sou · H8B360 · 2020-11-03 00:00:00 — 24Se SOU 1965:23 s. 185 ff. 25Se SOU 1965:23 s. 187. 26Uppbördsförordningen (1953:272). fullgjort en prestation och där den dömde efter utgivande av vad han blivit ålagd att betala ägde att med utmätningsmannens hjälp hos tredje man få tillbaka vad han betalat. Det ifrågasattes vidare om det kanske kunde ses som ett helt nytt rättsinstitut, varken hemma- hörande i straffrätten eller i civilrätten.27 I propositionen anfördes att kritiken mot förslaget var missriktad eftersom avsikten inte torde ha varit att införa en ny strafform utan endast att skapa möjlighet för det allmänna att utkräva ett solidariskt ekonomiskt ansvar av en försumlig ställföreträdare och den arbets- givare, tillika juridisk person, som han företrädde. De föreslagna reg- lerna om solidarisk betalningsskyldighet ansågs därför inte kunna jämföras med sanktionssystem.28 Företrädaransvaret infördes därefter som ett solidariskt betalnings- ansvar vid sidan av de straffrättsliga bestämmelser i uppbördsförord- ningen som reglerade arbetsgivares avdrags- och inbetalningsskyldig- het som uppbördsbrott. Mål om företrädaransvar prövades fram i allmän domstol. Målen handlades då som dispositiva tvistemål, dvs. mål där parterna kan förlikas, se avsnitt 4.7.1. När målen överflyttades till all- män förvaltningsdomstol blev förfarandet för förvaltningsprocessen i stället tillämpligt. Det innebar att möjligheterna till förlikning, att ansöka om betalningsföreläggande och att meddela tredskodom inte längre fanns kvar som en naturlig del av handläggningen. För att parterna, dvs. företrädaren och , även efter överflyttningen skulle kunna ingå en förlikning gavs det allmänna, dvs. , förutsättningar att träffa utomprocessuella överens- kommelser om betalningsskyldigheten (59 kap. 19 och 20 §§ SFL). Den omständigheten att möjligheten till tredskodom eller ansökan om betalningsföreläggande försvann ansågs däremot inte medföra några större konsekvenser, i vart fall inga negativa sådana, för den enskilde. Sammanfattningsvis kan konstateras att företrädaransvaret inför- des i uppbördslagstiftningen och utkrävdes vid sidan av straffrättsliga påföljder. sker tillämpningen fullt ut i administrativ ordning, utan något egentligt samband till det straffrättsliga rättssystemet. Den möjlighet till förlikning mellan parterna som är utmärkande för dispositiva tvistemål inom civilrätten har behållits genom reglerna 1967:130 s. 91 ff. 1967:130 s. 131. som ger rätt att ingå överenskommelse om betalnings- skyldigheten med företrädaren. En prövning av företrädaransvaret mot det första Engelkriteriet, den rättsliga kvalificeringen av överträdelsen, talar således emot att reglerna har straffrättslig karaktär. Det räcker dock inte för att ute- sluta att förfarandet är att betrakta som straffrättsligt enligt Europa- konventionen. För den bedömningen blir i stället prövningen mot Engelkriteriernas andra och tredje rekvisit avgörande. Vid en prövning mot det andra kriteriet, överträdelsens natur, kan som nämnts under avsnitt 8.3 ett antal faktorer bli aktuella att väga in i bedömningen. Av särskilt intresse blir de bedömningar som Europa- domstolen gjort i mål av skatterättslig karaktär. När domstolen haft att avgöra om en överträdelse som medfört en administrativt påförd sanktion i form av skattetillägg egentligen utgjort ett brott för vilket en straffrättslig påföljd utgått har följande omständigheter särskilt beaktats av Europadomstolen.29 –Om den aktuella bestämmelsen omfattar alla i egenskap av skatte- betalare, –om skattetillägget huvudsakligen syftar till att bestraffa och till att avskräcka från upprepad överträdelse i stället för att vara kom- pensatoriskt och täcka en ekonomisk skada, –om skattetillägget följer av en allmän regel som har både ett av- skräckande och ett bestraffande syfte, och –om skattetillägget är betydande.30 En liknande prövning av bestämmelserna om företrädaransvar leder till följande bedömningar. Bestämmelserna måste anses vara tillräckligt generella för att kunna vara straffrättsliga till sin natur. De kan nämligen komma att tilläm- pas på var och en som blir att betrakta som företrädare på grund av 29Se Guide on Article 6 of the Convention – to a fair trial (criminal limb), /European Court of Human Rights, 2020 s. 12. 30Se Bendenoun mot , p. att denne deltar i ett företags verksamhet eller beslut och har ett eko- nomiskt intresse eller bestämmande inflytande i företaget.31 Utmärkande för straffrättsliga påföljder har ansetts vara att deras främsta syfte är att bestraffa och avskräcka.32 Om syftet i stället är att kompensera för skada talar det för att det inte är fråga om en straffrättslig påföljd.33 Som nämnts tidigare infördes företrädaransvaret med anledning av att det i rättspraxis ansågs att det saknades möjlighet att ålägga en försumlig bolagsföreträdare skyldighet att ersätta staten för ej in- betald skatt, trots att företrädaren kunde påföras straff för sin under- låtenhet att fullgöra sina skyldigheter i uppbördshänseende. Företrä- daransvaret infördes alltså som ett komplement till bestämmelserna om straff för samma gärning, inte för att utgöra en ytterligare straff- rättslig påföljd utan för att staten skulle kunna få ekonomisk kom- pensation för den uteblivna skattebetalningen. Mot den här bak- grunden framstår syftet med ansvaret vara mer skadetäckande än bestraffande och avskräckande. I praktiken fungerar också betalnings- skyldigheten, i likhet med ett skadestånd, kompensatoriskt för den skada i form av utebliven skatteintäkt, som bolagsföreträdaren orsakat staten genom att inte göra föreskrivet skatteavdrag eller genom att inte betala in den aktuella skatten. Att underlåta att inbetala skatt som innehållits för annan, det s.k. betalbrottet, var alltså kriminaliserat i svensk rätt när företrädar- ansvaret infördes i 81 § uppbördslagen (1953:272) men avkrimina- liserades 1997. är det endast avdragsbrottet som är kriminaliserat (6 § SkBrL). Eftersom frågan är om ett ansvar som i svensk rätt inte klassificerats som straffrättsligt, kan det vara av in- tresse att avkriminaliseringen av betalbrottet motiverades bl.a. med att det knappast kunde betvivlas att det i första hand var risken att drabbas av ställföreträdaransvar som hade en avhållande verkan både i det enskilda fallet och generellt. Betalbrottet ansågs därför ha en begränsad betydelse både i individualpreventivt och allmänpreventivt 31Se Simon-Almendal, 2015 s. 152. 32Se t.ex. dom i målet Ezeh och mot , stor kammare, p. 102, Zolotukhin mot , p. 55 samt Bendenoun mot , p. 33Se Bendenoun mot , p. hänseende.34 Kriminaliseringen av underlåtenheten att betala in inne- hållen skatt slopades därför. I sammanhanget kan också nämnas att kriminaliseringen av betal- brottet var ifrågasatt redan när det först infördes upp- bördslag. Det framfördes nämligen redan då betänkligheter mot att ha ett straffansvar som kunde påminna om en kriminalisering av oförmågan att betala skulder.35 Invändningen mot att bestraffa en person för oförmågan att betala skulder har, tillsammans med brot- tets begränsade allmänpreventiva effekt, utgjort återkommande argu- ment när kriminaliseringen av betalbrottet ifrågasatts.36 Vad som sagts talar för att företrädaransvaret huvudsakligen utmärks av det skadetäckande syfte som var motivet till att det först infördes.37 Här finns också anledning att väga in den omständigheten att företrädaren, efter ansvarstidpunkten kan bli helt eller delvis befriad från ansvaret, antingen genom att den juridiska personen betalar in skattebeloppet eller genom möjligheten att träffa en överenskom- melse avseende inbetalningen av skatten. Dessutom har företrädaren möjlighet att efter påfört ansvar och betalning, regressvis, med offent- ligrättsligt stöd, kräva tillbaka betalningen från den juridiska perso- nen. nämnda möjligheter är, såsom också framhölls i förarbetena i samband med att ansvaret utformades, inte typiska för straffrättsliga påföljder.38 Tvärtom talar det i stället för att ansvaret än mer lik- nar ett skadeståndsrättsligt ansvar syftande till att kompensera den ekonomiska skada som uppkommit med anledning av underlåten skatteinbetalning. Ett förhållande som däremot kan anses tala för att det är fråga om ett straffrättsligt förfarande är att ansvaret är beroende av att pröva skuld. Företrädaren ska för att anses vara betalningsansvarig ha skuld i att den juridiska personen inte har betalat in skatt. Endast den före- trädare som agerar uppsåtligt eller grovt oaktsamt kan krävas på ett betalningsansvar. En sådan prövning av subjektiva rekvisit är något som normalt sett utmärker straffrättsliga förfaranden. En skuldpröv- ning är dock även utmärkande för förfaranden av skadeståndsrättslig karaktär. Det ska också påtalas att graden av skuld vanligtvis tillåts 1996/97:100 Del 1 s. 450. 1953:100 s. 384 ff. 1995/96:170 s. 126–128, prop. 1971:10 s. 362 och SOU 1995:10 s. 252 ff. 37En annan uppfattning framförs av Simon-Almendal, 2015 s. 153 ff. och s. 223. 1967:130 s. 91 ff. påverka strängheten i en straffrättslig sanktion. En gärning som före- tagits uppsåtligen straffas vanligtvis hårdare än den som företagits av grov oaktsamhet osv. Ett betalningsansvar som syftar till att kom- pensera för en uppkommen skada inträder däremot vanligtvis så snart skulden kan bevisas. Det är den senare formen av ansvar som gäller beträffande det skatterättsliga företrädaransvaret. Slutligen kan nämnas att även andra EU-länder har regler om per- sonligt betalningsansvar för företrädare avseende juridiska personers obetalda skatter som ligger utanför dessa staters straffrättsliga system. Komparativa studier på området visar bl.a. att liknande betalnings- ansvar för företrädare som i aktualiseras i , , , , , och . Ansvaret inträder dock under olika förutsättningar och är inte sällan kopplad till län- dernas insolvensrättsliga lagstiftning. I vissa av länderna är ansvaret kopplat till en straffrättslig reglering men det finns också flera länder där ansvaret är fristående och reglerat på administrativ väg genom skatteförfaranderegler, skadeståndsrättsliga regler eller aktiebolags- rättsliga regler.39 Prövningen enligt det tredje Engelkriteriet, sanktionens stränghet, syftar till att bedöma vilken sanktion som maximalt riskeras till följd av överträdelsen.40 En frihetsberövande sanktion anses i allmänhet medföra att överträdelsen betraktas som ett brott. Det förhållandet att en överträdelse inte kan leda till fängelse utesluter dock inte att förfarandet ändå klassificeras som straffrättsligt. Även ekonomiska sanktioner, såsom böter, utdöms som straff för brott. För företrädaransvaret blir det fråga om att bedöma storleken på det belopp som kan följa av ett påfört betalningsansvar enligt bestäm- melserna. Vid den prövningen bör ingen hänsyn tas till möjligheten att träffa en utomprocessuell överenskommelse om betalning eller till möjligheten att på grund av särskilda skäl medges delvis befrielse av betalningsansvaret. Sanktionen, dvs. betalningsskyldigheten, ska i stället bedömas utifrån förhållandet att den företrädare som anses 39Kristoffersson och , Företrädaransvar i komparativ belysning, SvSkT 2017:10 s. 702 ff. 40Se and Fell mot p. 72, Demicoli mot , p. 34 och Bendenoun mot , p. vara ansvarig enligt bestämmelsen kan krävas på hela det skattebelopp som den juridiska personen underlåtit att betala.41 Här får det anses klart att detta belopp kan vara betydande och att bestämmelserna inte uppställer någon övre gräns för vilket belopp som kan utkrävas. Sam- tidigt gäller, vilket framgått ovan, att det enligt bestämmelserna aldrig kan utkrävas ett högre belopp än den skada som orsakats av att skat- ten inte inbetalats i enlighet med gällande skattebestämmelser. Sank- tionens stränghet är så att säga begränsad genom dess kompensatoriska karaktär. Också vid en bedömning av sanktionens stränghet finns det an- ledning att beakta ansvarets utformning och det förhållandet att be- talningsansvaret är solidariskt med den juridiska personen. Detta inne- bär dels att företrädaren även efter det att sanktionen utdömts kan befrias från ansvaret genom att betalningen fullgörs av den juridiska personen, dels att företrädaren har regressrätt mot den juridiska per- sonen. Att på liknande sätt helt kunna undgå ett påfört ansvar för överträdelsen påverkar principiellt sett sanktionens karaktär i mild- rande riktning, även om regressmöjligheten ofta saknar värde i prak- tiken till följd av att den juridiska personen har trätt i konkurs. Ovan har redogjorts för att företrädaransvaret enligt svensk rätt på- förs i administrativ ordning som ett solidariskt betalningsansvar. An- svaret infördes uttryckligen för att kompensera för den skada som följde av att en ställföreträdare för en juridisk person som arbets- givare underlåtit att betala in skatt. Ansvarets utformning innebär att företrädaren kan få ansvarsfrihet även efter att ansvarstidpunkten har passerats, antingen genom att skatteskulden betalas av den juri- diska personen eller genom att det träffas en utomprocessuell överens- kommelse gällande betalningsansvaret. Vad som sagts talar till- sammans med regressrätten för att betalningsansvaret fortsatt har ett mer kompensatoriskt och skadetäckande syfte. Trots bestämmelsernas generella tillämpning och att det solidariska betalningsansvaret kan bli ytterst betungande för den enskilde leder bedömningen av såväl överträdelsens art som sanktionens stränghet till slutsatsen att det finns övervägande skäl som talar mot att ansva- 41Se Simon-Almendal, 2015 s. 154. ret är att betrakta som ett straff för en brottslig gärning i Europa- konventionens mening. Ett ansvar för företrädaren att betala den juridiska personens skatte- skulder kan ofta vara både ingripande och avse stora ekonomiska be- lopp. Det är därför angeläget att reglerna om företrädaransvar, även om ansvaret inte kan anses straffrättsligt, tillgodoser högt ställda krav på rättssäkerhet. I flera avseenden gäller att det förfarande som tillämpas i mål om företrädaransvar tillförsäkrar den enskilde de rättssäkerhetsgarantier som uppställer. Företrädaransvaret ska prövas av domstol, på företrädarens begäran ska muntlig förhandling hållas och det finns möjligheter att få ersättning för processkostnader. Ett ålagt betalningsansvar får inte komma i konflikt med proportionali- tetsprincipen. Utredningen lämnar också flera förslag som är ägnade att ytterligare förstärka förutsebarheten och rättssäkerheten för före- trädare till juridiska personer; se kapitel 9, 10 och 13. 9 De subjektiva rekvisiten Som redogjorts för i avsnitt 4.2.1 har företrädaransvaret till inte oväsentlig del sitt ursprung i straffrätten. Ansvarets koppling till straffrätten framgår redan av att ansvaret förutsätter att gärningarna –det underlåtna avdraget m.m. enligt 59 kap. 12 § skatteförfarande- lagen (2011:1244), förkortad SFL, den underlåtna skatteinbetalningen enligt 13 § eller den felaktiga redovisningen enligt 14 § – företagits uppsåtligen eller av grov oaktsamhet. Att bestämmelserna ställer krav på uppsåt och grov oaktsamhet för ansvar är en direkt följd av att den första bestämmelsen om företrädaransvar utformades med det straffrättsliga ansvaret för uppbördsförordningens betalbrott som förebild.1 Det ansågs rimligt att en företrädares solidariska betalnings- ansvar förutsatte en försumlighet hos företrädaren som då ansågs straffvärd. Inom skatterätten hör det till ovanligheterna att regler utformas med subjektiva rekvisit. Hänsyn till subjektiva omständigheter tas i stället regelmässigt i samband med att det prövas om det finns skäl att befria den skattskyldige från ett lagstadgat ansvar. Som ett exem- pel kan nämnas bestämmelserna om skattetillägg. För att påföras skattetillägg krävs att det klart framgår att den skattskyldige lämnat en oriktig uppgift. Subjektiva omständigheter kan dock medföra att ansvaret i det enskilda fallet framstår som oskäligt och att hel eller delvis befrielse medges den skattskyldige. Det kan antas att denna atypiska konstruktion för företrädar- ansvaret har bidragit till att ansvaret är omdiskuterat och ifrågasatt. I fokus för diskussionerna har inte sällan tillämpningen av de sub- jektiva rekvisiten stått. har frågan om rekvisitens vara eller inte vara också blivit föremål för upprepat lagstiftningsarbete. 1Uppbördsförordningen (1953:272), förkortad UF. Utredningens uppdrag är nu att överväga om det finns behov av att ändra bestämmelserna om de subjektiva rekvisiten i 59 kap. 12–14 §§ SFL. I detta kapitel behandlas bestämmelsernas subjektiva rekvisit uppsåt och grov oaktsamhet. Utgångspunkten tas i hur de beskrivits och tillämpats inom den straffrätt som stått som förebild. Därefter studeras de överväganden som gjorts av tidigare utredningar samt den praxis från förvaltningsdomstolarna som illustrerar hur dagens regler tillämpas. Framställningen inriktas huvudsakligen på företrädarens betalnings- ansvar såsom det utformats i 13 §, men omfattar samtliga ansvars- bestämmelser om annat inte anges. 9.2Tillämpningen av straffrättens subjektiva brottsrekvisit 9.2.1Allmänt om de subjektiva brottsrekvisiten uppsåt och oaktsamhet Av 1 kap. 2 § , förkortad BrB, framgår att grundregeln inom straffrätten är att det för straffansvar krävs att den handlande haft uppsåt. Bara om det är särskilt föreskrivet är oaktsamma hand- landen straffbara. I kommentaren till bestämmelsen lämnas en allmän redogörelse för straffrättens tillämpning av de subjektiva brottsrekvi- siten uppsåt och oaktsamhet.2 Redogörelsen i detta avsnitt bygger på den framställningen. Där anges bl.a. följande. I svensk lag ges inte någon definition av begreppet uppsåt. Enligt vanligt språkbruk begås en gärning uppsåtligen om den begås med vett och vilja. Traditionellt har man skilt mellan tre former av uppsåt: direkt uppsåt, indirekt uppsåt och eventuellt uppsåt. har det eventuella uppsåtet i praxis ersatts med likgiltighetsuppsåtet. Med direkt uppsåt, eller avsiktsuppsåt som det också benämns, avses det fallet att gärningsmannen handlat för att uppnå den aktu- ella effekten. Vid indirekt uppsåt, eller insiktsuppsåt, behöver effek- ten i sig inte ha varit avsedd men gärningsmannen har varit praktiskt taget säker på att hans handlande inneburit att den aktuella effekten skulle komma att inträda. Beroende på brott kan gärningsmannen 2Se , , , , och , m.m. (, ), kommentaren till 1 kap. 2 §, jfr SOU 2002:8 s. 77 f. också ha varit praktiskt taget säker på att den aktuella gärningsomstän- digheten har förelegat, t.ex. säker på att viss egendom tillhörde någon annan. Genom likgiltighetsuppsåtet dras gränsen mot vad som är (med- veten) oaktsamhet. Prövningen av om sådant uppsåt föreligger ska ske i två led. Först ska frågan ställas om gärningsmannen var med- veten om risken för effekten eller för att gärningsomständigheten kunde föreligga. Om den frågan besvaras jakande uppkommer den andra frågan, nämligen om gärningsmannen var likgiltig inför effek- ten respektive inför förekomsten av gärningsomständigheten. Endast när inträffandet av effekten eller förekomsten av gärningsomständig- heten inte utgjorde ett skäl för gärningsmannen att avstå från gär- ningen föreligger likgiltighetsuppsåt. För att kunna dömas till ansvar för ett brott gäller enligt den s.k. täckningsprincipen att uppsåtet, oavsett form av uppsåt, ska täcka den brottsliga gärningens samtliga rekvisit eller beståndsdelar. Lika litet som beträffande uppsåt finns någon allmängiltig defini- tion av vad som menas med oaktsamhet. Den latinska termen för oaktsamhet är culpa och används fortfarande ofta i doktrinen. Utmärkande för alla fall av oaktsamhet är att oaktsamheten är en avvikelse från nödvändig aktsamhet. I detta ligger dels ett krav på att gärningen ska avvika från ett aktsamt beteende, dels också att det kunnat begäras av gärningsmannen att han iakttagit nödvändig akt- samhet. Vid prövning av oaktsamhetsrekvisitet tillämpas därför inte täckningsprincipen på samma sätt som vid uppsåtsbedömningar. Vad som krävs för att oaktsamhet ska vara straffbar är i stället oaktsam- het i förhållande till något, t.ex. i förhållande till annans liv eller i för- hållande till trafiksäkerheten. Till skillnad mot ett uppsåtsrekvisit hänvisar ett oaktsamhets- rekvisit till förhållningsregler som kan ändras och därmed ge straff- budet för oaktsamheten en annan innebörd än förut. Även det faktum att sakförhållandena ändras kan påverka innebörden av vad nödvän- dig aktsamhet kräver. Den industriella utvecklingen har medfört att nya risker uppstått. Dessa kan bestå i risk för så allvarliga olyckor att det krävs hög grad av aktsamhet. Den nödvändiga aktsamheten kan vara så stor att redan vad som kan tyckas vara helt ringa oaktsamhet bör anses tillräcklig för att medföra ansvar. Ansvar för brist i nöd- vändig aktsamhet kan och bör därför i vissa förhållanden sträckas så långt att det skulle kunna göras gällande att ansvaret inte förutsätter oaktsamhet utan är s.k. strikt. Verkligt strikt ansvar förekommer dock enligt svensk rätt endast undantagsvis och med stöd av uttrycklig bestämmelse.3 Gärningsmannen kan handla med omedveten eller medveten oakt- samhet. Vid medveten oaktsamhet, har gärningsmannen ”tagit risken” och insett möjligheten av effektens inträde eller förekomsten av en omständighet. Gränsdragningen mellan medveten oaktsamhet och likgiltighetsuppsåtet, som beskrivits ovan, dras så att båda begreppen har första ledet i definitionen av likgiltighetsuppsåt gemensamt men att likgiltighetsprövningen, som utfaller positivt för likgiltighets- uppsåtet, utfaller negativt för den medvetna oaktsamheten. Vid med- veten oaktsamhet är därmed gärningsmannen likgiltig till risken men inte till dess förverkligande. Vid omedveten oaktsamhet har gärningsmannen varken insett eller misstänkt att han är på väg att utföra en gärning av ett visst slag, men man anser att han borde ha förstått att så var fallet. Det handlar ofta om att gärningsmannen anses ha åsidosatt en undersöknings- eller kontrollplikt. 9.2.2Särskilt om tillämpningen av rekvisiten oaktsamhet och grov oaktsamhet Domstolarnas oaktsamhets-/culpabedömning kan indelas i två led.4 Enligt det första ledet fastställer domstolen vilka krav på aktsamhet som kan ställas på området ifråga. Eftersom oaktsamhet i straffrätts- lig mening alltid innebär ett risktagande som gör att det funnits goda skäl att avstå från handlingen och som därför innebär en viss ej alltför obetydlig avvikelse från önskvärt handlande, söker man först formu- lera den önskvärda aktsamheten. Riktlinjer för denna culpabedöm- ning kan ibland hämtas från förhållningsregler i lag eller annan författ- ning eller i myndighetsföreskrift. Det faktum att gärningspersonen överträtt en föreskrift inte med automatik att kravet på ett icke önskvärt risktagande är uppfyllt. Uppkomsten av risken kanske saknar samband med normöverträdelsen. Finns ingen ordnings-, säkerhets- eller skyddsföreskrift, får culpa- bedömningen ytterst baseras på den aktsamhet som en normalt för- 3Se m.fl., m.m. (, ), kommentaren till 1 kap. 2 §. 4Avsnittet bygger på , och , Straffansvar (version 10), Avsnitt 5.1.2 Oaktsamhetsbegreppet. siktig person, en ”bonus pater ”, eller kanske domaren själv, skulle ha iakttagit. Att handlingen lett till skada eller konkret fara för skada spelar i princip ingen roll för culpabedömningen. Ansvar för t.ex. brottet vårdslöshet i trafik inträder, även om det inte upp- stått någon konkret fara för skada. Enligt det andra ledet i bedömningen har domstolen att motivera att det kunnat begäras just av den individuelle gärningspersonen att han eller hon i den aktuella situationen iakttog erforderlig aktsamhet. Man tar alltså hänsyn till individen sådan han eller hon är, med sina individuella egenskaper. Bristande kroppskrafter, syn, hörsel, utbild- ning, kunskap etc. kan beaktas. Det kan dock vara oaktsamt att för- sätta sig i en situation som förutsätter egenskaper som man saknar.