sou · H8B361 · 2020-11-05 00:00:00 — Reglerna om rapporteringsskyldighet i direktivet är detaljerade. De har också ett nära samband med tillsynsarbete, eftersom de avser information som är av betydelse för att bedöma om kraven i LUSO är uppfyllda. Det kan t.ex. röra sig om innehållet i säkerhetsmassan och graden av matchning. Dessa uppgifter är delvis av liknande slag som de uppgifter som den oberoende granskaren ska lämna till (se 6 kap. 7 och 8 §§ föreskrifter och allmänna råd om säkerställda obligationer, FFFS 2013:1). har visserligen rätt att åtminstone i enskilda fall få upplysningar av emittentinstituten (se avsnitten 13.2.4 och 13.2.5), men det finns inte någon entydig rättslig grund för inspek- tionen att kräva en periodisk och omfattande rapportering från instituten. Enligt utredningens mening skulle det vara önskvärt att hade ett tydligt författningsstöd för att kräva en periodisk rapportering av uppgifter som har betydelse för bedöm- ningen av emittentinstitutens regelefterlevnad, oavsett om detta krävs till följd av reglerna i direktivet eller inte. Enligt utredningens mening framstår det som lämpligt med ett bemyndigande även i fråga om rapporteringsskyldigheten. Utred- ningen föreslår således att regeringen eller den myndighet som reg- eringen bestämmer ska få meddela föreskrifter även om emittent- institutens rapporteringsskyldighet. Med detta avses vilka uppgifter som emittentinstituten ska lämna till , när detta ska ske och på vilket sätt uppgifterna ska lämnas. Exempelvis kan sådana uppgifter som ska offentliggöra enligt artikel 26.1 c i direktivet rymmas inom rapporteringsskyldigheten (se vidare avsnitt 13.3.4). Vid utformningen av föreskrifterna kan det finnas skäl att beakta bland annat vilken rapporteringsskyldighet som följer av andra författningar än LUSO, vilken information som emittentinstituten ska lämna till investerare till följd av förslaget i avsnitt 13.4.1 och vilka uppgifter som den oberoende granskaren ska lämna till . Information, granskning och tillsyn Utredningens förslag: ska återkalla ett emittentinstituts tillstånd att ge ut säkerställda obligationer om institutet har fått tillståndet genom att lämna falska uppgifter eller på något annat otillbörligt sätt. Som ett komplement till bestämmelserna om sanktioner mot emittentinstitut och andra kreditinstitut införs bestämmelser om sanktioner mot fysiska personer i lagen om bank- och finansierings- rörelse för överträdelser av vissa bestämmelser i . Finans- inspektionen ska ingripa mot en enskild styrelseledamot eller verkställande direktör i ett institut, eller ersättare för någon av dem, för en överträdelse som institutet har gjort sig skyldigt till. De överträdelser som ska kunna föranleda sanktioner mot personerna i fråga ska anges i lagen om bank- och finansierings- rörelse och ska avse att kreditinstitutet •har fått tillstånd att ge ut säkerställda obligationer genom att lämna falska uppgifter eller på något annat otillbörligt sätt, •bedriver sådan verksamhet som omfattas av LUSO utan att vara berättigat till det, •ger ut säkerställda obligationer som inte uppfyller kraven i 3 kap. 1–9 a §§ eller 9 c–16 §§ LUSO i lydelsen enligt utredningens förslag eller artikel 129.1a–129.3 i tillsynsförordningen, •låter bli att lämna information eller lämnar ofullständig eller felaktig information i strid med föreskrifter som har med- delats med stöd av LUSO, •vid upprepade tillfällen eller systematiskt låter bli att hålla likvida tillgångar i en sådan likviditetsbuffert som avses i LUSO, eller •låter bli att lämna uppgifter till eller lämnar ofullständiga eller felaktiga uppgifter i strid med före- skrifter som har meddelats med stöd av LUSO. får ingripa mot personen endast om över- trädelsen som institutet har gjort sig skyldigt till är allvarlig och personen i fråga uppsåtligen eller av grov oaktsamhet har orsakat överträdelsen. Information, granskning och tillsyn Återkallelse av tillstånd vid falska uppgifter m.m. Som berörs i avsnitt 13.3.6 infördes en ny bestämmelse i lagen om bank- och finansieringsrörelse i samband med genomförandet av kapitaltäckningsdirektivet (15 kap. 3 § första stycket 7). Bestäm- melsen innebär att ska återkalla ett kredit- instituts tillstånd att driva bank- eller finansieringsrörelse, om institutet har fått tillståndet genom att lämna falska uppgifter eller på något annat otillbörligt sätt. Någon motsvarande bestämmelse, vad gäller återkallelse av tillståndet att ge ut säkerställda obligationer, finns dock inte i LUSO. Enligt utredningens mening innebär artikel 23.1 a att det finns ett behov av att införa en sådan bestäm- melse i LUSO. En överträdelse av nu aktuellt slag är så allvarlig att någon mindre ingripande åtgärd än återkallelse av tillståndet inte bör komma på fråga. Utredningen föreslår därför att en bestämmelse av mot- svarande innebörd som bestämmelsen i 15 kap. 3 § första stycket 7 lagen om bank- och finansieringsrörelse tas in i LUSO, med den skillnaden att varning inte ska kunna beslutas. Det finns visserligen inte någon direkt motsvarighet i svensk rätt till regeln i direktivet om ingripande mot ett emittentinstitut som inte längre uppfyller de villkor enligt vilka tillstånd till utgivning av säkerställda obligationer beviljades. Enligt utredningens mening kan och ska emellertid ingripa med stöd av 5 kap. 2 § LUSO i en sådan situation. Den bestämmelsen innebär att Finans- inspektionen ska återkalla emittentinstitutets tillstånd att ge ut säker- ställda obligationer eller, om det är tillräckligt, meddela varning, om emittentinstitutet allvarligt har åsidosatt sina skyldigheter enligt LUSO eller andra författningar som reglerar dess verksamhet. Det krävs således inte några lagstiftningsåtgärder för att genomföra regeln i direktivet. Sanktioner mot vissa fysiska personer Enligt utredningens bedömning innebär artikel 23.5 ett krav på att åtminstone personer i ett emittentinstituts ledningsorgan ska kunna bli föremål för administrativa sanktioner vid sådana överträdelser som anges i artikel 23.1. De sanktioner som åtminstone ska kunna komma på fråga anges i artikel 23.2. De motsvarande men något mer Information, granskning och tillsyn omfattande bestämmelserna i artikel 67.2 i kapitaltäckningsdirek- tivet har genomförts i form av nya bestämmelser i lagen om bank- och finansieringsrörelse. Utredningen anser att den mest lämpliga lagtekniska lösningen vad gäller att genomföra de nu aktuella reglerna i direktivet om utgivning av säkerställda obligationer är att komplettera bestämmel- serna i lagen om bank- och finansieringsrörelse med en uppräkning av de överträdelser av kraven enligt LUSO som ska kunna föranleda ett sanktionsföreläggande. Därigenom behöver inte några nya bestämmelser införas vad gäller förfarandet för utfärdande av sank- tionsföreläggande, subjektiva rekvisit, beräkningen av en eventuell sanktionsavgift, överklagandemöjligheter, förfarandet vid allmän förvaltningsdomstol i övrigt m.m. Bland de överträdelser som anges i artikel 23.1 finns det en regel som avser att emittentinstitutet inte längre uppfyller villkoren för tillstånd (artikel 23.1 b, se även ovan). Den regeln framstår inte som tillämplig på fysiska personer i institutets ledning. Däremot ska givet- vis ett ingripande kunna ske mot institutet i fråga om det inte längre uppfyller de krav som gäller för utgivning av säkerställda obliga- tioner (se ovan). De flesta av de överträdelser som anges i artikel 23.1 avser att emittentinstitutet inte följer de bestämmelser i nationell rätt som genomför artiklarna 4–12, 14, 16, 17 och 21.2 i direktivet. Utredningen föreslår att de överträdelser som ska kunna för- anleda sanktioner mot de fysiska personerna i fråga ska avse att kreditinstitutet •har fått tillstånd att ge ut säkerställda obligationer genom att lämna falska uppgifter eller på något annat otillbörligt sätt, •bedriver sådan verksamhet som omfattas av LUSO utan att vara berättigat till det, •ger ut säkerställda obligationer som inte uppfyller kraven i 3 kap. 1–9 a §§ eller 9 c–16 §§ LUSO i lydelsen enligt utredningens förslag eller artikel 129.1a–129.3 i tillsynsförordningen, •låter bli att lämna information till investerare eller lämnar ofull- ständig eller felaktig information i strid med föreskrifter som har meddelats med stöd av LUSO (se avsnitt 13.4.1), Information, granskning och tillsyn •vid upprepade tillfällen eller systematiskt låter bli att hålla likvida tillgångar i en sådan likviditetsbuffert som föreslås i avsnitt 10.3, eller •låter bli att lämna uppgifter till eller lämnar ofullständiga eller felaktiga uppgifter i strid med föreskrifter som har meddelats med stöd av LUSO (se avsnitt 13.4.5). 13.4.7Offentliggörande av administrativa sanktioner och andra åtgärder Utredningens bedömning: Det krävs inte några lagstiftnings- åtgärder för att genomföra reglerna i direktivet om offentlig- görande av beslut om administrativa sanktioner och andra åtgärder. Enligt utredningens mening krävs det inte någon författnings- ändring för att genomföra reglerna i direktivet om offentliggörande av beslut om administrativa sanktioner och andra åtgärder. Det är i stället tillräckligt att , med beaktande av reglerna i direktivet, tillämpar den praxis som finns och de bestämmelser om offentlighet och sekretess som gäller (se avsnitt 13.2.7). I fråga om fysiska personer behöver även beakta relevanta regler om dataskydd och behandling av personuppgifter. Utredningens bedömning: Det krävs inte några lagstiftnings- åtgärder för att genomföra reglerna i direktivet om samarbete mellan myndigheter. Medlemsstatsoptionen om en särskild förvaltare för att säker- ställa investerarnas rättigheter och intressen i händelse av insolvens eller resolution bör inte utnyttjas. Enligt utredningens mening är de krav på samarbete mellan myndig- heter som följer av direktivet (artiklarna 20 och 25, se avsnitt 13.3.8) tillgodosedda genom de bestämmelser om samarbete mellan myndig- Information, granskning och tillsyn heter i allmänhet som finns i svensk rätt och på europeisk nivå i till- synsförordningen (se avsnitt 13.2.8). Medlemsstatsoptionen om en särskild förvaltare för att säker- ställa investerarnas rättigheter och intressen i händelse av insolvens (konkurs) eller resolution (artikel 20.2 första stycket i direktivet) bör enligt utredningens mening inte utnyttjas. Enligt utredningens bedömning är det tillräckligt att investerarnas intressen beaktas av resolutionsmyndigheten, dvs. , respektive kon- kursförvaltaren och i övrigt bevakas av investerarna själva. I fråga om finns det anledning att betona att säkerställda obligationer i huvudsak är undantagna från möjlig- heterna till skuldnedskrivning, s.k. bail-in (se avsnitt 6.2.5). Det kan också nämnas att får utse en särskild förvaltare för ett företag som har försatts i resolution (se 15 kap. lagen om resolution). Därutöver ska förordna ett allmänt ombud för ett kreditinstitut som har försatts i konkurs (13 kap. 13 § lagen om bank- och finansieringsrörelse). Det allmänna ombudet ska som konkursförvaltare delta i konkursboets förvaltning tillsam- mans med den eller de förvaltare som utses enligt konkurslagen. Vidare finns det en möjlighet för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att precisera vilken roll som den oberoende granskaren ska ha vid konkurs och resolution (6 kap. 3 § 10 LUSO). Det finns även skäl att betona det samarbete som redan finns mellan och i fråga om resolution (se avsnitt 13.2.8). Direktivet om utgivning av säkerställda obligationer innehåller i huvudsak nya regler som inte har några motsvarig- heter i unionsrätten och som inte heller innebär någon ändring av nu gällande unionsrättsliga regler. Två av artiklarna i direktivet innebär dock ändringar av andra EU-direktiv som har genomförts i svensk rätt: •Definitionen av säkerställda obligationer i direktivet om utgiv- ning av säkerställda obligationer ersätter den motsvarande defini- tionen i artikel 52.4 i det s.k. UCITS-direktivet (se avsnitt 14.2 nedan), som har genomförts i lagen (2004:46) om värdepappers- fonder. •I krishanteringsdirektivet1 införs bland annat en hänvisning till definitionen i direktivet om utgivning av säkerställda obligationer. Nedan behandlas frågan om i vilken utsträckning ändringarna i UCITS-direktivet och krishanteringsdirektivet medför att lagstift- ningsåtgärder bör vidtas i fråga om den svenska lagstiftning som genomför direktiven. 1Europaparlamentets och rådets direktiv /59/EU av om inrättande av en ram för återhämtning och resolution av kreditinstitut och värdepappersföretag och om ändring av rådets direktiv /891/EEG och och rådets direktiv /24/EG, 2002/47/EG, 2004/25/EG, 2005/56/EG, 2007/36/EG, 2011/35/EU, 2012/30/EU och 2013/36/EU samt och rådets förordningar (EU) nr 1093/2010 och (EU) nr 648/2012. Utredningens bedömning: Ändringen i UCITS-direktivet för- anleder inte några lagstiftningsåtgärder i fråga om lagen om värdepappersfonder eller någon annan författning. Lagen om värdepappersfonder innehåller bestämmelser om bland annat hur tillgångarna i sådana fonder får placeras. I 5 kap. 6 § andra stycket 2 nämnda lag finns en bestämmelse om att högst av en värdepappersfonds värde får bestå av säkerställda obligationer enligt LUSO eller av motsvarande utländska skuldförbindelser från ett och samma emittentinstitut. En förutsättning är dock att det sammanlagda värdet av fondens innehav av sådana obligationer eller skuldförbindelser är högst av fondens värde. Denna bestämmelse genomför artikel 52.4 i det s.k. UCITS- direktivet, dvs. och rådets direktiv /65/EG av om samordning av lagar och andra författningar som avser företag för kollektiva investeringar i överlåtbara värde- papper (fondföretag). I regeln i UCITS-direktivet berörs obliga- tioner som är emitterade av ett kreditinstitut som har sitt säte i en medlemsstat och som enligt lag omfattas av särskild offentlig tillsyn avsedd att skydda obligationsinnehavare. Uttrycket särskild offentlig tillsyn har likheter med hur tillsynen över emittentinstitut brukar beskrivas i såväl svensk rätt som unions- rätten. Utredningen konstaterar att säkerställda obligationer som har getts ut av ett svenskt emittentinstitut med tillstånd från Finans- inspektionen uppfyller kraven enligt denna definition. Genom artikel 28 i direktivet om utgivning av säkerställda obliga- tioner ändras den aktuella regeln i UCITS-direktivet på så sätt att den aktuella gränsen om högst ska tillämpas på 1.obligationer enligt den äldre lydelsen av UCITS-direktivet, om obligationerna gavs ut före , eller 2.säkerställda obligationer enligt artikel 3.1 i direktivet om utgiv- ning av säkerställda obligationer (dvs. obligationer som uppfyller de krav i nationell rätt som genomför reglerna i detta direktiv, för del fr.o.m. , utredningens anmärkning). Enligt utredningens mening föranleder inte denna ändring av UCITS-direktivet några lagstiftningsåtgärder för del. Anled- ningen till detta är att lydelsen av den aktuella bestämmelsen i lagen om värdepappersfonder omfattar även säkerställda obligationer som ges ut enligt den nya lydelsen av LUSO efter ikraftträdandet av de föreslagna lagändringarna. Lydelsen omfattar också säkerställda obligationer som ges ut i ett annat land inom EES än enligt nationella bestämmelser som genomför reglerna i direktivet om ut- givning av säkerställda obligationer. Vid sidan av lagen om värdepappersfonder förekommer hänvis- ningar till UCITS-direktivet i relativt många bestämmelser i olika författningar. Ingen av dessa hänvisningar avser dock den nu aktuella definitionen i UCITS-direktivet. Utredningens bedömning: Ändringen i krishanteringsdirektivet föranleder inte några lagstiftningsåtgärder i fråga om lagen om resolution eller i övrigt. Genom artikel 29 i direktivet om utgivning av säkerställda obligationer görs en ändring i definitionen av uttrycket säkerställd obligation i krishanteringsdirektivet. I den nya lydelsen av definitionen finns en hänvisning till definitionen i artikel 3.1 i direktivet om utgivning av säkerställda obligationer och, när det gäller obligationer som har getts ut före , en hänvisning till UCITS-direktivet (se avsnitt 14.1 ovan). Regeln i krishanteringsdirektivet har inte genomförts på så sätt att någon definition eller någon annan slags bestämmelse om säker- ställda obligationer har tagits in i LUSO. Däremot förekommer det bestämmelser om s.k. arrangemang om strukturerad finansiering i lagen om resolution, som genomför krishanteringsdirektivet (se även avsnitt 6.2.5). Med sådana arrangemang avses enligt 23 kap. 1 § 1 samma lag avtal eller annat arrangemang i enlighet med svensk eller utländsk rätt som omfattar a)finansiella instrument som ger innehavaren av instrumentet säkerhet i en viss avskild underliggande säkerhetsmassa, eller b)sådana finansiella instrument som används för att minimera ränte- och valutarisker i arrangemanget och har samma rätt till säkerhetsmassan som gäller för säkerställda obligationer. Enligt utredningens bedömning påverkas inte bestämmelserna i lagen om resolution av ändringen i krishanteringsdirektivet. Det finns inte heller i övrigt anledning att vidta några lagstiftnings- åtgärder med anledning av ändringen. Utredningens förslag: Lagändringarna ska i huvudsak träda i kraft . Lagen om ändring i lagen om ändring i LUSO ska träda i kraft den dag som regeringen bestämmer. Enligt direktivet ska medlemsstaterna anta och offentliggöra de bestämmelser som är nödvändiga för att genomföra direktivet (artikel 32.1). Bestämmelserna ska tillämpas senast . Mot denna bakgrund föreslår utredningen att ändringarna i LUSO, lagen om bank- och finansieringsrörelse och förmånsrättslagen ska träda i kraft . Enligt utredningens mening finns det inte något behov av ett tidigare datum för ikraftträdandet. Vidare medför utredningens förslag i vissa delar inga ändringar alls i sak i svensk rätt och i andra delar vissa förändringar främst för emittentinstituten och Finans- inspektionen (se kapitel 16). Det senare innebär i sin tur att bland annat emittentinstituten har ett behov av en inte alltför kort tids- period för att anpassa sig till förändringarna. Förutom förslagen om ändringar i LUSO, lagen om bank- och finansieringsrörelse och förmånsrättslagen föreslår utredningen också en lag om ändring i lagen om ändring i LUSO. När den ändringen träder i kraft innebär den ett upphävande av undantaget från kravet på en särskild likviditetsbuffert under de som om- fattas av kravet på likviditetstäckningskvot i artikel 4 i likviditets- täckningsförordningen (3 kap. 9 b § i utredningens förslag till lag om ändring i LUSO). Med andra ord medför ändringen att kravet på en särskild likviditetsbuffert gäller för alla de närmast kommande , och inte endast . Ändringen syftar till att anpassa LUSO på så sätt att likvid- itetsbuffertkravet ska gälla till fullo när ändringarna i likviditetstäckningsförordningen har trätt i kraft (se avsnitt 10.2.3). När ändringarna i likviditetstäckningsförordningen har trätt i kraft innebär det att överlappningen mellan regelverken har undanröjts. Från och med den tidpunkten får undantaget från kravet på likvidi- tetsbuffert inte längre tillämpas, enligt direktivet. Kommissionen har meddelat att den har för avsikt att ändra likviditetstäckningsförordningen i sådan tid att ändringarna hinner träda i kraft före den tidpunkt då de lagändringar som genomför direktivet ska börja tillämpas (se avsnitt 10.2.3). för färdigställandet av detta betänkande, , finns det dock inte något offentligt förslag till hur en sådan ändring i likviditetstäckningsförordningen skulle kunna utformas och det är oklart när kommissionen kan komma att anta dessa ändringar. Det skulle kunna ske såväl före som efter . Mot denna bakgrund föreslår utredningen att lagen om ändring i lagen om ändring i LUSO ska träda i kraft den dag som regeringen bestämmer. Därigenom kan regeringen se till att undantaget från kravet på en särskild likviditetsbuffert upphör att gälla när reglerna i likviditetstäckningsförordningen har anpas- sats till direktivet. Om kommissionens ändringar beslutas innan har antagit lagen om ändring i LUSO, är det möjligt att ikraftträdande- bestämmelsen för lagen om ändring i lagen om ändring i LUSO kan ersättas med ett angivet ikraftträdandedatum som är anpassat till ikraftträdandetidpunkten för kommissionens ändringar. Om kom- missionens beslut fattas ännu tidigare under lagstiftningsärendets handläggning, är det möjligt att utredningens alternativa lösning till utformningen av 3 kap. 9 b § LUSO kan väljas och att något förslag till lag om ändring i lagen om ändring i LUSO inte behöver läggas fram till . Utredningens förslag: Äldre bestämmelser i och lagen om bank- och finansieringsrörelse ska tillämpas på överträdelser som har begåtts före . Äldre bestämmelser i lagen om bank- och finansieringsrörelse ska även tillämpas för överträdelser av nya krav i LUSO, om äldre bestämmelser i ska tillämpas på den säkerställda obligation som överträdelsen avser. I fråga om 15 kap. 1 a § första stycket 24 och 26 lagen om bank- och finansieringsrörelse enligt utred- ningens förslag gäller således att äldre bestämmelser ska tillämpas i fråga om säkerställda obligationer för vilka äldre bestämmelser i gäller enligt punkterna 3 och 4 i övergångsbestämmel- serna till lagen (2021:000) om ändring i LUSO. I avsnitt 13.4.6 lämnar utredningen förslag om utvidgade möjlig- heter att återkalla ett emittentinstituts tillstånd att ge ut säkerställda obligationer (5 kap. 3 § första stycket 3 LUSO). I samma avsnitt föreslås även nya bestämmelser om sanktioner mot vissa fysiska personer (15 kap. 1 a § första stycket 22–27 lagen om bank- och finansieringsrörelse). Dessa ändringar bör inte tillämpas på överträd- elser som har begåtts före ikraftträdandet, eftersom det skulle inne- bära en retroaktiv lagstiftning i fråga om sanktioner. Det kan i detta sammanhang framhållas att regeringen har ansett att vissa bestämmelser av nu aktuellt slag kan anses ha straffrättslig karaktär (prop. 2014/15:57 s. 39). Utredningen föreslår därför övergångsbestämmelser i fråga om LUSO och lagen om bank- och finansieringsrörelse av innebörden att äldre bestämmelser ska tillämpas på överträdelser som har begåtts före ikraftträdandet av lagändringarna, dvs. Detta gäller inte enbart förslagen om sanktioner mot fysiska personer, utan även förslaget om utvidgade möjligheter att återkalla ett emittent- instituts tillstånd att ge ut säkerställda obligationer. Däremot ger inte artikel 30.1 i direktivet utrymme för att lagändringarna om in- gripanden och sanktioner inte skulle tillämpas alls på säkerställda obligationer som har getts ut före ikraftträdandet av lagändringarna. En annan sak är att ett ingripande naturligtvis endast kan ske på grund av överträdelse av en bestämmelse som är tillämplig i det aktuella fallet. Av förslagen i nästföljande avsnitt följer att ändringarna i LUSO, exempelvis vad gäller det nya kravet på en likviditetsbuffert och vilka tillgångar som får finnas i säkerhetsmassan, under vissa förutsätt- ningar inte ska tillämpas på säkerställda obligationer som har getts ut före ikraftträdandet och på den säkerhetsmassa eller del därav som värdemässigt är hänförlig till obligationen och de derivatkontrakt som avser obligationen eller tillgångarna i säkerhetsmassan. Efter- som ett ingripande inte kan baseras på en överträdelse av ett krav som inte ska tillämpas i det enskilda fallet, föreslår utredningen att äldre bestämmelser i lagen om bank- och finansieringsrörelse även ska tillämpas för överträdelser av nya krav i LUSO. I fråga om 15 kap. 1 a § första stycket 24 och 26 lagen om bank- och finansieringsrörelse enligt utredningens förslag ska således äldre bestämmelser gälla för säker- ställda obligationer enligt LUSO för vilka äldre bestämmelser i den lagen ska tillämpas enligt punkterna 3 och 4 i övergångsbestäm- melserna till lagen (2021:000) om ändring i LUSO. 15.2.2Säkerställda obligationer som har getts ut före ikraftträdandet av lagändringarna