sou · H8B362 · 2020-11-12 00:00:00 — Några sådana bestämmelser finns inte heller i och rådets förordning (EU) 2017/625 av om offentlig kontroll och annan offentlig verksamhet för att säkerställa tillämpningen av livsmedels- och foderlagstift- ningen och av bestämmelser om djurs hälsa och djurskydd, växt- skydd och växtskyddsmedel samt om ändring av Europaparla- mentets och rådets förordningar (EG) nr 999/2001, (EG) nr 396/2005, (EG) nr 1069/2009, (EG) nr 1107/2009, (EU) nr 1151/2012, (EU) nr 652/2014, (EU) 2016/429 och (EU) 2016/2031, rådets förordningar (EG) nr 1/2005 och (EG) nr 1099/2009 och rådets direktiv /58/EG, 1999/74/EG, 2007/43/EG, 2008/119/EG och 2008/120/EG och om upphävande av och rådets förordningar (EG) nr 854/2004 och (EG) nr 882/2004, rådets direktiv /608/EEG, 89/662/EEG, 90/425/EEG, 91/496/EEG, 96/23/EG, 96/93/EG och 97/78/EG samt rådets beslut 92/438/EEG (förordningen om offentlig kontroll), hädanefter kallad EU:s kontrollförordning eller EU:s nya kontrollförordning. Däremot följer vissa begränsningar av ersätt- ningsmöjligheterna av fördraget om Europeiska unionens funk- tionssätt (EUF-fördraget). Utgångspunkten enligt artikel 107.1 i EUF-fördraget är att statligt stöd som ges av en medlemsstat eller med hjälp av statliga medel, av vilket slag det än är, som snedvrider eller hotar att snedvrida konkurrensen genom att gynna vissa företag eller viss produktion inte är tillåtet om stödet påverkar handeln mellan I artikel 107.2–3 EUF-fördraget anges emellertid ett antal undantag från detta förbud. Utgångspunkten är att ett statligt stöd endast är tillåtet om det har godkänts av kommissionen. Innan medlemsstaten vidtar en stöd- åtgärd måste åtgärden anmälas till kommissionen. Medlemsstaten får inte genomföra åtgärden innan kommissionen har godkänt den. Det offentliga kan dock ge stöd till vissa utpekade områden utan att först behöva vänta på godkännande. För att kunna göra det måste stödet utformas enligt de krav som anges i grupp- undantagsförordning. Det offentliga kan också ge mindre stöd upp till vissa takbelopp beroende på aktuell sektor utan att behöva vänta på godkännande, förutsatt att de krav som finns i den för sektorn relevanta förordningen om stöd av mindre bety- delse uppfylls. En av gruppundantagsförordningarna är kommis- sionens förordning (EU) nr 702/2014 av genom vilken vissa kategorier av stöd inom jordbruks- och skogsbruks- sektorn och i landsbygdsområden förklaras förenliga med den inre marknaden enligt artiklarna 107 och 108 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt, den s.k. ABER-förordningen. Där förklaras vissa kategorier av stöd inom bl.a. jordbrukssektorn förenliga med den inre marknaden. Bestämmelser om smittsamma djursjukdomar finns i artikel 26. Förslag: I den nya djurhälsolagen tas det in grundläggande be- stämmelser om att ersättning i vissa fall kan utgå till den som drabbas av förlust, kostnader eller produktionsbortfall till följd av beslut som meddelats med stöd av lagen, föreskrifter som meddelats med stöd av lagen eller de EU-bestämmelser som lagen kompletterar. Närmare bestämmelser meddelas i förordning. Reger- ingen får föreskriva att det i fråga om vissa sjukdomar ska utgå ersättning. Bedömningar: Möjligheterna till ersättning för olika kategorier av sjukdomar bör tills vidare överensstämma med vad som gäller enligt bisjukdomslagen (1974:211), epizootilagen (1999:657), zoonoslagen (1999:658) respektive lagen (2006:806) om provtag- ning på djur, m.m. och respektive lags förordning. Detta innebär bl.a. att det även i fortsättningen ska finnas en rätt till ersättning avseende de sjukdomar som regleras i epizootilagen medan ersättning i övrigt kan utgå enligt samma principer som . Det finns dock starka skäl att göra en översyn av ersättningssystemet, i synnerhet vad gäller bisjuk- domarna. Skälen för förslagen och bedömningarna Vi har inte i uppdrag att göra en översyn av ersättningsbestäm- melserna och har därför som utgångspunkt att våra förslag så långt som möjligt ska överensstämma med gällande regelverk. En utman- ing är att det gäller olika förutsättningar för ersättning bero- ende på vilken av djurhälsolagarna som är tillämplig. Detta gör det något komplicerat att överföra ersättningsreglerna till den nya djur- hälsolagen, eftersom EU:s djurhälsoförordning, och därmed även den svenska djurhälsolagen, bygger på en annan kategorisering av sjukdomar enligt artikel 9 i förordningen. När det gäller de sjukdomar som omfattas av epizootilagen, kan man i princip tänka sig två lösningar. Den ena lösningen är att man drar likhetstecken mellan a-, b- och c-sjukdomar enligt EU:s djur- hälsoförordning och de epizootiska sjukdomarna och att man alltså i ersättningshänseende behandlar alla sådana sjukdomar som epi- zootiska sjukdomar. Eftersom inte alla epizootiska sjukdomar har kategoriserats som a-, b- eller c-sjukdomar skulle det dock innebära att vissa sjukdomar som kan leda till ersättning enligt epi- zootilagen inte längre omfattas av denna rätt. En fördel med att behandla alla a-, b- och c-sjukdomar som epizootiska sjukdomar är att man uppnår en större enhetlighet med EU:s djurhälsoförordning, vilket kan antas främja regelverkets tydlighet och begriplighet. En nackdel från djurhållarnas perspektiv är givetvis att deras möjlighet till ersättning i vissa fall försämras. Det skulle gälla för bl.a. sjuk- domarna vesikulär stomatit (inte förtecknad), mjältbrand (d+e) och paratuberkulos (e). har vissa sjukdomar kategoriserats som a-, b- och c-sjukdomar som inte omfattas av epizootilagen. Som exempel kan nämnas hästsjukdomen rots, getsjukdomen elak- artad lungsjuka och fisksjukdomen epizootisk hematopoietisk nekros. Transmissibel spongiform encefalopati () är inte en förteck- nad sjukdom enligt EU:s djurhälsoförordning men omfattas av krav på bekämpning enligt TSE-förordningen, där det också anges att ägarna har rätt till ersättning för bl.a. förlusten av de djur som har avlivats och de animaliska produkter som har destruerats i enlighet med bestämmelserna i förordningen. Den nu diskuterade lösningen, dvs. att a-, b- och c-sjukdomar likställs med epizootiska sjukdomar, skulle inte heller tillgodose detta krav utan att man gör en särskild lösning för just . En annan lösning angående epizootiska sjukdomar är att man i en nationell förteckning anger vilka sjukdomar som ger rätt till ersätt- ning, och i denna förteckning tar upp alla de nuvarande epizootiska sjukdomarna. På detta sätt behåller man den rätt till ersättning för djurhållarna som gäller . skapar man ett system som inte är alldeles lättöverskådligt. Vi anser dock att skälen för att be- hålla det nuvarande ersättningssystemet överväger, trots de nack- delar som finns med en särskild nationell lista. Vi fäster då särskild vikt vid att frågor om ersättning bör ses över grundligt och samlat, så att alla konsekvenser av olika ändringar kan analyseras och redo- visas. Den eventuella risken för oönskade effekter kan inte genom- lysas inom ramen för det här arbetet. Vi föreslår därför att alla de sjukdomar som omfattas av epizootilagen även i fortsättningen ska omfattas av motsvarande rätt till ersättning som gäller . Denna bedömning innebär även att de sjukdomar som ger rätt till full ersättning för produktionsbortfall enligt 15 § tredje stycket epizooti- lagen bör medföra samma rätt till ersättning enligt den nya djur- hälsolagen. De sjukdomar som avses är afrikansk svinpest, klassisk svinpest, mul- och klövsjuka, vesikulär svinsjuka samt sjukdomar i gruppen transmissibel spongiform encefalopati. Vi gör motsvarande bedömning när det gäller salmonella, som omfattas av zoonoslagen. Det bör alltså införas bestämmelser i den nya djurhälsoregleringen som innebär att salmonella kan ersättas på samma sätt som . Även bisjukdomarna bör i ersättningshänseende behandlas på samma sätt som som det förtjänar påpekas att det är ange- läget att ersättningsfrågorna ses över, inte minst mot bakgrund av att ersättningsbeloppen knappast är relevanta i dagens penningläge. Att ersättningsbeloppen som anges i bisjukdomsförordningen inte har justerats uppåt för att anpassas till dagens prisläge innebär i princip att staten inte längre ersätter bihållare vid utbrott av bisjuk- domar. Dagens bihållare är inte motiverade att ansöka om per bikupa, eftersom en bikupa är värd . Det högre ersättningsbeloppet som gäller vid utbrott av varroa, dvs. per kupa, är inte längre relevant eftersom varroa numera inte bekämpas genom förstörelse av bikupor. En översyn bör därför prioriteras. När det gäller alla andra förtecknade sjukdomar och även sjukdomar som inte är förtecknade men som omfattas av nationella åtgärder med stöd av djurhälsolagen bör ersättningsmöjligheten motsvara det som gäller enligt provtagningslagen. Det innebär att ersättning bara betalas om det finns särskilda skäl. Enbart grundläggande bestämmelser ges i lagen Det är tillräckligt att det i den nya djurhälsolagen finns grundlägg- ande bestämmelser om ersättning och att regeringen och Jordbruks- verket bemyndigas att meddela närmare föreskrifter. Detta innebär en förändring när det gäller de sjukdomar som omfattas av epizootilagen, eftersom vissa övergripande bestämmelser om ersätt- ning där finns direkt i lagen. I syfte att bibehålla rätten till ersättning avseende epizootiska sjukdomar bör det dock även tas in en be- stämmelse som innebär att regeringen får föreskriva att det i fråga om vissa sjukdomar ska utgå ersättning. I förordning bör det tas in bestämmelser där det framgår att det är de nuvarande epizootiska sjukdomarna som omfattas och vilka av dessa som ska omfattas av rätten till högre ersättning. 19.3Ersättning till den som deltagit i förebyggande åtgärder eller bekämpning Förslag: Det ska finnas en rätt till ersättning för den som, utan att höra till den kategori som kan få ersättning för produktions- bortfall m.m., har deltagit i förebyggande åtgärder eller bekämp- ning enligt djurhälsolagen, föreskrifter som meddelats med stöd av lagen eller EU-bestämmelser som lagen kompletterar. Ersätt- ning ska utgå för arbete och tidsspillan och för resa och uppehälle. Den som har ställt en lokal eller utrustning till förfogande för sådana ändamål ska ha rätt till ersättning av staten för sina kost- nader och för förlorad avkastning eller nytta. Närmare bestämmelser om ersättning får meddelas av Jord- bruksverket, som också ska pröva ansökningarna. I avsnitt 19.2.1 har vi redogjort för den ersättning som kan utgå till en djurägare i samband med ett sjukdomsutbrott. I epizootilagen finns det dock även bestämmelser om rätt till ersättning för någon annan som har deltagit i förebyggande åtgärder eller bekämpning enligt epizootilagen eller de EU-bestämmelser som kompletteras av lagen. En sådan person har enligt 18 § epizootilagen rätt till ersätt- ning av staten för arbete och tidsspillan samt för resa och uppehälle. Den som har ställt lokal eller utrustning till förfogande för de ändamål som nämnts har enligt samma paragraf i epizootilagen rätt till ersättning av staten för sina kostnader och för förlorad avkastning eller nytta. får enligt 19 § epizootilagen meddela föreskrifter om krav på ansökan om ersättning och om tidsfrister för en sådan ansökan. Även en värderingsman som anlitats har rätt till ersättning, se 11 § epizootiförordningen och Statens jordbruksverks föreskrifter (SJVFS 2006:2) om ersättning till labo- ratorier och värderingsmän för kostnader vid bekämpning av sjuk- domar enligt zoonoslagen och epizootilagen. I zoonoslagen finns det inte någon generell rätt till ersättning för den som deltagit i åtgärder enligt lagen. En veterinär som förordnats enligt 8 § andra stycket zoonoslagen lämnas dock ersättning enligt föreskrifter som meddelar. Detsamma gäller i fråga om laboratoriekostnader och ersättning till en värderingsman (SJVFS 2006:2). Motsvarande bestämmelser saknas i provtagningslagen och bisjuk- domslagen. Bitillsynsmännen har dock rätt till ersättning enligt taxa. Enligt det nya djurhälsoregelverket kommer uppgifter att kunna dele- geras till såväl veterinärer som andra enskilda. Det kan t.ex. handla om provtagningsverksamhet eller vissa åtgärder för sjukdomsbekämp- ning. Sådana personer bör ha rätt till ersättning för sin insats, oavsett om det handlar om en delegering på frivillig basis eller om obliga- toriska åtgärder. Vår bedömning utifrån detta är att det bör finnas en rätt till ersättning för andra personer än den drabbade djurägaren som har deltagit i förebyggande åtgärder eller bekämpning enligt djurhälsolagen, föreskrifter som meddelats med stöd av lagen eller EU-bestämmelser som lagen kompletterar. Närmare bestämmelser om ersättning bör meddelas av , som också bör pröva ansökningarna. Detta stämmer med det som gäller enligt 18 § epizootilagen, men innebär en viss skillnad i förhållande till åtgärder som enligt gällande rätt hade vidtagits med stöd av zoonoslagen eller provtagningslagen. I likhet med vad som gäller enligt 18 § epizooti- lagen bör ersättning utgå för arbete och tidsspillan och för resa och uppehälle. Enligt den nämnda paragrafen i epizootilagen har den som har ställt en lokal eller utrustning till förfogande för förebyggande åtgärder och bekämpning rätt till ersättning av staten för sina kost- nader och för förlorad avkastning eller nytta. Även detta bör gälla enligt den nya djurhälsolagen. 19.4Avgifter för offentlig kontroll och annan offentlig verksamhet Förslag: Regeringen, eller den myndighet som regeringen bestäm- mer, bemyndigas att meddela föreskrifter om skyldighet att betala avgift för offentlig kontroll eller annan offentlig verksamhet. Bemyndigandet ska även innefatta en rätt att meddela föreskrifter om kommuners skyldighet att ta ut sådana avgifter. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela före- skrifter om beräkningen av avgifter som tas ut av statliga myn- digheter, ett organ med delegerade uppgifter eller en fysisk person som har delegerats vissa uppgifter. I likhet med vad som gäller enligt EU:s tidigare kontrollförordning har medlemsstaterna enligt den nya kontrollförordningen i stor ut- sträckning möjlighet att välja om den offentliga kontrollen ska finan- sieras med avgifter eller med offentliga medel. Vissa kontroller, bl.a. av vissa varor och djur vid import, måste dock finansieras genom avgifter (artikel 78 och 79). I de fall det är obligatoriskt att ta ut en avgift reglerar förordningen vilka kostnader som avgifterna ska täcka och hur de ska beräknas (artikel 81 och 82). Enligt den nya kontroll- förordningen ska medlemsstaterna även säkerställa att det finns till- räckliga finansiella resurser för att de behöriga myndigheterna ska kunna utföra annan offentlig verksamhet (artikel 78) och medlems- staterna får ta ut avgifter för att täcka kostnaderna för denna verk- samhet (artikel 80). Det står dock medlemsstaterna fritt att välja finan- sieringsform. Flera av lagarna saknar avgiftsbestämmelser Kontrollen på djurhälsoområdet är till största delen anslagsfinan- sierad. Varken epizootilagen, zoonoslagen eller bisjukdomslagen inne- håller några bestämmelser om avgift för offentlig kontroll eller annan offentlig verksamhet på respektive lags område. Några uttalanden om möjligheten till avgiftsfinansiering finns inte i förarbetena till den nu gällande epizootilagen, gamla epizootilagen (1980:369), den nu gällande zoonoslagen och inte heller föregångaren lagen (1983:738) om bekämpande av salmonella hos djur. I propositionen till bisjuk- domslagen (prop. 1974:24) sägs endast kortfattat att kostnaden för bisjukdomsbekämpning ska täckas med statsmedel. Bestämmelser om avgiftsfinansiering finns däremot i bl.a. prov- tagningslagen och lagen om kontroll av husdjur, m.m. och även i införsel- och utförselreglerna. finansieras den ordinarie djurhälsokontrollen enligt provtag- ningslagen i huvudsak genom allmänna medel. Avgifter tas dock ut för kontroll av vissa verksamheter, t.ex. anläggningar, utom livs- medelsanläggningar, som tar TSE-prov enligt TSE-förordningen. Exempel på sådana anläggningar är bearbetningsanläggningar och förbränningsanläggningar. Avgifter tas även ut för bl.a. system för märkning av nötkreatur, svin, får och getter. I 20 § första stycket provtagningslagen finns ett bemyndigande för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter om skyldighet att betala avgift för offentlig kontroll (första punkten) samt för provtagning, undersökning, märk- ning, godkännande, registrering och utfärdande av identitetshand- lingar (andra punkten). Bemyndigandet i första punkten innefattar en rätt att meddela föreskrifter om skyldighet för kommuner att ta ut sådana avgifter. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får vidare meddela föreskrifter om beräkningen av de avgifter som tas ut av statliga myndigheter, kontrollorgan och sådana organisationer som avses i 9 § andra stycket provtagningslagen. Det åligger varje kommun att besluta om avgifternas storlek. Det föreslås i lagrådsremissen En anpassning av bestämmelser om kontroll i livsmedelskedjan till EU:s nya kontrollförordning att upp- räkningen ska slopas i samband med att regelverket anpassas till EU:s kontrollförordning och ersättas med ett bemyndigande till regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att med- dela föreskrifter om skyldighet att betala avgift för offentlig kontroll och annan offentlig verksamhet. De föreslagna bemyndigandena omfattar en rätt att meddela föreskrifter om skyldighet för kom- muner att ta ut sådana avgifter. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får enligt förslaget meddela föreskrifter om beräkningen av avgifter som tas ut av statliga myndigheter, ett organ med delegerade uppgifter eller en fysisk person som har delegerats vissa uppgifter och sådana organisationer som har fått i uppgift att föra register och utfärda identitetshandlingar. I lagrådsremissen anges att de åtgärder som räknas upp i 20 § första stycket 2 provtagningslagen räknas som annan offentlig verk- samhet enligt den nya kontrollförordningen (s. 266). Man konsta- terar att uttrycket annan offentlig verksamhet omfattar mer än detta, som t.ex. kontrollmyndigheternas korrigerande åtgärder vid bristande efterlevnad. Mot bakgrund av bestämmelserna i den nya kontrollförordningen föreslås att det ska finnas en möjlighet att finansiera även övrig annan offentlig verksamhet med avgifter. Enligt provtagningsförordningen är behörigheten att meddela före- skrifter om avgift delad mellan och . Orsaken till detta är att lagen inte bara innehåller bestämmelser om djursjukdomar och märkning och registrering av djur utan också om kontroll av restsubstanser och andra ämnen i djur och djurpro- dukter. Som vi har utvecklat närmare i avsnitt 5.4 bör bestämmelser i provtagningslagen som inte rör djurhälsa inte föras över till den nya djurhälsolagen, utan i stället finnas kvar i provtagningslagen. Avgiftsbestämmelserna i lagen om kontroll av husdjur Enligt 16 § lagen om kontroll av husdjur m.m. får regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddela föreskrifter om en skyldighet att betala en avgift för offentlig kontroll och hur avgif- terna ska beräknas. Föreskriftsrätten har delegerats till enligt 13 § förordningen (2008:816) om kontroll av husdjur, m.m. I den ovan nämnda lagrådsremissen föreslås även en möjlighet att föreskriva om avgift för annan offentlig verksamhet, så som detta begrepp definieras i bl.a. EU:s kontrollförordning. I lagrådsremissen framhålls att EU:s kontrollförordning ger medlemsstater möjlighet att ta ut avgifter inte bara för offentlig kontroll utan även för annan offentlig verksamhet. Vidare hänvisas till artikel 47.4 i Europaparla- mentets och rådets förordning (EU) 2016/1012 av om avelstekniska och genealogiska villkor för avel, handel med och införsel till unionen av renrasiga avelsdjur, hybridavelssvin och avels- material från dem och om ändring av förordning (EU) nr 652/2014, rådets direktiv /608/EEG och 90/425/EEG och om upphävande av vissa akter med avseende på djuravel (förordningen om djuravel). där det anges att medlemsstaterna får besluta att de berörda aktör- erna ska bära samtliga eller en del av de kostnader som uppstått för de behöriga myndigheterna när åtgärder enligt artikel 47 måste vid- tas. Det handlar om åtgärder vid fall av bristande efterlevnad av för- ordningen. Avgiftsbestämmelserna i införsel- och utförselregleringarna Avgiftsbestämmelser finns även i förordningen (1994:1830) om införsel av levande djur m.m., nedan kallad införselförordningen. Det anges där att kan meddela föreskrifter med stöd av för- ordningen (1994:1313) om avgifter vid veterinär yrkesutövning om ersättning för besiktning eller annan förrättning som utförs enligt införselförordningen eller enligt föreskrifter som meddelats med stöd av den. Kostnader för åtgärder enligt införselförordningen eller enligt föreskrifter som meddelats med stöd av den eller enligt Europa- parlamentets och rådets förordning (EU) nr 576/2013 av om förflyttning av sällskapsdjur utan kommersiellt syfte och om upphävande av förordning (EG) nr 998/2003 om icke-kommer- siell förflyttning av sällskapsdjur ska betalas av den som vill föra in djur eller produkter av djur i landet eller av den som äger eller an- svarar för transportmedel som används vid införseln. Vidare får Jord- bruksverket meddela föreskrifter om avgifter för registrering och tillstånd enligt 3 § införselförordningen och enligt förordning 576/2013 om förflyttning av sällskapsdjur. Förordningen (1994:542) om utförsel av levande djur m.m., nedan kallad utförselförordningen, innehåller motsvarande hänvisning till förordningen om avgifter vid veterinär yrkesutövning som införsel- förordningen (6 § första stycket). Kostnader för åtgärder enligt för- ordningen eller med stöd av förordningen meddelade föreskrifter ska betalas av den som vill föra ut djur eller produkter av djur eller av den som äger eller ansvarar för transportmedel som används vid utförsel (6 § andra stycket). Det ingår inte i vårt uppdrag att göra en översyn av finansieringen av den offentliga kontrollen och övrig offentlig verksamhet på djurhälso- området. Vår utgångspunkt är därför att avgiftsfinansiering även i fortsättningen ska vara möjlig på de områden där detta är möjligt , och att vi inte ska lägga fram förslag om möjlighet till avgifts- finansiering på några nya områden. Detta ger dock upphov till vissa komplikationer när de befintliga djurhälsolagarna läggs samman till en lag, eftersom bestämmelserna i de olika lagarna skiljer sig åt i dags- läget. Däremot får vi utgå ifrån att de ändringar som i En anpassning av bestämmelser om kontroll i livsmedelskedjan till EU:s nya kontroll- förordning föreslagits i de nuvarande djurhälsolagarna kommer att genomföras. Det följer av EU:s kontrollförordning att viss offentlig kontroll ska vara avgiftsfinansierad. Detta gäller bl.a. offentlig kontroll som ursprungligen inte var planerad och som har blivit nödvändig på grund av bristande efterlevnad och som genomförs för att bedöma omfattningen och konsekvenserna av denna bristande efterlevnad eller för att kontrollera att korrigerande åtgärder har vidtagits. Vår bedömning är att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer bör kunna meddela föreskrifter om skyldighet att betala avgift för offentlig kontroll. Närmare bestämmelser om avgiftsfinansiering kan lämpligen med- delas i myndighetsföreskrifter. Regeringens bemyndigande bör lämnas till . När det gäller annan offentlig verksamhet finns det inget krav i EU:s kontrollförordning på avgiftsfinansiering. Det är därför fritt för medlemsstaterna att bestämma om det ska tas ut sådana avgifter, inom de ramar som anges i kontrollförordningen. Det framstår som självklart att det ska vara möjligt att även i fortsättningen ta ut avgift för märkning, godkännande, registrering och utfärdande av identi- tetshandlingar för djur. Frågan är om det generellt bör vara möjligt att ta ut avgift även för annan offentlig verksamhet.