sou · H8B36 · 2020-01-31 00:00:00 — 2017, Rättslig kvalitetsuppföljning av tillämpningen av rehabiliteringskedjan, 2017:5. 2017, Socialförsäkringsrapport 2017:15 Aktivitets- förmågeutredning (AFU) Tillämpning, upplevelser och utfall. 2018, Årsredovisning 2018. 2018, 2018:015. 2018, Socialförsäkringsrapport 2018:8, Vad händer efter avslutad sjukpenning? Sysselsättning och försörjning för de som får avslag eller avslutar sjukpenning dag 180–365. , 2018, Ersättning för höga sjuklönekostnader till arbetsgivare. Återrapportering av regeringsuppdrag. 2019, Uppföljning av sjukfrånvarons utveckling. 2019, Utgiftsprognos för budgetåren 2019–2022. och 2019, Bättre dialog mellan För- säkringskassan och hälso- och sjukvården. , 2019, Rapport arbets- livsinriktad rehabilitering – en kartläggande litteraturöversikt. Hlobil et al. 2005, Effectiveness of a return-to-work intervention for subacute low-back pain. Inspektionen för socialförsäkringen ISF 2014, Striktare sjukförsäkring och tidig ålderspensionering. Inspektionen för socialförsäkringen ISF 2017, Bedömningar vid i rehabiliteringskedjan 2017:9. Inspektionen för socialförsäkringen ISF 2018, Tidigt utträde från arbetslivet bland kvinnor och män. Inspektionen för socialförsäkringen ISF 2018, Ökning av antalet per- soner som får beslut om indragen sjukpenning. Niewenhuijsen et al. 2014, Interventions to improve return to work in depressed people (). Proposition 1975:97 Regeringens proposition angående rörlig pensions- ålder m.m. Proposition 1990/91:141, Rehabilitering och rehabiliteringsersättning. Proposition 1991/92:40, om vissa socialförsäkringsfrågor, m.m. Proposition 1996/97:28, Kriterier för rätt till ersättning i form av sjuk- penning och förtidspension. Proposition 2002/03:89, Förändringar inom sjukförsäkringen för ökad hälsa i arbetslivet. Proposition 2007/08:136, En reformerad sjukskrivningsprocess för ökad återgång i arbete. Proposition 2008/09:200, Socialförsäkringsbalk. Proposition 2016/17:180 En modern och rättssäker förvaltning – ny förvaltningslag. Proposition 2017/18:224, Lag om försäkringsmedicinska utredningar Proposition 2017/18:1, utgiftsområde 10, Förslag om förstärkt reha- bilitering för återgång i arbete. Proposition 2018/19:133, En riktålder för höjda pensioner och följ- samhet till ett längre liv. Proposition 2019/2020:1, utgiftsprognos 10, Ny lag om koordiner- ingsinsatser för vissa sjukskrivna patienter. Regeringsbeslut , Uppdrag till i samråd med och Arbetsförmedlingen att vidareutveckla metoder och instrument för bedömning av arbetsförmåga. Regeringsbeslut , Uppdrag till och Försäk- ringskassan angående bättre dialog mellan och hälso- och sjukvården. Regeringsbeslut , Uppdrag till angående förstärkt arbete med att stödja individen i sjukskrivnings-och reha- biliteringsprocessen. Regeringsbeslut , Nationell samordnare för en välfunge- rande sjukskrivningsprocess, dir. 2018:27. Regeringsbeslut , Uppdrag att granska tillämpning av utredningsskyldigheten enligt 110 kap. 13 § social- försäkringsbalken i vissa fall. 2002, allmänna råd om sjukpenning och reha- biliteringsersättning, RAR 2002:5. , Den relativa arbetsförmågan – teoretiska och praktiska perspektiv. SOU 2008:66, Arbetsförmåga? – en översikt av bedömningsmetoder i och andra länder. SOU 2009:89, Gränslandet mellan sjukdom och arbete. Arbetsför- måga/Medicinska förutsättningar/Försörjningsförmåga. SOU 2015:21, Mer trygghet och bättre försäkring. SOU 2019:2, Ingen regel utan undantag. , Vägar tillbaka till arbete. En trygg sjukförsäkring med människan i centrum En särskild utredare ska analysera och om det bedöms nödvändigt lämna förslag rörande sjukpenningen. Syftet med uppdraget är att säkerställa en mer ändamålsenlig och rättssäker sjukförsäkring. –analysera tillämpningen av begreppet normalt förekommande arbete vid bedömningen av rätten till sjukpenning, –analysera vad som ska ha betydelse vid bedömningen av vad som ska utgöra särskilda skäl för att skjuta upp prövningen av arbets- förmågan mot ett på arbetsmarknaden normalt förekommande arbete, –utreda behovet av anpassningar av försäkringsskyddet för perso- ner med timanställningar och andra tidsbegränsade anställningar, och –kartlägga om det nuvarande regelverket ger ett tillräckligt utrymme för att försäkrades arbetsförmåga ska kunna tas till vara fullt ut. Om utredaren bedömer att det är nödvändigt med författningsför- slag kan utredaren lämna sådana förslag. Uppdraget ska delredovisas , och slutredo- visas . Bedömning av arbetsförmågan mot normalt förekommande arbete En grundläggande princip för den svenska sjukförsäkringen har alltid varit att arbetsförmågan efter en tids sjukskrivning bedöms mot någon form av vidare arbetsmarknadsbegrepp än det befintliga arbetet. Det en svår uppgift för att bedöma arbetsför- mågans nedsättning. Särskilt svårt är det att göra bedömningen mot andra arbeten än det som den försäkrade har. Uppgiftens svårighets- grad återspeglas också i de många utredningsinsatser och regeländ- ringar som har gjorts i syfte att förtydliga regelver- ket för att motverka långa sjukskrivningar och främja återgång i arbete. Begreppet normalt förekommande arbete har funnits i lagstift- ningen , då den s.k. steg-för-steg-modellen infördes för arbetsförmågebedömningar (prop. 1996/97:28). Modellen innebar att bedömningen av arbetsförmågan successivt vidgades från en bedömning av arbetsförmågan i relation till den försäkrades befint- liga arbete till en bedömning mot ett på arbetsmarknaden normalt förekommande arbete. För den som var arbetslös gjordes bedöm- ningen mot normalt förekommande arbeten med sjukpenning. I förarbetena fördes en utförlig diskussion kring begreppet nor- malt förekommande arbete. Det uppgavs bl.a. att det inte är möjligt att generellt ange vad som är att anse som normalt förekommande arbeten. Bedömningen i ett enskilt fall måste göras med utgångs- punkt i den försäkrades sjukdom. En fysisk sjukdom får andra kon- sekvenser än en psykisk sjukdom. Samma sjukdom kan också på- verka olika personer på olika sätt. Det poängterades också att om den försäkrade enbart kan klara ett speciellt arbete som endast förekommer i mycket begränsad utsträckning kan det inte vara rim- ligt att bedöma hans eller hennes arbetsförmåga i förhållande till detta arbete, utan att han eller hon faktiskt erbjuds det. En kritik som riktades mot steg-för-steg-modellen, bl.a. av (RiR 2007:19), var att sjukfallen blev onödigt långa. Detta berodde på att de åtgärder som skulle vidtas på arbetsplatsen och av hälso- och sjukvården under de inledande stegen dels vidtogs onödigt sent i sjukfallet, dels blev onödigt långdragna. kom åtgärderna inte i gång alls. Steg-för-steg-modellen ersattes av en rehabiliter- ingskedja med fasta tidpunkter för när arbetsförmågan ska bedömas mot olika bedömningsgrunder (prop. 2007/08:136). De nya reglerna innebar att från dag 180 i en sjukskrivning bedöms den sjukskrivnes arbetsförmåga mot ett arbete på den reguljära arbetsmarknaden, eller mot annat lämpligt arbete som var tillgängligt för den försäkrade. Undantag från bedömningen kunde göras om det fanns särskilda skäl för det (vad som avses med särskilda skäl utvecklas vidare nedan under rubriken skäl vid bedömning av arbetsförmågan vid dag 180). Begreppet normalt förekommande arbete ersattes således med ett nytt begrepp: arbete på den reguljära arbetsmarknaden. Som vägled- ning för tillämpning av begreppet angav regeringen att om den för- säkrade endast kunde utföra arbeten som även utifrån en nationell arbetsmarknad var mycket udda och sällan förekommande ska arbetsförmågan anses vara nedsatt till dess ett lämpligt arbete blir tillgängligt för den försäkrade. betonade i slutbetänkandet Gräns- landet mellan sjukdom och arbete (SOU 2009:89) svårigheterna med att bedöma arbetsförmågan. Utredningen föreslog att ett nytt begrepp, medicinska förutsättningar för arbete, skulle användas när den försäkrades arbetsförmåga skulle bedömas mot den reguljära arbetsmarknaden. Utredningen föreslog vidare att ett instrument skulle utvecklas som skulle beskriva vilka aktivitetsbegränsningar individen drabbats av och vilka gränser som skulle gälla för att en person inte skulle anses ha förutsättningar att försörja sig på den reguljära arbetsmarknaden. fick i uppdrag att utveckla bedöm- ningsverktyg vid bedömningen av rätten till sjukpenning (dnr S2010/5364/SF). Uppdraget skulle genomföras i samverkan med och i samråd med Arbetsförmedlingen. En del av utvecklingsarbetet var att översätta begreppet ”reguljära arbets- marknaden” till en tydligare bild av vilka krav den reguljära arbets- marknaden ställer. Inom ramen för uppdraget utarbetade Försäk- ringskassan ett referensmaterial med kravprofiler för olika yrkes- områden. Materialet baserades på ett flertal olika källor, däribland Arbetsförmedlingens yrkesklassifikation och internationella data- Beskrivningen omfattade de 40 vanligaste yrkesområdena i SCB:s yrkesregister. Fördelen med detta material var enligt Försäk- ringskassan att det utgjorde en beskrivning som handläggare kunde hänvisa till vid beslut, vilket borde öka begripligheten i Försäkrings- kassans överväganden och beslutsformuleringar. Avsikten var att ett sådant verktyg inte bara skulle leda till högre rättssäkerhet utan också öka den försäkrades förståelse för besluten och i längden en mer legitim och begriplig bedömning av arbetsförmågan. I arbetet engagerades experter inom socialförsäkring, medicin och arbets- marknadspolitik. En försöksverksamhet inleddes för att pröva det nya verktyget. Bedömningsverktyget väckte kritik från flera håll. Bland annat anförde att den s.k. yrkes- listan kunde ifrågasättas eftersom den beskriver arbeten som endast finns i teorin. LO-TCO Rättsskydd menade att en arbetsförmåge- bedömning måste göras i relation till de arbeten som verkligen förekommer på arbetsmarknaden och inte till en fiktiv arbetsmark- nad. Kritiken ledde till att tillkännagav för regeringen (bet. 2012/13:SfU10, rskr. 2012/2013:) att nya metod för att bedöma arbetsförmåga bör utvärderas grundligt innan den försöksverksamhet som pågick utvidgades. uppma- nade den dåvarande regeringen att göra en utvärdering av de försök som dittills hade gjorts med metoden och sedan återkomma till . Med anledning av riksdagsskrivelsen upphörde försöks- verksamheten. Referensmaterialet för bedömning av arbetsförmåga används internt av som ett stöd för att tolka resul- taten efter aktivitetsförmågeutredningar (AFU). Det pågår ett pro- jekt i Arbetsförmedlingens regi att utveckla materialet. I detta arbete har synpunkter inhämtats från arbetsgivar- och arbetstagarorganisa- tioner samt andra intressenter. återinfördes arbetsmarknadsbegreppet normalt förekommande arbete (prop. 2011/2012:113). Bakgrunden till denna ändring var ett tillkännagivande från (bet. 2011/12:SfU1, rskr. 2011/12:85). anförde att den dåvarande prövningen mot den reguljära arbetsmarknaden eller mot annat lämpligt arbete som är tillgängligt för den försäkrade blev en prövning mot en i det närmaste fiktiv arbetsmarknad. ansåg att rättssäkerheten skulle stärkas med en återgång till det tidigare regelverket. När det gäller vad som kan anses som normalt förekommande arbete så finns det ett avgörande i rättsfallet RÅ 2008 ref. 15. Av- görandet avser lagstiftningen före och rör bedöm- ningen av rätten till sjukersättning men har även ansetts ha betydelse vid prövningen av rätten till sjukpenning. Regeringsrätten gjorde samma bedömning i målet som kammarrätten att med normalt före- kommande arbete avses vanliga arbeten på arbetsmarknaden där en försäkrads arbetsförmåga kan tas till vara i full eller närmast full omfattning. Ett sådant arbete innebär krav på normal prestation där ringa eller ingen anpassning kan väntas förekomma med hänsyn till funktionshinder eller medicinska besvär hos arbetstagare. Även efter återinförandet av begreppet normalt förekommande arbete har kritik riktats, bl.a. av LO-TCO-rättskydd, mot de bedöm- ningar som görs av arbetsförmågan mot andra arbeten på arbets- marknaden. Kritiken handlar om att arbetsförmågan bedöms mot arbeten som inte finns på arbetsmarknaden eller som individen i realiteten inte kan få. Uppdraget att analysera tillämpningen av normalt förekommande arbete Regeringen kan konstatera att begreppet normalt förekommande arbete ställer höga krav på tillämpningen. Någon närmare definition av vilka arbeten som är normalt förekommande finns inte, utom praxis från , förkortad HFD. Det är inte heller tydligt vilken förmåga en individ måste besitta för att klara ett på arbetsmarknaden normalt förekommande arbete. Tolk- ningen lämnas till och ytterst till den enskilda handläggaren. är det också svårt för såväl den för säkrade, den sjukskrivande läkaren som omgivningen att förstå vad som förväntas av den försäkrade. Sammantaget riskerar detta legiti- miteten för sjukförsäkringen. Det är inte aktuellt att överge den grundläggande principen att människors arbetsförmåga ska tas tillvara när så är möjligt och att arbetsförmågan vid längre sjukperioder, enligt bestämda tidsgränser, ska bedömas bredare mot normalt förekommande arbeten på arbets- marknaden. Tillämpningen av begreppet normalt förekommande arbete behöver dock analyseras närmare. Det behöver analyseras dels hur arbetsförmågan ska bedömas när bedömningen ska göras vidare än mot arbeten hos den arbetsgivare där den försäkrade är anställd, dels vilka fysiska och mentala förmågor som krävs av en person för att kunna utföra dessa arbeten. –analysera tillämpningen av begreppet normalt förekommande arbete vid bedömningen av rätten till sjukpenning, och –analysera vilka fysiska och mentala förmågor som kan krävas av en person för att personen ska kunna hänvisas till ett på arbets- marknaden förekommande arbete. Målet med uppdraget är att säkerställa en rättssäker och likformig bedömning samt öka den försäkrades förståelse för de beslut som fattas. I detta arbete är det viktigt att kunskapen som finns bl.a. hos och Arbetsförmedlingen tas tillvara. Utgångs- punkten för uppdraget ska vara att de nuvarande kraven på om- ställning inom sjukförsäkringen bibehålls men att dessa krav måste vara förståeliga. Särskilda skäl vid bedömning av arbetsförmågan vid dag 180 gäller att den försäkrades arbetsförmåga inte prövas mot hela arbetsmarknaden om det finns särskilda skäl att inte göra det eller om det kan anses oskäligt. I förarbeten anges exempel på tre situationer när särskilda skäl kan tillämpas. Särskilda skäl kan till exempel finnas när en försäkrad ska genomgå en operation som ut- ifrån vetenskap och beprövad erfarenhet och med stor sannolikhet kommer att återställa arbetsförmågan hos den försäkrade. Särskilda skäl kan också finnas om det utifrån försäkrings- medicinska beslutsstöd är sannolikt att den försäkrade kan återgå i arbete hos arbetsgivaren . Det bör dessutom framgå av det medicinska underlaget att det finns en välgrundad anledning att anta att den försäkrade kan återgå i arbete och en tidsplan för när det kan ske. Särskilda skäl gäller även om den försäkrade partiellt trappar upp sin arbetstid, så länge han eller hon bedöms kunna vara åter i arbete i samma omfattning som före sjukfallet senast dag 365 eller medverkar i en arbetslivsinriktad rehabilitering som syftar till åter- gång inom denna tidsram. För att särskilda skäl ska kunna tillämpas krävs, oavsett situation, att det finns stor sannolikhet att den försäkrade kommer att kunna arbeta i samma omfattning som före sjukfallet senast dag 365. Det innebär att särskilda skäl inte ska tillämpas för längre sjukfall. Oskälighetskriterierna infördes i lagstiftningen 2010 efter initiativ från socialförsäkringsutskottet (bet. 2009/10:SfU13). Motivet var att det visat sig finnas fler situationer än de som rymdes inom särskilda skäl då det ansågs vara oskäligt att bedöma den försäkrades arbets- förmåga i förhållande till ett annat arbete än sådant som finns hos arbetsgivaren eller i det egna företaget. I utskottsbetänkandet angavs fem situationen när oskälighetskriterierna är tillämpbara enligt följande: –Om det är troligt att arbetsförmågan successivt kommer att för- sämras och den försäkrade kommer att få svårigheter att klara även ett annat arbete. –En försäkrad med en allvarlig sjukdom som har tillfälligt ökad arbetsförmåga. –Den försäkrade genomgår en medicinsk behandling i syfte att förebygga en allvarlig sjukdom och den nedsatta arbetsförmågan beror på behandlingen. –Den försäkrade genomgår en långvarig rehabilitering till följd av en olycka eller vissa sjukdomar, till exempel stroke. Det kan handla om omfattande brännskador, förlamning, förlust av en kroppsdel eller förmågan att se eller att tala och liknande funktionsnedsätt- ning. –Den försäkrade lider av en progressiv sjukdom som leder till att arbetsförmågan successivt avtar. framförde i sitt slutbetänkande att det inte bara är rent medicinska faktorer som avgör om en försäkrad har förmåga att arbeta med något på arbetsmarknaden förekommande arbete. Den utbildning, erfarenhet och övriga resurser den försäkrade har för att kompensera för en aktivitetsbegränsning spelar roll för möjligheterna att försörja sig själv på arbetsmarknaden. Utredningen föreslog att man i bedömning av rätten till sjukpenning även skulle beakta den försäkrades försörjningsförmåga. Förslaget skulle enligt utredningen innebära att utöver den försäkrades medicinska förutsätt- ningar för arbete skulle hänsyn tas till i första hand den försäkrades ålder, men också utbildning, erfarenheter och förmåga att lära nytt. Att tillföra begreppet försörjningsförmåga skulle, enligt utred- ningen, leda till att krav på omställning i högre grad skulle riktas mot yngre och i lägre grad mot äldre med lägre utbildning som haft ett fysiskt yrke och drabbats av stora fysiska aktivitetsbegränsningar. Uppdraget att se över ändamålsenligheten i särskilda skäl Regeringen anser det rimligt att ställa krav på omställning på de per- soner som har möjlighet att försörja sig genom ett annat arbete på arbetsmarknaden. I dessa fall bör individerna i stället för sjuk- penning erbjudas det stöd och de insatser av Arbetsförmedlingen som krävs för återgång i arbete. finns möjligheter för undantag från denna princip i form av särskilda skäl. Det behöver analyseras om det kan finnas situationer där det kan anses vara rimligt, både från ett samhällsekonomiskt perspektiv och ett individ- perspektiv, att inte ställa samma omställningskrav på individen som bedömningen mot andra arbeten på arbetsmarknaden innebär. –se över om det är ändamålsenligt att ha särskilda skäl för att i vissa fall skjuta upp prövningen av arbetsförmågan mot ett på arbets- marknaden normalt förekommande arbete. Utgångspunkten är att personer som har en förmåga att självstän- digt, eller med stöd av insatser från Arbetsförmedlingen, ställa om till ett annat arbete ska göra det, som dessa krav inte ska behöva ställas på personer som uppenbarligen saknar denna förmåga. Behovet av anpassningar till förändrad arbetsmarknad Den allmänna sjukförsäkringen infördes när en tillsvidareanställning var för de flesta i . Regelverket har följaktligen utfor- mats med en sådan anställning som utgångspunkt. Sjukpenning kan också betalas ut för försäkrade som är arbets- lösa. Reglerna för arbetslösa skiljer sig i vissa avseenden från vad som gäller för dem med en anställning i syfte att inte skapa onödiga inlås- Personer som är arbetslösa bedöms mot ett arbete som är normalt förekommande på arbetsmarknaden då sjukpenning kan lämnas. Dessutom finns det för den som är arbetslös ett annat tak för hur hög sjukpenning som kan lämnas per dag. Taket motsvarar den högsta ersättningen från arbetslöshets- försäkringen med sådan ersättning. Arbetsmarknaden ser annorlunda ut , särskilt vad gäller de yngre som inte har en fast förankring på arbetsmarknaden. För dem är det vanligt med timanställningar och andra former av tidsbegrän- sade anställningar. Reglerna för sjukförsäkringen har dock inte anpassats till de nuvarande förhållandena på arbetsmarknaden. Ett exempel på en situation när reglerna kan anses som otidsenliga är om en person har innehaft en timanställning på heltid eller i det närmaste heltid. Så fort det inte finns några nya arbetspass inplanerade kommer personen att betraktas som arbetslös i sjukför- säkringen. Om då bedömer att arbetsförmågan inte är nedsatt i förhållande till ett normalt förekommande arbete har personen inte rätt till sjukpenning även om personen helt klart är arbetsoförmögen i det arbete han eller hon vanligen utför. Även Inspektionen för socialförsäkringen (ISF) framför i rappor- ten Tidsbegränsade anställningar och sjukförsäkringen (Arbetsrapport 2016:1) att det vid prövningen av rätten till sjukpenning inte alltid är tydligt när tidsbegränsat anställda ska betraktas som anställda och när de ska betraktas som arbetslösa. Det gäller framför allt dem som är tim- eller behovsanställda. Detta medför att skyddet för inkomst- bortfall vid sjukdom kan se olika ut beroende på anställningsform. ISF anser att rättsläget kan betecknas som oklart och menar att det finns anledning att undersöka frågan om skyddet i sjukförsäkringen vidare och se hur tillämpningen ser ut i praktiken. Rapporten visar vidare att personer med tidsbegränsade anställningar inom kom- mun- och landstingssektorn i genomsnitt har färre dagar med sjuk- penning och även nekas sjukpenning i större utsträckning än tills- vidareanställda. Det gäller oavsett ålder, kön eller yrke. Acceptansen för sjukförsäkringens regelverk kan skadas om det finns otydligheter i lagstiftningen om när en försäkrad betraktas som arbetslös. Legitimiteten kan också försvagas av att två personer med samma nedsättning av arbetsförmågan som arbetar med liknande arbetsuppgifter och i samma omfattning bedöms olika i sjukförsäk- ringen beroende på anställningsformen. –utreda behovet av anpassningar av försäkringsskyddet för personer med timanställningar och andra tidsbegränsade anställningar. Möjligheterna att ta vara på den enskildes arbetsförmåga vid partiell sjukskrivning Sjukpenning kan lämnas som hel, tre fjärdedels, halv eller en fjärde- dels förmån beroende på graden av arbetsförmågans nedsättning. Dessa nivåer av sjukpenning har funnits . kunde man bara få hel eller halv sjukpenning. Ändringen gjordes för att förbättra förutsättningarna för rehabilitering och ge en smidigare återgång till arbete efter lång sjukskrivning. Grundprincipen är att arbetsförmågan bedöms dag för dag. Detta innebär att den som får partiell sjukpenning t.ex. med halv förmån förutsätts minska sin arbetstid i motsvarande mån . Enligt rättspraxis kan göra undantag från grundprinci- pen om det är medicinskt motiverat (HFD 2011 ref. 30). För ett sådant undantag krävs att den sammanlagda arbetstiden inte överstiger vad som är förenligt med sjukskriv- ningsgraden. Utgångspunkten bör, enligt väg- ledning1, vara den försäkrades veckoarbetstid. än bör det normalt inte vara aktuellt att beakta. I många fall kan en partiell sjukskrivning vara ett bättre alternativ än att vara helt sjukskriven. Exempelvis rekommenderar Social- styrelsen2 partiell sjukskrivning och successiv återgång vid flera psykiska diagnoser. Det gällande regelverket har funnits , utan att någon översyn har gjorts av vare sig reglerna eller den praxis som har utvecklats på basis av de domar som finns i frågan. Diagnossamman- sättningen har också ändrats sedan reglerna infördes och de domar som styr rättspraxis beslutades. Det finns därför skäl att se över om de gällande bestämmelserna är ändamålsenliga. För allvarligt sjuka personer kan det vara viktigt att kunna arbeta när sjukdomen medger detta. och har i ett gemensamt projekt samverkat för att underlätta 1Vägledning 15:1 Version 7. 2https://roi.socialstyrelsen.se/fmb för cancerpatienter att arbeta på sin tidigare arbetsplats som en del av sin rehabilitering. Erfarenheterna från projektet är att nuvarande regelverk inte är tillräckligt flexibelt. Det finns därför anledning att även se över detta.