sou · H8B357 · 2020-10-08 00:00:00 — Det finns alltså skäl som talar för att en skärpning av straffskalan inte skulle få genomslag i den praktiska tillämpningen om det upp- fattas att jämförbara handlingar behandlas olika på grund av omoti- verade skillnader (se föregående delavsnitt). När domstolarna tillämpar straffbestämmelser kommer de att beakta hur bedömningen av en Straffskalor och straffprocessuella frågor viss gärning förhåller sig till andra gärningar som uppfattas som straff- rättsligt likvärdiga i fråga om brottets allvar. Mot den bakgrunden kan domstolarna komma att avhålla sig från att tillämpa bestämmel- serna om de s.k. fridskränkningsbrotten om skillnaden påföljdsmäs- sigt blir omotiverat stor jämfört med andra näraliggande fall. Som vi har nämnt ovan har liknande farhågor påtalats av bl.a. Åklagarmyndig- heten i samband med den tidigare skärpningen av straffskalan för de s.k. fridskränkningsbrotten (se avsnitt 9.2.1). (Brå) har i en analys som gjordes 2018 av följderna av straffskärpning tolkat tillgänglig statistik på så sätt att straffskärpningen kan ha lett till en minskning av antalet personer som lagförts för grova frids- och kvinnofridskränkningsbrott som Brå pekade på att minskningen av antalet lagföringar minskade redan innan straffskärpningen trädde i kraft. Brå uttalade sammanfattningsvis följande:15 [A]ntalet personer som lagförts för brott som begåtts efter straffskärp- ningen är klart mindre än motsvarande antal före straffskärpningen. Inför lagändringen 2013 framförde Lagrådet synpunkten att en höjning av minimistraffet kunde antas leda till en viss återhåll- samhet hos åklagare och domstolar när det gäller att bedöma om gär- ningar utgör grov frids- eller kvinnofridskränkning. […] Det är möjligt att det av denna anledning skett en förskjutning mot att rubricera brotts- handlingarna som de enskilda typer av brott som ligger till grund för frids- kränkningsbrotten, istället för att kvalificera den samlade brottsligheten som ett fridskränkningsbrott. Det kan i sin tur ha lett till en minskning av antalet personer som lagförts för grova frids- och kvinnofridskränk- ningsbrott. till kriminalstatistiken började minskningen av antalet lagföringar emellertid innan straffskärpningen trädde i kraft, vilket talar emot en sådan tolkning. I en uppföljande huvudrapport fördjupade Brå analysen. Under- laget för analysen var domar , 2008, 2012 och 2016 samt intervjuer med poliser, åklagare, målsägandebiträden och domare.16 I denna senare rapport konstaterades att det blev vanligare att väcka åtal för tre–fyra brott som annars skulle ha ingått i den grova kvinnofridskränkningen (”underbrott”) i stället för att åtala eller döma för grov kvinnofridskränkning. I den delen uttalade Brå följande:17 15Brottsförebyggande rådet, Effekter av straffskärpningen för fridskränkningsbrott, 2018 s. 29. 16Brottsförebyggande rådet, Grov kvinnofridskränkning. Brottets hantering och utveckling i rättskedjan 1998–2017, 2019. 17Rapporten s. 120. Straffskalor och straffprocessuella frågor Det skulle kunna indikera att det i högre utsträckning åtminstone 2016 inte räckte med 3 eller fler underbrott för att åtala för grov kvinnofrids- kränkning, och att miniminivån för vad som kan utgöra en grov kvinno- fridskränkning därmed har höjts. Om man ser till de ärenden där man väckte åtal på 3 respektive 4 eller fler underbrott, som man lade ner en grov kvinnofridskränkning, så är det i första hand misshan- del och olaga hot som förekommer bland de underbrott man väckte åtal på 2016. Det är alltså inte så att det i dessa fall rör underbrott av mindre allvarlig karaktär (som till exempel ofredanden där man skulle kunna tänka sig att tre ofredanden inte räcker för att nå upp till en grov kvinno- fridskränkning). Brå angav att det utifrån intervjuerna framstod som om straffskärp- ningen kunde ha inneburit ”ett slags tröskeleffekt, där det höjda straffvärdet gör att man upplever att man måste upp i en högre allvar- lighetsgrad i de brott som ingår i den grova kvinnofridskränkningen än tidigare”. Straffskärpningen uppfattades vara ett incitament för åklagare att åtala och domare att döma för underbrott eller att åtala eller döma för olaga förföljelse i stället för grov kvinnofridskränk- ning. I flera intervjuer hade intervjupersonerna jämfört straffvärden för separata underbrott med straffvärdet för grov kvinnofridskränk- ning och menat att skillnaderna var stora. En domare, som citerades i rapporten, hade uttalat följande:18 För då ska ju åklagaren kunna se att ja, det här är tillräckligt mycket för att jag ska kunna tycka att domstolen ska tycka att straffvärdet är . Tycker de [åklagarna] att de inte kan få ihop till det, då kanske de överger tanken på att göra det till ett kränkningsbrott och så drar de sig tillbaka och så blir det misshandel i stället. Det tror jag mycket väl kan vara en anledning till att det har gått ner. Även om innehållet i Brås statistik och analyser inte är ett tillräckligt underlag för några säkra slutsatser så ger den expertmyndighetens far- hågor anledning att ifrågasätta det lämpliga i att höja straffminimum. Vi har vid vår analys kommit fram till att den skärpta synen på vissa allvarliga våldsbrott visserligen skulle kunna tala för att straffminimum för de s.k. fridskränkningsbrotten borde höjas. konstaterar vi att den nuvarande straffskalan ger utrymme för att döma ut upp 18Rapporten s. 137. Straffskalor och straffprocessuella frågor till fängelse (och upp till fängelse om det rör sig om fler än ett s.k. fridskränkningsbrott). Det finns alltså för- utsättningar för att ingripa med styrka mot sådan brottslighet genom att döma ut påföljder som är betydligt strängare än vad som kommer till uttryck genom straffminimum. Den huvudsakliga frågan är om det finns situationer i vilka förtjänstskäl talar för att påföljder mot- svarande fängelse i nio, tio eller bör kunna dömas ut. Vi anser att så är fallet eftersom skillnaden annars skulle kunna bli för stor i förhållande till påföljden om domstolen i stället skulle döma för vart och ett av de brott som utgör led i det tänkta s.k. fridskränk- ningsbrottet (t.ex. om närståenderekvisitet inte är uppfyllt). En sådan större skillnad skulle dessutom kunna leda till att domstolarna blir mindre benägna att tillämpa bestämmelserna om de s.k. fridskränk- ningsbrotten. En sådan utveckling skulle motverka syftet – att för- bättra det straffrättsliga skyddet för i första hand kvinnor som utsätts för brott i nära relation – och är därför inte önskvärd. Sammanfatt- ningsvis menar vi att det inte finns tillräckliga skäl för en höjning av straffminimum för de s.k. fridskränkningsbrotten. 9.2.4En teknisk lösning om man ändå ska höja minimum Vi har i avsnitt 9.2.1–9.2.3 visat varför straffminimum för grov frids- kränkning och grov kvinnofridskränkning inte bör höjas. I vårt upp- drag ligger emellertid att oavsett ställningstagande i denna fråga pre- sentera en lagteknisk utformning av en sådan höjning. Förslaget i i avsnitt 9.1 nämnda hemställan till innebär att straffminimum för grov fridskränk- ning och grov kvinnofridskränkning ska höjas från fängelse i nio måna- der till fängelse . Om en sådan förändring skulle genomföras, så skulle straffskalan för de båda brottstyperna bli fängelse i lägst ett och högst . Det kan i detta sammanhang nämnas att det finns brottstyper som har straffskalan fängelse i lägst och och högst (grov misshandel och grov utpressning; se 3 kap. 6 § respektive 9 kap. 4 § andra stycket ). Denna strängare straffskala har valts i fall där lagstiftaren har velat åstadkomma en straffskärp- Straffskalor och straffprocessuella frågor ning för brottstyper som haft straffskalan fängelse i lägst och högst sex år.19 Det finns alltså inget systemskäl som talar för att straffminimum för grov fridskränkning och grov kvinnofridskränkning borde höjas från fängelse till fängelse och . Detta i kombination med att vi, som framgått i avsnitt 9.2.1–9.2.3, över huvud taget inte förordnar någon straffskärpning för aktuella brotts- typer innebär att den lagtekniska lösning som vi förordar – om straff- minimum ändå ska skärpas – är den som innebär att straffskalan be- stäms till fängelse i lägst och högst . 4 kap. 4 a § första stycket skulle i så fall avslutas på så sätt att det anges att straffet ska vara fängelse i lägst ett och högst . Eftersom vi i avsnitt 8.3.5 har angett att straffskalan för det före- slagna nya hedersbrottet bör vara densamma som för grov frids- kränkning och grov kvinnofridskränkning skulle en straffskärpning avseende de båda s.k. fridskränkningsbrotten behöva åtföljas av en motsvarande korrigering avseende hedersbrottet. I avsnitt 8.3.6 har vidiskuterat tre olika varianter av lagteknisk utformning av bestäm- melsen om den nya brottstypen: •”Variant 1” går ut på att bestämmelsen om den nya brottstypen hedersbrott placeras i ett nytt tredje stycke i 4 kap. 4 a § brotts- balken. Såvitt avser straffskala hänvisas i så fall tillbaka till straff- skalan för de s.k. fridskränkningsbrotten i paragrafens första stycke. •Också ”Variant 2” innebär att det avseende straffskala hänvisas till vad som gäller för de s.k. fridskränkningsbrotten, även om den varianten innebär att den nya brottstypen beskrivs i en egen ny paragraf. •Om ”Variant 3” (vårt förslag) skulle väljas, lagstiftaren skulle vilja höja straffminimum för de s.k. fridskränkningsbrotten till fäng- else och straffskalan för hedersbrottet ska korrespondera med straffskalan för de s.k. fridskränkningsbrotten, så skulle detta strängare straffminimum behöva komma till uttryck också i den föreslagna nya bestämmelsen i 4 kap. eftersom denna variant innebär att bestämmelsen om hedersbrott görs helt själv- ständig i förhållande till den nya bestämmelsen i 4 kap. . 19Se lagändringarna SFS 2017:332 (grov misshandel) respektive SFS 2017:443 (grov utpress- ning). Straffskalor och straffprocessuella frågor Även den nya bestämmelsen skulle (liksom 4 a § första stycket) i så fall kunna avslutas på så sätt att det anges att straffet ska vara fäng- else i lägst ett och högst . Vårt författningsförslag i denna del finns i avsnitt 14. Förslag: 10 kap. 23 § offentlighets- och sekretesslagen (2009:400) och 5 § andra stycket lagen (2005:225) om rättsintyg i anledning av brott ändras så att sekretessbelagd uppgift om målsäganden inom sjukvården får tas in i ett rättsintyg och lämnas ut till myn- dighet som har till uppgift att ingripa mot brottet om uppgiften angår misstanke om ett begånget brott för vilket det inte är före- skrivet lindrigare straff än fängelse eller ett försök till brott för vilket det inte är föreskrivet lindrigare straff än fäng- else . Vilken straffskala som gäller för en viss brottstyp påverkar inte bara vilken påföljd som kan väljas utan har också betydelse för vilka straffprocessuella åtgärder som är möjliga att vidta. Det innebär att straffskalan kan ha stor betydelse redan under förundersökningen. Bland de åtgärder som är beroende av straffskalan kan nämnas exem- pel som häktning, anhållande och gripande. Utöver sådana straffpro- cessuella tvångsmedel, som i första hand riktar sig mot den miss- tänkte, kan straffskalan påverka möjligheterna för brottsutredande myndigheter att ta del av uppgifter som skyddas av sekretess. Exem- pelvis kan sekretessen inom hälso- och sjukvården för uppgift om en enskilds hälsotillstånd eller andra personliga förhållanden brytas i för- hållande till en åklagarmyndighet, , Säkerhetspoli- sen eller någon annan myndighet som har till uppgift att ingripa mot brottet om uppgiften angår misstanke om ett begånget brott för vilket det inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse (10 kap. 23 § offentlighets- och sekretesslagen (2009:400), i vilken hänvisas till bl.a. 25 kap. 1 § i samma lag). Vidare påverkar straffskalan på mot- Straffskalor och straffprocessuella frågor svarande sätt möjligheterna att utfärda ett rättsintyg utan målsägan- dens samtycke. Om misstankarna gäller brott mot den som är finns dock inte någon sådan gräns. 9.3.2Behovet av bättre straffprocessuella verktyg Som vi har angett i avsnitt 9.2.2 utgör inte intresset av att få tillgång till straffprocessuella verktyg ett skäl för en höjning av straffminimum för de s.k. fridskränkningsbrotten. Detta eftersom det intresset inte har någonting att göra med gärningspersonens förtjänst. Det finns dock anledning att överväga om de straffprocessuella bestämmelserna, i det här fallet i offentlighets- och sekretesslagen (2009:400) och lagen (2005:225) om rättsintyg i anledning av brott, bör ändras (se av- snitt 7.4.3). Vi har under vårt utredningsarbete uppfattat att det ofta kan vara avgörande för polis och åklagare att uppgifter av nu aktuellt slag kan inhämtas utan brottsoffrets samtycke för att en förundersökning ska kunna bedrivas med framgång. Det gäller inte minst eftersom dom- stolarna tillämpar ett mycket strängt beviskrav i brottmål och bevis- bördan vilar på åklagaren. Vad särskilt beträffar brottstypen grov kvinnofridskränkning kan nämnas att rättsintyg åberopades som bevis- ning i av stämningsansökningarna och journalanteck- ningar i av stämningsansökningarna år 2016.20 Det finns alltså i och för sig ett starkt behov av större sådana möj- ligheter. Frågan är då vilka skälen mot en sådan utveckling kan vara och hur starka de skälen är. 9.3.3Diskussion angående den nuvarande avvägningen avseende inhämtande av rättsintyg m.m. Motivering till den nuvarande regleringen Den nuvarande, beskrivna, ettårsgränsen infördes genom änd- ringar i dåvarande 14 kap. 2 § sekretesslagen (1980:100) och 5 § andra stycket lagen (2005:225) om rättsintyg i anledning av brott som trädde 20Brottsförebyggande rådet, Grov kvinnofridskränkning. Brottets hantering och utveckling i rätts- kedjan 1998–2017, 2019 s. 112. Straffskalor och straffprocessuella frågor i kraft (hade gränsen varit fängelse ; för försök till brott är gränsen dock fortfarande fängelse ).21 I förarbetena till lagändringarna uttalades följande:22 Det är mycket viktigt att den enskildes förtroende för hälso- och sjuk- vården och kan upprätthållas. För att det skall kunna ske måste vård och andra stödåtgärder i största möjliga utsträckning utfor- mas i samarbete med den enskilde. För att en adekvat vård och ett lämp- ligt stöd skall kunna ges den enskilde är det viktigt att den enskilde känner förtroende för hälso- och sjukvården och och vågar lämna uppgifter om sina personliga förhållanden till dessa myndigheter. När det gäller uppgiftslämnande avseende våldsbrott mot vuxna anser regeringen därför i likhet med kommittén och majoriteten av remiss- instanserna att huvudregeln även fortsättningsvis bör vara att en miss- handlad person själv skall ha rätt att bestämma i vilken mån hälso- och sjukvårdspersonalen skall få lämna ut uppgifter som omfattas av sekre- tess till skydd för den enskilde till de brottsutredande myndigheterna. I den mån hälso- och sjukvården eller misstänker att t.ex. en person regelbundet utsätts för misshandel av sin partner eller av någon annan i sin närhet anser regeringen att de bör arbeta för att moti- vera personen att anmäla brotten och stödja personen att fullfölja an- mälan (jfr prop. 1981:82:186 s. 125 ff.). I den mån den våldsutsatta per- sonen inte vill att en polisanmälan skall göras bör dock hälso- och sjukvården och som huvudregel respektera detta och inte göra en anmälan mot den enskildes vilja. Om förtroendet för hälso- och sjukvården eller urholkas finns det annars risk för att den enskilde underlåter att söka vård eller andra stödåtgärder trots att hon eller han har behov av sådana åtgärder. Det sagda innebär dock inte med automatik att den s.k. tvåårsregeln bör bibehållas. Ett stort antal remiss- instanser, bl.a. Kammarrätten i , , , , , Brotts- offerjourernas riksförbund och anser att misstankar om brott bör kunna lämnas i fler fall än vad kommittén har föreslagit. Den gällande regleringen innebär att det som huvudregel inte är till- låtet att lämna uppgifter om ett så allvarligt brott som grov misshandel. För grov misshandel är nämligen stadgat lägst fängelse. Vid be- dömande av om ett misshandelsbrott är att bedöma som grovt skall särskilt beaktas om gärningen varit livsfarlig, eller om gärningsmannen tillfogat svår kroppsskada eller allvarlig sjukdom eller annars visat sär- skild hänsynslöshet eller råhet (3 kap. 6 §). hindrar sekretess inte att uppgift som angår misstanke om brott för vilket inte är stadgat lindrigare straff än fängelse och som avser överföring eller försök till överföring av sådan allmänfarlig sjukdom som avses i smittskyddslagen (2004:168) lämnas till åklagarmyndighet, polismyn- 2005/06:161, bet. 2005/06:KU35, rskr. 2005/06:336, SFS 2006:861. 2005/06:161 s. 77–79. Straffskalor och straffprocessuella frågor dighet eller annan myndighet som har att ingripa mot brottet (14 kap. 2 § femte stycket tredje meningen sekretesslagen). Detta innebär att hälso- och sjukvården och utan hinder av sekretess kan lämna uppgifter som angår grov misshandel till de brottsutredande myndig- heterna om den grova misshandeln innefattar överföring av en sådan all- mänfarlig sjukdom som avses i smittskyddslagen. Grov misshandel utgör således ett brott av så allvarligt slag att lagstiftaren redan i ett avseende har gjort bedömningen att samhället inte bör vara utestängt från möjlig- heten att ingripa. Det skall vidare noteras att det enligt den s.k. tvåårs- regeln är tillåtet att utan den enskildes samtycke lämna uppgifter som angår misstankar om våldtäkt. Även om det finns skillnader i straffskalan mellan våldtäkt och grov misshandel är det i båda fallen fråga om mycket allvarliga brott mot enskilda. Det finns således starka skäl som talar för att hälso- och sjukvården och bör få lämna uppgifter som angår misstankar om grov misshandel till de brottsutredande myndig- heterna utan hinder av sekretess. Vad gäller risken för att ett misshandelsoffer kan komma att underlåta att söka vård om hälso- och sjukvårdspersonalen ges en möjlighet att göra en egen polisanmälan kan det hävdas att denna risk rimligtvis måste vara lägre vid grova brott med omfattande och kanske livshotande skador än vid t.ex. misshandel av normalgraden. Vidare bör risken för att en anmälan kan bli svårutredd om patienten inte har samtyckt till den inte tillmätas större betydelse vid misstankar om grov misshandel än vid misstankar om t.ex. våldtäkt. Det kan också vara så att en miss- handlad person egentligen vill att gärningsmannen skall ställas till svars för vad han har gjort, men att personen inte vågar stå för en sådan anmä- lan själv och inte heller vill att det skall framgå av en polisanmälan att hon eller han har samtyckt till uppgiftslämnandet. Om hälso- och sjuk- vården eller i en sådan situation kan stå som ensam anmä- lare kan det uppfattas som en lättnad för offret och som ett påtagligt stöd från samhällets sida. Ett krav från samhällets sida att offret ensamt skall våga stå upp mot gärningsmannen vid grova våldsbrott kan leda till att polisanmälningar görs alltför sällan vilket i sin tur kan leda till att gärningsmannen, t.ex. i en relation som innefattar upprepad misshandel, kan uppfatta sitt agerande som riskfritt. Det skall vidare beaktas att det inte är fråga om att införa en anmälningsskyldighet för hälso- och sjuk- vården och utan bara om att utvidga dessa myndigheters möjligheter att lämna uppgifter i sådana fall då det är fråga om grova våldsbrott och det med hänsyn till samtliga omständigheter framstår som lämpligt. Härvidlag bör bl.a. den enskildes inställning beaktas. I fall då det finns skäl att anta att patienten har blivit miss- handlad av sin partner är det t.ex., som bl.a. har påtalat, viktigt att övervägandena avseende frågan om en polisanmälan bör göras även innefattar överväganden om patientens, och i förekom- mande fall, patientens barns, säkerhet. I sådana fall kan det t.ex. vara lämp- ligt att kontakta för att kontrollera om har möjlighet att bereda plats på ett s.k. skyddat boende eller om social- Straffskalor och straffprocessuella frågor tjänsten kan förmedla en sådan plats hos en ideell organisation innan ställning tas till om en anmälan bör göras. Regeringen anser således att övervägande skäl talar för att uppgifter om grov misshandel bör få lämnas till de brottsutredande myndigheterna utan hinder av sekretess, även i andra fall än då gärningen innefattar en överföring av en allmänfarlig sjukdom. En generell sänkning av den s.k. tvåårsgränsen till en ettårsgräns innebär att även uppgifter som angår bl.a. olaga frihetsberövande, rån och all- mänfarlig ödeläggelse kommer att kunna lämnas utan hinder av sekretess. Enligt regeringens bedömning är dessa brott så pass allvarliga att ett sekretessgenombrott ter sig motiverat av principiella skäl. Regeringen anser således att den s.k. tvåårsregeln bör ändras till en ettårsregel. En sänkt straffskalegräns för inhämtande av rättsintyg m.m. utan målsägandens samtycke Om den ställda frågan är om gränsen nu bör sänkas från fängelse till fängelse , så kan – i anslutning till det sista cite- rade stycket – analysen sägas gälla om grov fridskränkning, grov kvinno- fridskränkning, grovt olaga tvång och grovt olaga hot samt det före- slagna nya hedersbrottet (dvs. brottstyperna med straffminimum på fängelse ) är så pass allvarliga att ett sekretessgenom- brott är motiverat av principiella skäl. En sänkning av gränsen till fängelse skulle leda till att ytterligare några brottstyper – där rättsintyg och liknande kan vara relevanta för bedömningen – skulle ingå i den klass av brottstyper för vilka intresset av att kunna utreda brottet väger tyngre än måls- ägandens intresse av att disponera över vilken information som de brottsutredande myndigheterna ska få tillgång till. Det skulle i så fall –utöver de nämnda brottstyperna – gälla framför allt människo- handel, mindre grovt brott (4 kap. 1 a § ) och grovt sexu- ellt övergrepp (6 kap. 2 § andra stycket ). Det finns visser- ligen en rad andra brott som har minimistraffet fängelse . Dessa, exempelvis grov stöld, grovt tillgrepp av fortskaffningsmedel och grovt egenmäktigt förfarande, framstår dock inte som relevanta i sammanhanget eftersom de typiskt sett inte medför någon sådan skada på målsäganden som kan beskrivas i ett rättsintyg. En sänkning av gränsen från kan vid en första anblick verka dramatisk. Ett rationellt beslutsfattande i denna del kräver emellertid att det analyseras vilka brottstyper som i prak- tiken påverkas av en sådan ändring. Som vi har sett är det endast Straffskalor och straffprocessuella frågor ett fåtal brottstyper som är relevanta för frågan om rättsintyg som på- verkas. Därmed är inte en sådan ändring som den nu tänkta så dra- matisk som den kanske framstår vid en första anblick. Även om de nämnda brottstyperna – med straffminimum på sex eller nio månaders fängelse – på ett abstrakt plan är mindre straff- värda än exempelvis våldtäkt (minimum fängelse ) och grov misshandel (minimum fängelse och ), så anser vi att det inte finns tillräckliga skäl för att göra skillnad mellan dem i nu aktuellt hänseende. Det finns inte övervägande skäl för att skydda målsägandens intresse av att själv kunna välja om hon eller han vill lämna uppgifter om sin hälsa till i större utsträck- ning när det gäller exempelvis grov kvinnofridskränkning eller grovt sexuellt övergrepp än när det gäller exempelvis grov misshandel. Om gränsen sänks från fängelse till fängelse , så inkräktar staten visserligen på målsägandens självbestämmande i något större utsträckning än förut. Risken för att en målsägande som blivit utsatt för ett s.k. fridskränkningsbrott drar sig för att uppsöka sjukhusvård av den anledningen att kan begära ut ett rättsintyg utan hennes eller hans vilja bedömer vi dock som låg. Vidare måste det antas att det som kan uppnås, bättre förutsättningar för att utreda misstankar om exempelvis s.k. fridskränkningsbrott, är så pass värdefullt för staten – och i förlängningen för målsägande- kollektivet – att det värdet väger tyngre än värdet av det som offras.