sou · H8B357 · 2020-10-08 00:00:00 — Förhållandena torde emeller- tid, som Lagrådet påpekat, ofta vara sådana att de enskilda gärningarna inte är tillräckligt preciserade till antal, tid och plats för att rättskraften beträffande varje enskild gärning skall kunna bedömas. Härtill kommer att enskilda gärningar av samma art inte nämnvärt torde påverka straff- värdet enligt bestämmelsen. Regleringen i 4 kap. 4 a § syftar till bl.a. att höja sank- tionens ingripandegrad mot den som begår upprepade brottsliga gär- ningar mot samma brottsoffer, under de förutsättningar som beskrivs i paragrafen, och ska alltså inte tillämpas i de fall straffmaximum för fridskränkningsbrottet skulle ha en strafflindrande effekt i förhål- lande till om domstolen skulle döma för det i det tänkta fridskränk- ningsbrottet ingående brottet. En annan anledning till att 4 kap. 4 a § ibland inte kan tillämpas är att oaktsamhetsbrott (exempelvis vållande till kropps- skada) i vissa fall kan innebära att gärningspersonen saknar uppsåt 1997/98:55 s. 134. till rekvisitet ”gärningarna varit ägnade att allvarligt skada personens självkänsla”. Den tilltalade måste, för ansvar enligt 4 kap. 4 a § brotts- balken, ha uppsåt till att det förelåg omständigheter i det konkreta fallet som (domstolen bedömer) var sådana att gärningarna var ägnade att allvarligt skada personens självkänsla. Om gärningspersonen sak- nar uppsåt till att dessa omständigheter föreligger, så saknas det alltså tillräckligt uppsåt för ansvar enligt 4 kap. 4 a § . Ansvar utdöms därför ibland även av denna anledning för vissa av de ovan listade brottstyperna i stället för att domstolen låter dessa brott (exem- pelvis vållande till kroppsskada) ingå i ett fridskränkningsbrott, trots att övriga formella förutsättningar för detta är uppfyllda. I detta sam- manhang bör dock påpekas att rekvisitet ”ägnade att” ska bedömas objektivt (från domstolens snarare än från gärningspersonens syn- punkt). Det räcker alltså, för ansvar enligt 4 kap. 4 a § , att gärningspersonen har uppsåt till att det förelåg omständigheter som typiskt sett var sådana att de allvarligt skadade brottsoffrets själv- känsla. Genom att behålla hänvisningen till 3, 4, 6 och 12 kap. brotts- balken samt 24 § lagen (1988:688) om kontaktförbud och att låta dessa kategorier av brott träffas också av den nya brottstypen markeras på ett övergripande plan att brott mot person kan ingå som delar av såväl ett s.k. fridskränkningsbrott som ett hedersbrott. Det skulle visserligen kunna påpekas att 12 kap. , om skadegörelsebrott, inte avser brott mot person utan brott mot egen- dom. I de fall en skadegörande gärning kan anses innefatta exempel- vis ett olaga hot eller annat brott mot frihet och frid i 4 kap. brotts- balken, skulle en domstol kunna döma för båda brotten i konkurrens, eller – i fall av upprepade brottsliga gärningar mot en närstående – låta det fridskränkande brottet (t.ex. det olaga hotet) ingå som en del av ett s.k. fridskränkningsbrott. Om A förstör B:s egendom i syfte att skrämma B, så borde det teoretiskt sett vara möjligt att döma för såväl skadegörelse som olaga hot. Om A skulle ha begått också andra brott enligt t.ex. 3 eller 4 kap. mot B (exempelvis misshandel eller ytterligare fall av olaga hot), så skulle det vara möj- ligt att låta det olaga hotet i samband med förstörelsen av egendom ingå i ett s.k. fridskränkningsbrott. Det skulle alltså ha varit möjligt att döma för grov fridskränkning eller grov kvinnofridskränkning även om skadegörelse inte skulle ha omfattats av uppräkningen i 4 kap. 4 a § . Det nu sagda innebär att det från systematisk syn- punkt skulle kunna anföras att 12 kap. inte skulle be- höva ingå i denna uppräkning. Lagstiftaren har dock lagt till en hänvisning till 12 kap. i uppräkningen i 4 kap. 4 a § och alltså relativt tagit ställning i frågan.10 Den uppmärksamme läsaren av 4 kap. 4 a § första stycket brotts- balken kan konstatera att inte alla brott mot person ingår i brotts- katalogen. Mest påtagligt i sammanhanget är att lagstiftaren har valt att inte ta in en hänvisning till 5 kap. om ärekränknings- brott. Denna fråga ska behandlas i närmast följande delavsnitt. Ärekränkningsbrotten enligt 5 kap. Ärekränkningsbrotten består av brottstyperna –förtal (5 kap. 1 § ), –grovt förtal (5 kap. 2 § ), –förolämpning, av normalgraden (5 kap. 3 § första stycket brotts- balken) och –förolämpning, grovt brott (5 kap. 3 § andra stycket ). I 5 kap. 1 § anges följande i fråga om förtal: Den som utpekar någon såsom brottslig eller klandervärd i sitt levnads- sätt eller eljest lämnar uppgift som är ägnad att utsätta denne för andras missaktning, dömes för förtal till böter. Var han skyldig att uttala sig eller var det eljest med hänsyn till om- ständigheterna försvarligt att lämna uppgift i saken, och visar han att uppgiften var sann eller att han hade skälig grund för den, skall ej dömas till ansvar. I 5 kap. 3 § första stycket anges följande i fråga om förolämpning: Den som, i annat fall än som avses i 1 eller 2 §, riktar beskyllning, ned- sättande uttalande eller förödmjukande beteende mot någon annan döms, om gärningen är ägnad att kränka den andres självkänsla eller värdighet, för förolämpning till böter. Förtal och förolämpning är säregna på så sätt att de som utgångs- punkt, enligt 5 kap. 5 § första stycket första meningen , inte får åtalas av någon annan än målsäganden. 2012/13:108. alltså att en åklagare inte får väcka åtal för vare sig förtal eller förolämp- ning. En viktig undantagsbestämmelse, av relevans för våra övervägan- den, finns emellertid i första styckets andra mening: Om brottet riktar sig mot någon som är eller om i annat fall målsäganden anger brottet till åtal, får dock åklagaren väcka åtal om detta anses påkallat från allmän synpunkt och åtalet avser 1.förtal och grovt förtal, […], eller 3.förolämpning med anspelning på ras, hudfärg, nationellt eller etniskt ursprung, trosbekännelse, sexuell läggning eller könsöverskridande iden- titet eller uttryck. Som framgår av undantagsbestämmelsen är det i nu aktuella fall ett ofrånkomligt villkor att målsäganden antingen är eller anger brottet till åtal. Låg ålder kan också beaktas vid bedömningen av hur hårt brottsoffret har drabbats. Barn kan allmänt sett betraktas som särskilt skyddsvärda.11 När 4 kap. 4 a § infördes utfördes stora delar av kon- struktionen inom . Detta eftersom det i det betän- kande som låg till grund för förslaget hade föreslagits en utformning som utgick från gärningspersonens kontrollerande beteende snarare än från avgränsbara brottsliga gärningar. Det ursprungliga förslaget hade, bl.a. av många remissinstanser, ansetts innefatta stora problem från legalitetssynpunkt. Det var alltså vid den fortsatta beredningen i som konstruktionen med hänvisningar till kapitel i utfördes. I propositionen fanns följande förklaring till varför en hänvisning till 5 kap. inte skulle införas i 4 kap. 4 a §:12 Straffbestämmelsen bör omfatta sådana straffbara gärningar som typiskt sett kan ingå i en kränkning av en närstående person. Sådana brott torde särskilt vara misshandel, olika fridsbrott som olaga tvång, olaga hot, ofredande och hemfridsbrott samt sexuella övergrepp. En begränsning bör ske till sådana kränkningar som typiskt sett utgör ett direkt angrepp på den personliga integriteten. Misshandel och andra brott mot liv och hälsa i 3 kap. , liksom olaga hot, olaga tvång och andra brott mot frihet och frid i 4 kap. och sexualbrotten i 6 kap. brotts- balken bör därför omfattas av den nya straffbestämmelsen. Ärekränk- ningsbrotten i 5 kap. kräver i princip att målsäganden an- ger brottet till åtal och att åtal av särskilda skäl anses påkallat ur allmän 11Se t.ex. prop. 2013/14 :47 s. 38. Se även lagen (2018:1197) om konven- tion om barnets rättigheter, med den s.k. som bilaga. 1997/98:55 s. 79 f. Den praktiska nyttan av att den nya straffbestämmelsen även skall omfatta brott enligt 5 kap. kan därför starkt ifråga- sättas. En lämplig avgränsning av brottet är därför sådana förfaranden som avses i 3, 4 och 6 kap. . Vad gäller de av regeringen först uttalade kriterierna – att ”[s]traff- bestämmelsen bör omfatta sådana straffbara gärningar som typiskt sett kan ingå i en kränkning av en närstående person” och som ”typiskt sett utgör ett direkt angrepp på den personliga integriteten” – anser viatt dessa är uppfyllda även i fråga om förtal och förolämpning. Ett förtals- eller förolämpningsbrott skulle mycket väl kunna ingå, till- sammans med exempelvis misshandelsbrott och olaga hot, i den syste- matik som de s.k. fridskränkningsbrotten – och det nya hedersbrottet – är avsedda att vara en reaktion mot. Som exempel kan nämnas att gärningspersonen –misshandlar och ofredar brottsoffret vid upprepade tillfällen genom att slå respektive knuffa henne eller honom samt –förtalar brottsoffret genom att sprida nedsättande påståenden om henne eller honom via sociala medier och –förolämpar henne eller honom genom att skicka nedsättande kom- mentarer via sms. Det avgörande för valet att inte inkludera 5 kap. synes ha varit kravet på målsägandens angivelse av brottet till åtal. I den delen konstaterar vi att målsägandens angivelse eller att åtal är påkallat från allmän synpunkt krävs för att åklagare ska få väcka åtal för hemfrids- brott av normalgraden, olaga intrång av normalgraden, kränkande foto- grafering, olovlig identitetsanvändning, olaga integritetsintrång, ofredande som inte förövats på allmän plats, intrång i förvar, olovlig avlyssning som inte förövats på allmän plats och olaga tvång genom hot att åtala eller ange annan för brott eller att om annan lämna menligt med- delande (4 kap. 11 § ). skadegörelse, åverkan eller tagande av olovlig väg får, om brottet kränker endast enskilds rätt, åtalas av åklagare bara om åtal av särskilda skäl är motiverat från all- män synpunkt (12 kap. 6 § ). Målsägandens medverkan finns alltså med som ett ovillkorligt eller villkorligt rekvisit för allmänt åtal för flera av de brottstyper som täcks av den i 4 kap. 4 a § första stycket angivna brottskatalogen. Med tanke på det sagda – att ett förtals- eller förolämpnings- brott mycket väl skulle kunna ingå i den systematik som såväl de s.k. fridskränkningsbrotten som det nya hedersbrottet är avsedda att vara en reaktion mot – delar vi inte bedömningen i propositionen att ”[d]en praktiska nyttan av att den nya straffbestämmelsen även skall omfatta brott enligt 5 kap. […] starkt [kan] ifråga- sättas”. Vi anser i stället – inte minst mot bakgrund av att det s.k. nät- hatet blir mer och mer utbrett – att 5 kap. om ärekränkningsbrotten bör omfattas av såväl de s.k. fridskränkningsbrottens som den nya brottstypens brottskatalog. Det möjliggör att ett förtals- eller för- olämpningsbrott kan läggas till grund för ett ansvar för grov frids- kränkning, grov kvinnofridskränkning eller enligt bestämmelsen om den nya brottstypen för det fall målsäganden anger förtals- eller för- olämpningsbrottet till åtal. Om målsäganden däremot väljer att inte ange brottet (och inte är ) så finns däremot inte förutsätt- ningar att låta det ingå som ett led i ett åtal. Målsäganden bör alltså även fortsättningsvis disponera över frågan om ett förtals- eller för- olämpningsbrott ska kunna leda till (eller ingå i ett) åtal eller inte. Inte heller 4 kap. 4 b § , om olaga förföljelse, inne- håller någon hänvisning till 5 kap. . Brottskata- logen enligt den bestämmelsen är visserligen betydligt snävare – en- dast vissa särskilt uppräknade brottstyper ingår i den – än vad som gäller för de s.k. fridskränkningsbrotten. Vidare tar olaga förföljelse sikte på s.k. stalkning (begreppet ”förföljer” används i paragrafens inledning), vilket är någonting annat än ett systematiskt kontrolle- rande av någon i ett visst syfte. är det lätt att inse att för- tals- och förolämpningsbrott skulle kunna ingå som led även i den typ av förföljelser som nuvarande 4 b § är avsedd att motverka. Det skulle exempelvis kunna handla om att någon förföljer en s.k. kändis eller en f.d. kollega genom att sprida ut ofördelaktiga rykten om denna på internet. Det som vi har anfört om förtals- och förolämpnings- bestämmelserna i 5 kap. i fråga om de s.k. fridskränk- ningsbrotten och den föreslagna nya brottstypen har alltså bäring även med avseende på olaga förföljelse enligt nuvarande 4 kap. 4 b § . Vi föreslår därför att hänvisningar till bestämmelserna om förtalsbrott och förolämpningsbrott tas in i bestämmelsen om det s.k. stalkningsbrottet i nuvarande 4 kap. 4 b §. Vi har under rubriken ”Brottskatalogen i 4 kap. 4 a § ” ovan angett att det i 4 kap. 4 a § finns en hänvisning till 12 kap. om skadegörelsebrott och där angett att sådana brott brukar sorteras till förmögenhetsbrotten snarare än till brotten mot person. Vår bedömning är, som framgått ovan, att de s.k. frids- kränkningsbrotten och den föreslagna nya brottstypen i princip bör avse brott mot person som innebär kännbara kränkningar av per- sonens fysiska integritet, frihet eller frid. kan det konstateras att s.k. ekonomiskt våld kan ingå som medel för att kontrollera en annan person. Den mer övergri- pande frågan är då varför inte fler brottstyper som kan sägas beskriva s.k. ekonomiskt våld ska ingå i brottskatalogerna för de s.k. frids- kränkningsbrotten och den föreslagna nya brottstypen. Enligt vår bedömning ligger svaret delvis i att s.k. ekonomiskt våld kan innefatta i stort sett vilka brottstyper som helst i 8–10 och 12 kap. . Det kan handla om exempelvis ringa stöld (8 kap. 2 §), egenmäktigt förfarande (8 kap. 8 §) eller bedrägeri (9 kap. 1 §). En brottskatalog som skulle inkludera 8 kap. skulle alltså – exempelvis – leda till att flera fall av egenmäktiga förfaranden (exempelvis att A tar något som tillhör B och är i B:s besittning men utan uppsåt att behålla, sälja eller på annat sätt använda föremålet) mot samma brotts- offer skulle kunna rubriceras som grov fridskränkning eller grov kvinnofridskränkning eller sorteras till den nu föreslagna nya brotts- typen. Sådan brottslighet framstår inte som typiskt sett lika klander- värd som en systematisk brottslighet som består av exempelvis flera fall av olaga hot (4 kap. 5 §) och ofredande (4 kap. 7 §). Vidare bör det framhållas att de sistnämnda brottstyperna, olaga hot och ofre- dande, redan till sin karaktär är fridskränkande brott medan det- samma inte kan sägas om de förstnämnda brottstyperna, ringa stöld, egenmäktigt förfarande och bedrägeri. En annan sak är att det skulle kunna komma i fråga att döma för exempelvis olaga hot eller ofre- dande i konkurrens med ett brott enligt 8–10 kap. , exem- pelvis om någon begått ett egendomsbrott mot en annan delvis i syfte att hota denne eller på annat sätt störa dennes frid. Vår bedömning är alltså att 8–10 kap. inte bör ingå i brottskatalogen. vill vi – vad beträffar hedersrelaterad brotts- lighet – peka på att den nya straffskärpningsgrunden i 29 kap. 2 § 10 skulle kunna tillämpas även avseende förmögenhets- brott. På motsvarande sätt går det att med stöd av allmänna principer om straffvärdebedömning argumentera för att straffvärdet för ett sådant brott är högre om brottet begås i syfte att kontrollera exempelvis en partner eller före detta partner eller ett barn. Vi har i avsnitt 6.2 redogjort för olika förslag till definition av heder, hedersrelaterat våld och förtryck och brott med hedersmotiv. Ut- redningen om starkare skydd mot barnäktenskap, tvångsäktenskap och brott med hedersmotiv behandlade frågan om utformning av ett hedersrekvisit ingående i sitt betänkande i samband med den utred- ningens förslag om den nya straffskärpningsgrund som sedermera kom att införas i 29 kap. 2 § 10 brottsbalken:13 Heder förekommer som begrepp i olika delar av den svenska rättsord- ningen, t.ex. i bemärkelsen ”tro och heder” i 33 § lagen (1915:218) om avtal och andra rättshandlingar på förmögenhetsrättens område. Heders- begreppet används även i de olika eder som regleras i , dvs. i bemärkelsen ”på heder och samvete” i t.ex. domareden och vittne- seden i 4 kap. 11 § respektive 36 kap. 11 §. I nuvarande sammanhang avses däremot med heder sådan kollektivt präglad heder som kännetecknas av föreställningen att en familjs eller släkts anseende, ställning eller liknande är beroende av de individuella medlemmarnas handlande, däribland men inte begränsat till kvinnliga familjemedlemmars kyskhet och oskuld samt deras faktiska och påstådda beteende i förhållande till sådana ideal. Att det ska vara fråga om en familjs eller släkts heder bör därför framgå direkt av lagtexten. Begreppen avses här i vid bemärkelse. Hedersrela- terad brottslighet kan emellertid förekomma även inom etniska, kultu- rella eller religiösa grupperingar som i formell mening inte knyts sam- man genom familje- eller släktband men vilkas medlemmar betraktar varandra som familj eller släkt, t.ex. klaner. Bestämmelsen bör därför rymma också andra, med familjen eller släkten jämförbara, kollektiv. Den föreslagna lagtexten omfattar därför en annan liknande grupps heder. Avsikten är däremot inte att träffa grupper eller sammanslutningar som inte kan likställas med familjer eller släkter, t.ex. mc-gäng eller andra kriminella nätverk. Det kan vidare inte uteslutas att det kan förekomma fall då det endast är en persons uppfattade heder i en grupp som anses påverkad och som har föranlett brottsligheten – det kan t.ex. vara fråga om ett familjeöverhuvuds anseende. Även dessa fall bör uttryckligen omfattas för att undvika tillämpningsproblem. 13SOU 2018:69 s. 92–95. Den familjs, släkts eller grupps heder som motivet knyter an till be- höver inte vara gärningspersonens egen. Det kan även vara t.ex. en annan familjs eller släkts heder som berörs. Inte heller i de fall då brottet har begåtts för att bevara eller återupprätta en enskild persons heder be- höver det vara fråga om gärningspersonens egna anseende. Typiskt sett bör det dock ofta vara fråga om ett brott mot någon som äventyrar gärningspersonens eller anstiftarens eller dennes familjs eller släkts heder. Att så är fallet bör dock inte krävas för att den särskilda straff- skärpningsgrunden ska vara tillämplig. Inte heller i de fall då det är fråga om en grupps heder bör det krävas att gärningspersonen ingår i denna. Lagtexten bör därför formuleras på så sätt att det ska vara fråga om en persons eller familjs, släkts eller annan liknande grupps heder. Både brott som begås för att motverka att hedern skadas och brott som begås när hedern redan anses ha påverkats negativt, dvs. i efterhand i syfte att återupprätta denna, bör omfattas av den nya punkten. Bestäm- melsen ska därför uttryckligen ta sikte på brott som begåtts för att antingen bevara eller återupprätta hedern. En sådan formulering täcker även fall i vilka hedern riskerar att ”förloras” eller redan har förlorats. Även för det fall den förlorade hedern inte anses kunna återfås helt bör brottsliga reaktioner som syftar till att i möjligaste mån återupprätta t.ex. en familjs anseende eller ställning omfattas av en sådan utformning. Härigenom knyter den föreslagna lagtexten an till definitionen av heders- relaterad brottslighet […] vilken avser brott som har begåtts ”i syfte att förhindra att hedern skadas eller förloras alternativt för att reparera eller återställa den skadade eller förlorade hedern”. Brott med hedersmotiv riktas ofta mot närstående men även personer utanför den egna familjen, släkten eller gruppen kan drabbas. Bestäm- melsen bör därför utformas så att lagtexten inte innehåller något krav på att det aktuella brottet har begåtts mot en närstående eller liknande. Vidare begås brott med hedersmotiv främst av män mot, ofta unga, kvin- nor men även andra situationer kan förekomma. Bestämmelsen bör där- för utformas på ett könsneutralt sätt. Både män och kvinnor, pojkar och flickor, ska alltså kunna vara gärningspersoner eller målsägande enligt den föreslagna straffskärpningsgrunden. Brott med hedersmotiv är ofta kollektivt begångna, eller åtminstone kollektivt förankrade även om det bara finns en gärningsperson. Det bör dock inget vara något krav att så är fallet för att bestämmelsen ska gälla. Lagtexten bör alltså utformas så att den föreslagna straffskärpnings- grunden även är tillämplig på en ensam gärningsperson som agerat själv- ständigt utan någon form av stöd från andra. För att det ska anses vara fråga om brott med ett sådant hedersmotiv som avses i den föreslagna bestämmelsen måste gärningen grunda sig på en sådan kollektiv hedersuppfattning som har omnämnts ovan vilken innebär att en individs handlingar anses påverka en annan persons, eller andra personers, anseende. När det gäller lagtextens utformning bör det avslutningsvis nämnas att denna naturligtvis inte bör formuleras så att den riskerar att skänka legitimitet till sådant hederstänkande som kan leda till brott. Det för- hållandet att den av oss förslagna ordalydelsen hänvisar till begreppet heder (och därvid knyter an till en uppfattning om heder som inte delas av de flesta människor) innebär dock inte att lagstiftaren själv ska upp- fattas utgå från en idé om att heder kan utgöra en godtagbar anledning till våld och förtryck. Den särskilda straffskärpningsgrundens budskap är tvärtom att hedersmotiv inte är försvarbara och innebär ett tydligt avståndstagande från sådant hederstänkande. […] Utredningen har där- för valt att använda begreppet heder i vårt förslag till lagtext. Om man trots detta önskar markera att det allmänna inte står bakom den innebörd av hedersbegreppet som är aktuell i sammanhanget kan straffskärpningsregeln ges en alternativ utformning och i stället hänvisa till en föreställning om heder. På så vis skapas en distans till den uppfatt- ning om heder som ligger bakom den brottslighet som är i fråga. En sådan formulering indikerar även i viss mån att begreppet har en annan innebörd än på andra håll i lagstiftningen (tex. i bemärkelsen ”tro och heder” i 33 § lagen [1915:218] om avtal och andra rättshandlingar på förmögenhetsrättens område samt ”på heder och samvete” i 4 kap. 11 § respektive 36 kap. 11 § ). Mot denna bakgrund skulle den särskilda straffskärpningsgrunden i stället kunna formuleras på så sätt det ska ses som en försvårande omständighet om ett motiv för brottet varit att bevara eller återupprätta en persons eller familjs, släkts eller annan liknande grupps anseende utifrån en föreställning om heder. Den utredningen lade alltså fram två förslag till formulering av heders- motivet: ”att bevara eller återupprätta en persons eller familjs, släkts eller annan liknande grupps heder” ”att bevara eller återupprätta en persons eller familjs, släkts eller annan liknande grupps anseende utifrån en föreställning om heder” Vi anser att en formulering i enlighet med det första alternativet inte kan sägas föra tankarna till att lagstiftaren skulle utgå från en idé om att heder kan utgöra en godtagbar anledning till våld och förtryck. Det första alternativet är därför godtagbart. finns det en- ligt vår uppfattning inget hinder mot att understryka att det i samman- hanget är gärningspersonens föreställning om heder som avses. Även det andra alternativet är alltså godtagbart. Det alternativ som bör väljas i fråga om den föreslagna nya brottstypen är det som står i bäst samklang med formuleringar i annan lagtext. Vi kan i detta sammanhang återigen konstatera att Åklagarmyn- digheten och beslutade att definiera heders- relaterad brottslighet som ”brott som helt eller delvis begåtts för att bevara eller återupprätta en persons eller familjs, släkts eller annan liknande grupps anseende utifrån en föreställning om heder”, dvs. i enlighet med det andra alternativet.14 Regeringen har dock i propo- sition med bl.a. förslag till ny straffskärpningsgrund valt att ansluta sig till det första alternativet.15 Regeringen – som hade tagit del av och ställningstagande – uttalade följande i denna del:16 Som utredningen framhåller bör bestämmelsen inte utformas så att den riskerar att legitimera sådant hederstänkande som kan leda till brott.