och finns i NAD. (1880–1952) arkiv består totalt av . Mest intressant för ett museum om Förintelsen är antagligen serie nummer 3: ”privata” pärmar 1932–1952. Serien består av 27 volymer i kartonger. Här finns bl.a. alfabetiskt ordnad korrespondens som innehåller uppgifter från överlevande efter krig och läger, listor på eftersökta anförvanter och vänner genom Röda Korset och andra hjälporganisationer, samt listor på överlevande. Vidare finns dokument som behandlar Ettlingers arbete med hjälpsändningar till tyska koncentrationsläger däribland till Bergen-Belsen, där hans egen syster mördades. Även enskilda handlingar i andra serier (framför allt serierna 1, 5 och 6) har beröring med Förintelsen. , greve av Wisborg, arkiv (i ) (1895–1948) var arméofficer, rödakorsledare och diplomat, ansvarig för Röda korsets räddningsaktion med de Vita bussarna 1945. Arkivet innehåller (i volym 1) bl.a. fickalmanackor –1945 med anteckningar om Röda kors-aktionen samt anteckningsblock med anteckningar om möten i för förhandlingarna i anslutning till (mars– ) aktionen. Generalkonsul arkiv (i ) (1887–1967) var en svensk-judisk affärsman och f.d. generalkonsul i som under engagerade sig i hjälpverksamhet för judar i Nazityskland samt i efterkrigshjälpen för flyktingar och överlevande efter Förintelsen. Lamms arkiv finns tillgängligt på i och finns förtecknat i NAD. Korrespondens med andra svenska judar och icke-judar där antisemitismen, judeförföljelserna och massakrer mot judar diskuteras. B. Ämnesordnade handlingar Här finns bl.a. volymer om flykting- och efterkrigshjälp samt om Stigbo barnhem för judiska flyktingbarn, som drevs av hustru, . (1870–1941), socialdemokratisk politiker, kvinnosaks- och flyktingaktivist, var verksam i flera organisationer som engagerade sig i flyktinghjälp och hjälpverksamhet för judar i Nazityskland, däribland för Fred och Frihet (IKFF). I serien Brev och andra handlingar finns fyra volymer (28–32) med Handlingar ang. för Fred och Frihet (IKFF). 1917–1941. En volym innehållande Handlingar angående Föreningen 1920–39, samt flera volymer med handlingar från andra flyktinghjälpkommittéer med spridda handlingar angående judiska flyktingar i . Advokat arkiv (Arninge) Även advokaten (1902–1981) var medlem i Emigranten-Selbsthilfe, och engagerad i organisationens rättshjälpsverksamhet. Arkivet innehåller bland annat advokatverksamhetens klientakter årsvis ordnade för perioden –1983. Bland dessa akter finns skadeståndsakter från judiska överlevande som sökte så kallad Wiedergutmachung. Arkivförteckning saknas, men anteckningar på volymerna ger god vägledning om innehållet i dem. Ansökning om tillstånd att ta del av arkivet granskas av . Advokatfirman arkiv (Arninge) Den tysk-judiske advokaten (1886–1973) ledde ett arbetsutskott för rättshjälp för nazismens offer i den judiska självhjälpsorganisationen i . Advokatfirman arkiv innehåller klientakter från offer för Nazitysklands judeförföljelser och Förintelsen som firman bistod när de sökte skadestånd, så kallad Wiedergutmachung, från Västtysk- Arkivförteckning saknas men klientakterna är i bokstavsordning A–Z. I arkivet finns även korrespondensserier angående Wiedergutmachung och andra handlingar. (1887–1961) var född i ryska och kom till under . Hans person- och släktarkiv om två volymer innehåller korrespondens och andra arkivhandlingar som vittnar om Joelsons släktingars skilda öden under Förintelsen. Förteckning finns i NAD. , , ”– kein typisch deutscher in ”, i , , , , , , (eds. ), Deutschsprachige jüdische Emigration nach , : De Gruyter 2017. Frohnert, , ”Swedish Refugee Relief NGOs in the Shadow of Nazi : Possibilities and Restraints in ‘the People’s Home’ ”, 5, 2, s. 277–303. Frohnert, , ”Social-democratic solidarity: The Labour Movement Refugee Relief, refugees and the Swedish state, 1933–45”, i Frohnert &(red. ), Reaching a state of hope: Refugees, immigrants and the Swedish welfare state, 1930–2000, : Nordic Academic Press 2013. , , De dödsdömda vittnar. , : Megilla 2004. Gottfarb, Inga, Den livsfarliga glömskan, : Wiken, 1986. , , Källor till invandringens historia 1840–2000, : , 2017. , , Flykt och överlevnad – flyktingverksamhet i i –1950, : Hillelförlaget 2004. , , , in , Basingstoke: Palgrave 2020. Hulter , , ”Krigssjukhuset på en tillflykt för krigets offer”, i 41, 2004. , (red. ), Judiska minnen. Berättelser från Förintelsen, : , 2000. Koblik, , The Stones Cry out: ’s Response to the Persecution of the Jews 1933–1945, : Holocaust Library, 1988. , , Ett främmande element i nationen. Svensk flyktingpolitik och de judiska flyktingarna 1938–1944, : 2008. , ., From Indifference to Activism: Swedish Diplomacy and the Holocaust; 1938–1944, : 1996. Lomfors, , Blind fläck. Minne och glömska kring hjälpinsats i Nazityskland , : Atlantis, 2005. Lomfors, , Förlorad barndom – återvunnet liv. De judiska flyktingbarnen från Nazityskland, , 1996. , , Exil in . Politische und kulturelle Emigration nach 1933, : 1974. , , , , , –: aus dem Leben einer deutschen Nichtarierin im zwanzigsten Jahrhundert, 2014. , , Affärer som vanligt. Ariseringen i –1945, : /Isell & Jinert, 2009. , , ”Vi åker till ”: de vita bussarna 1945, : , 2005. , , The Swedish Jews and the Holocaust, Abingdon & : Routledge . Szulc, , Röster som aldrig tystnar. Tredje rikets offer berättar, : Prisma, 2005. Tardell, , Kvinnorna i Ravensbrück. Vittnen berättar, : Ekerlids förlag, 2018. , , ”Svenskjudiska liv. Levnadsberättelser i skuggan av Förintelsen” i Svenska Landsmål och svenskt folkliv. för talspråksforskning, folkloristik och kulturhistoria 141, 2018, 117–145. , , Att bo granne med ondskan. förhållande till nazismen, Nazityskland och Förintelsen, : , 2011. PM om museum om Förintelsen 1998 och 2019 är professor i etnologi vid . Hans forskning rör bland annat kulturarvens roll i samhället och kulturhistoriska perspektiv på normalitet och avvikelse. 1998–2001 var han sekreterare i av förutsättningarna för att ordna en permanent utställning om Förintelsen (Ku98/162/Ka), (S 1997:14, dir. 1997:100) och Delegationen för industrisamhällets kulturarv (Ku 1999:06, dir. 1999:60). samlades en utredningsgrupp på i för ett första möte. Gruppens uppdrag var att utreda ”förutsättningarna för att ordna en permanent utställning om Förintelsen på något av landets befintliga museer” (Ku98/162/Ka). Drygt , , möttes den särskilda utredaren, sekretariatet och experterna i utredningen ”Ett museum om Förintelsen” (Ku 2019:01) första gången i utredningsavdelningens lokaler på Garnisonen i . Utredningens uppgift är, kortfattat, att ”lämna förslag om hur ett museum för att bevara och föra vidare minnet av Förintelsen ska inrättas” (dir. 2019:36). Uppgifterna kan i förstone tyckas tämligen lika och ytligt sett påminner de starkt om varandra. och då var främlingsfientlighet, antisemitism och rasism företeelser vars utbredning föranledde statsministrarna att ta initiativ som alltså delvis kom till uttryck i de två utredningarna. är det uppenbart att samhällskontexterna skiljer sig åt i flera avseenden och att sådana skillnader har konsekvenser för hur man kan förstå initiativen. Dessa skillnader och likheter är utgångspunkten för denna promemoria. Syftet med den är att sätta utredning i perspektiv och utveckla en kontextualiserad förståelse av den. Detta ska göras genom att använda utredning och sammanhang, samt åren som följde, som resonansbotten. Frågorna som ska besvaras är: •Vilka problem var utgångspunkten för statsministerinitiativet 1998 och hur beskrevs dessa? •På vilket sätt avsågs initiativet lösa problemen? Det vill säga, hur kopplades Förintelsen till den egna samtiden? På vilket sätt avsågs historien vara verksam i ? •Vilka skillnader och likheter kan iakttas mellan 1998 och 2019 års utredningar och de sammanhang de omgavs/omges av? Vad kan vi lära oss av sådana skillnader och likheter? För att besvara dessa frågor ska jag beskriva och analysera utredning med avseende på den rapport som lämnades till regeringen och de minnesanteckningar jag har kvar sedan min funktion som sekreterare i utredningen. Svaren på frågorna kommer också att ges genom ett försök att kontextualisera utredning. Det är uppenbart att denna del av promemorian inte kan ha ambitionen att vara heltäckande, framför allt beroende på mitt uppdrags begränsade omfång. Vill man läsa om hur Förintelsen har aktualiserats i diskussioner om nutida antisemitism, rasism och främlingsfientlighet finns det annan litteratur att ta del av. Jag ska återkomma till några titlar nedan. Som källor använder jag utöver rapport och minnesanteckningar även litteratur, massmedialt material från svensk dagspress samt relevant offentligt tryck som regeringsförklaringar, propositioner, utredningsdirektiv och -betänkanden. gav regeringen i uppdrag åt , , , , Statens konstmuseer och , samt Riksutställningar att inom ramarna för projektet för alla1 ”redovisa förutsättningarna för att ordna en permanent utställning om Förintelsen på något av landets befintliga museer” (Ku98/162/Ka). Utredningsgruppen leddes av dåvarande överintendenten på , , och bestod i övrigt av , avdelningschef på , , professor på Arbetets museum, , sekreterare för Kommissionen för judiska tillgångar, , , , chefredaktör på Moderna Tider, , stadsantikvarie på Kulturen i samt , projektledare på museer. Jag hade själv rollen som sekreterare. Utredningen hade sitt första möte och lämnade sin rapport . , 1995, hade fått i uppdrag att utarbeta ett handlingsprogram mot främlingsfientlighet och rasism.2 Detta uppdrag hade bland annat avknoppats i projektet för alla, som omfattade de institutioner som 1998 dessutom hade fått uppdraget om den permanenta utställningen. Till förutsättningarna för utredningen hörde också projektet . I regeringsförklaringen menade statsminister att mångfald var en styrka för och att lika rättigheter ”oavsett etnisk, kulturell och religiös bakgrund” var grundläggande aspekter ”i arbetet för ett jämlikt och humant samhälle”. Härpå följde två meningar om att nazisternas systematiska mördande av ”judar och oliktänkande” kunde betraktas som en symbol för demokratins bräcklighet samt att en ”bred informationsinsats om förintelsen” skulle initieras (Regeringsförklaring 16 sep- 1Kulturarv för alla, Regeringens prop. 1996/97:3, Kulturpolitik. 2Kunskap som kraft. Handlingsprogram för hur museerna med sitt arbete kan motverka främlingsfientlighet och rasism (Ds 1996:74). tember 1997). Informationsinsatsen som avsågs var publiceringen av boken … om detta må ni berätta (Bruchfeld & 1998).3 Regeringsförklaringen och de ovan nämnda uppdragen utgjorde ett slags konkret startsträcka utredning. Vilka teman var centrala i rapporten och de diskussioner som fördes i utredningsgruppen? Av de ovan nämnda regeringsinitiativen att döma är det uppenbart att innebar flera försök att koppla historia med nutid. Vad gick att lära av Förintelsen? Hur och i vilka syften kunde erfarenheterna av den användas? regeringsförklaring gav ett kort svar. Genom att lära oss mer om Förintelsen skulle också vår egen tids demokrati befordras liksom ett humant och jämlikt samhälle. utredning utvecklade detta i sin rapport. Humanism och demokrati nämndes som målen, rasism och främlingsfientlighet det som skulle motverkas (1998:7). Man anslöt sig då också till de uppdrag som alla statsfinansierade museer hade. Fokuseringen på just Förintelsen motiverades av omfattningen, systematiken och effektiviteten i folkmordet. Vad i denna historiskt unika händelse gjorde människor till bödlar? Utredningsgruppen var enig om att Förintelsen var en unik händelse men att den som sådan inte kunde isoleras från sitt sammanhang, från uppfattningar om till exempel ras, eugenik, demokrati och relationen mellan individ och samhälle. Denna diskussion om det unika och de generella förutsättningarna var långt ifrån begränsad till utredningen utan pågick, och pågår fortfarande, såväl i det offentliga samtalet som inom historieforskningen. En liknande diskussion som var aktuell då 1998 och 2019 är frågan om vad begreppet Förintelsen omfattar. utredning undvek att ta explicit ställning men nämnde judar, romer, psykiskt sjuka och handikappade samt politiska dissidenter i ett avsnitt där befintlig forskning kommenterades. I de första minnesanteckningarna kommer detta ställningstagande tydligare till uttryck: Förintel- 3Författare var och . . Boken distribuerades gratis till svenska hushåll och kan , 2019, laddas ned digitalt via Forum för levande historias hemsida: . sen borde inte framställas som uteslutande riktad mot judar utan också mot de ovan nämnda grupperna (minnesanteckningar 980520).4 roll, motstånd och brist på motstånd belystes särskilt i rapporten. Då som betonades vikten av enskilda vittnesmål om erfarenheter som inte bara handlade om offer och förövare utan också om människovärde, civilkurage och moral (1998:10). Sammanfattningsvis fanns det helt enkelt lärdomar att dra från Förintelsen, dels från händelsen i sig, dels från roll som bystander och kollaboratör eller som och motståndsficka. Hur skulle detta gå till? Hur skulle lärdomarna kommuniceras? I utredningens uppdrag låg alltså att föreslå hur en permanent utställning om Förintelsen kunde ordnas. Gruppen valde att tolka detta som att en ”särskild enhet”, det vill säga ett museum, borde inrättas. I minnesanteckningarna från utredningsmötena framgår att det var som föreslog begreppet museum. Hofrén hade varit både initiativtagare till och chef för museum i , en museiinstitution som bland annat karakteriserades av frånvaron av samlingar och en tydlig vilja att vara opinionsdrivande. Av utredningsgruppen uppfattades det som två eftersträvansvärda egenskaper (möjliga anledningar till varför det var så diskuteras nedan under rubriken ). Ordet förekommer också i minnesanteckningarna. Men begreppet museum valdes alltså, efter viss diskussion, delvis för att det samlade verksamheter som redan tidigt diskuterades som programaktiviteter, dokumentationsverksamhet och forskningsanknytning. Och även om inte alla ledamöter tyckte att museibegreppet var det bästa var det framför allt från andra museer som jämförelseobjekt hämtades. menade dessutom (minnesanteckningar 980821) att Statsrådsberedningen hade uttryckt en vilja att etablera ett museum. I slutändan användes dock ”” som ord för verksamheten, till exempel i den följande regeringsförklaringen : ”ett permanent för utbildning, forskning och hågkomst av Förintelsen” (Regeringsförklaring ), vilket förebådade Forum för levande historia, vars utredning också sjösattes följande år (dir. 1999:75) under ledning av dåvarande generalsekreteraren för och den erfarne utredaren . 4Frågan om förintelsebegreppets omfattning är fortfarande stor och ges olika svar. För en bra genomlysning av begreppets omfattning och betydelser se Bruchfeld 2008. utredningen (SOU 2001:5) talades också om ””. Det övergripande målet för detta skulle vara att ”stärka och öka medvetenheten om alla människors lika värde” (2001:5:28). Detta skulle göras med utgångspunkt i Förintelsen (2001:5:28, dir. 1999:75). för levande historia inrättades 2003, inte som ett museum utan snarare just som ett . En annan fråga som diskuterades handlade om målgruppen för museet. 1998 var skolungdomar särskilt i fokus. En väsentlig anledning till att statsministern hade lyft frågan om Förintelsen var att han hade uppfattat att en undersökning (et. 1997) hade visat att av 8 000 skolungdomar var en tredjedel tveksamma inför eller förnekade att Förintelsen var ett historiskt faktum. Hur sådana siffror skulle uppfattas kom att diskuteras men statsministern läste och förstod dem som en uppmaning att agera mot främlingsfientlighet och rasism (2007:46). I ett vidare perspektiv skulle undersökningen och den efterföljande debatten kunna betraktas som crescendot på en längre diskussion om den svenska befolkningens, i synnerhet dess ungdoms, befarade så kallade historielöshet.5 Det var därför inte konstigt att lärare och skolungdom identifierades i utredningen som en särskild målgrupp vid sidan om en bred allmänhet. Särskilda verksamheter, inte minst pedagogiska, borde riktas till skolungdom.6 Vad var det som skulle uppnås med utställningen eller museet? Primärt var museets uppgift att förmedla kunskap om Förintelsen i sig, genomförandet av den liksom dess förhistoria och efterspel samt vilken roll spelade. Utredningen gav särskild emfas åt individuella öden och berättelser, såväl offers som bödlars. Vad fick den enskilda människan att begå bestialiska handlingar? Hur kunde ett offers öde beskrivas? Vad fick människor att göra motstånd? Svaren på sådana frågor avsågs underlätta kopplingen mellan historia och nutid. Via individuella öden satta i sina historiska sammanhang skulle nutida människor kunna ställas inför möjliga tänkta vägval om civilkurage, moral, tolerans och människovärde.