sou · H8B357 · 2020-10-08 00:00:00 — Om ett utvidgat kontakt- förbud meddelas och den mot vilken förbudet ska gälla inte har överträtt ett kontaktförbud, så ska förbudet alltså kombineras med föreskrift om elektronisk övervakning endast om det ingreppet kan motiveras med hänsyn till behovet. Redan den omständigheten att det har ansetts föreligga ett behov av ett utvidgat kontaktförbud innebär (i sig) att det kan antas att det finns starka skäl också för elektronisk övervakning. I praktiken kom- mer det alltså – inom ramen för den allmänna proportionalitets- bedömning som ska göras – att föreligga ett slags presumtion för elektronisk övervakning i de fall ett utvidgat kontaktförbud med- delas som konkreta praktiska omständigheter skulle kunna leda till bedömningen att det inte är motiverat med elektronisk över- vakning i det enskilda fallet. Presumtionen kan inte anses vara lika stark som i fallet då den mot vilken förbudet meddelas har överträtt ett kontaktförbud, vilket kommer till uttryck genom att det i lagtexten krävs ”särskilda skäl” för att elektronisk övervakning inte ska anordnas i de fallen. Det krävs alltså att skälen väger tyngre, vid en vanlig proportio- nalitetsbedömning, mot elektronisk övervakning för att sådan inte ska anordnas i fallet då den mot vilken förbudet meddelas inte tidi- gare överträtt ett kontaktförbud medan det krävs ”särskilda skäl” för att elektronisk övervakning inte ska anordnas om han eller hon tidi- gare har överträtt ett sådant förbud. Som exempel på särskilda skäl har i förarbetena till nu gällande lagstiftning nämnts hemlöshet, om den medför att förbudspersonen saknar eller har begränsad tillgång till elektricitet för att kunna ladda den tekniska utrustningen, och sjukdom som hindrar att den mot vilket förbudet gäller kan bära den (se prop. 2017/18:81 s. 23). Vid en vanlig proportionalitetsbedömning, däremot, behöver skälen mot elektronisk övervakning inte vara riktigt lika starka för att kontakt- förbudet ska meddelas utan sådan övervakning. Det skulle kunna röra sig om att ett utvidgat kontaktförbud visserligen kan antas behövas för att skydda ett vidare geografiskt område än ett vanligt kontakt- förbud som det finns anledning att utgå från att den som förbudet ska gälla mot kommer att respektera detta och att en even- tuell överträdelse sannolikt skulle kunna upptäckas, och tillräckliga åtgärder vidtas mot den, också utan elektronisk övervakning. Några närmare riktlinjer för nämnda typer av gränsdragningar kan inte an- ges här, utan frågan om proportionalitetsbedömningen i olika situa- tioner är upp till rättstillämpningen att avgöra. Den som bryter mot ett kontaktförbud med villkor om elektronisk över- vakning döms för överträdelse av kontaktförbud med elektronisk övervakning till fängelse i högst . Den som i övrigt bryter mot ett kontaktförbud döms för överträdelse av kontaktförbud till fängelse i högst . Om brottet är ringa döms till böter. Paragrafen innehåller bestämmelser om brottstyperna överträdelse av kontaktförbud med elektronisk övervakning och överträdelse av kontaktförbud. Våra överväganden i denna del finns i avsnitt 10.3. Paragrafen har ändrats, i första stycket andra meningen, i fråga om straffskalan för överträdelse av kontaktförbud. Även det andra stycket, som tidigare innehöll en bestämmelse om ansvarsfrihet, har ändrats. var straffskalan böter eller fängelse i högst och det angavs att det i ringa fall inte skulle dömas till ansvar. Enligt den nya lydelsen är straffskalan för överträdelse av kontaktförbud fängelse i högst . Om ett överträdelsebrott är ringa, ska straffet i stället vara böter. Även ringa fall är alltså straffbara, på bötesnivå, enligt den nya lydelsen. Det skulle exempelvis kunna handla om att den person som förbudet är tänkt att skydda (A), som förbudet gäller, ställer sig positiv till kontakter med den mot vilken förbudet riktar sig till (B). Om A exempelvis bjuder in B till sin bostad medan för- budet gäller, så begår B en överträdelse av kontaktförbudet som kan betraktas som ringa brott. Bötesnivån är alltså tänkt att omfatta de fall där överträdelsen inte innebär någon beaktansvärd skada på måls- äganden men där gärningspersonen ändå bör straffas för att han eller hon inte har respekterat förbudet. Ett syfte med skärpningen är att målsäganden, som annars skulle kunna riskera att utsättas för på- tryckningar från gärningspersonen, inte ska disponera över straff- barheten. Om B i det nämna exemplet vill kontakta A, så måste han eller hon först avvakta att kontaktförbudet upphör att gälla. Avslutningsvis kan nämnas att ”kontakter som med hänsyn till särskilda omständigheter är uppenbart befogade” är undantagna från kontaktförbud redan enligt 1 § första stycket. Om B kontaktar A exempelvis för att meddela att deras gemensamma barn har blivit svårt sjukt när barnet befinner sig hos B, så bör den kontakten inte anses omfattas av ett eventuellt förbud för B att kontakta A. Mot- svarande bör gälla även fortsättningsvis. 13.3Förslaget till lag om ändring i lagen (2005:225) om rättsintyg i anledning av brott Ett rättsintyg får inte utfärdas utan den enskildes samtycke, om inte något annat följer av andra eller tredje stycket. Ett rättsintyg som avser en målsägande får utfärdas utan samtycke 1.vid misstanke om brott för vilket det inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse eller försök till brott för vilket det inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse , 2.vid misstanke om brott enligt 3, 4 eller 6 kap. eller brott som avses i lagen (1982:316) med förbud mot könsstympning av kvinnor, mot någon som inte har fyllt , eller 3.om uppgifter för vilka det gäller sekretess enligt 25 kap. 1–5 §§ offent- lighets- och sekretesslagen (2009:400) eller tystnadsplikt enligt 6 kap. 12 § patientsäkerhetslagen (2010:659) har lämnats ut till eller en åklagarmyndighet efter samtycke från målsäganden. Ett rättsintyg som avser den som är misstänkt för brott får utfärdas utan samtycke 1.i samband med kroppsbesiktning enligt 28 kap. , eller 2.om annan undersökning än kroppsbesiktning har ägt rum och det finns misstanke om sådant brott som avses i andra stycket 1 och 2. Paragrafen innehåller bestämmelser om krav på den enskildes sam- tycke för utfärdande av rättsintyg. Våra överväganden i denna del finns i avsnitt 9.3. Paragrafen har ändrats, i andra stycket 1, i fråga om när rättsintyg får meddelas utan den enskildes samtycke vid misstankar om brott. Enligt den nya lydelsen får rättsintyg utfärdas utan den enskildes samtycke vid misstanke om brott för vilket det inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse eller försök till brott för vilket det inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse . Änd- ringen medför att rättsintyg får utfärdas utan den enskildes sam- tycke även vid misstanke om bl.a. grov fridskränkning, grov kvinno- fridskränkning och hedersbrott. Andra stycket 2, som gällde vissa specialfall av försök till brott för vilka det inte var föreskrivet lindrigare straff än fängelse , har utgått till följd av ändringen av punkten 1. De tidigare punkterna 3 och 4 har fått ny numrering, och sista stycket har justerats, till följd av detta. 13.4Förslaget till lag om ändring i offentlighets- och sekretesslagen (2009:400) Om inte annat följer av 19–22 §§ får en uppgift som angår misstanke om ett begånget brott och som är sekretessbelagd enligt 24 kap. 2 a eller 8 §, 25 kap. 1 §, 2 § andra stycket eller 3–8 §§, 26 kap. 1–6 §§, 29 kap. 1 §, 31 kap. 1 § första stycket, 2 eller 12 §, 33 kap. 2 §, 36 kap. 3 § eller 40 kap. 2 eller 5 § lämnas till en åklagarmyndighet, , Säkerhetspolisen eller någon annan myndighet som har till uppgift att ingripa mot brottet endast om misstanken angår 1.brott för vilket det inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse , eller 2.försök till brott för vilket det inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse . Paragrafen innehåller bestämmelser om när vissa sekretessbelagda uppgifter trots sekretessen får lämnas till en åklagarmyndighet, Polis- myndigheten, Säkerhetspolisen eller någon annan myndighet som har till uppgift att ingripa mot brottet. Våra överväganden i denna del finns i avsnitt 9.3. Paragrafen har ändrats, punkterna 1 och 2, i fråga om de allmänna reglerna för när uppgifter trots sekretessen får lämnas till en åklagar- myndighet, , Säkerhetspolisen eller någon annan myndighet som har till uppgift att ingripa mot brottet på grund av det misstänkta brottets allvar. Enligt den nya lydelsen får så ske om misstanken angår brott för vilket det inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse eller försök till brott för vilket det inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse . Ändringen med- för att uppgifter trots sekretessen får lämnas till en åklagarmyndig- het, , Säkerhetspolisen eller någon annan myndig- het som har till uppgift att ingripa mot brottet även vid misstanke om bl.a. grov fridskränkning, grov kvinnofridskränkning och hedersbrott. Punkten 3, som gällde vissa specialfall av försök till brott för vilka det inte var föreskrivet lindrigare straff än fängelse , har utgått till följd av ändringen av punkten 2. 14Författningsförslag som inte följer av ställningstagandena 14.1.1Alternativt förslag till lag om ändring i (1962:700) Härigenom föreskrivs i fråga om (1962:700) att 4 kap. 4 a § och den nya 4 b § ska ha följande lydelse. Den som begår brottsliga gärningar enligt 3, gärningar enligt 3, 4, 5, 6 eller 12 kap. eller enligt 12 kap. eller enligt 24 § lagen (1988:688) om kontaktförbud (1988:688) om kontaktförbud mot en närstående eller tidigare mot en närstående eller tidigare närstående person, döms, om var och en av gärningarna ut- var och en av gärningarna ut- gjort led i en upprepad kränkning gjort led i en upprepad kränkning av personens integritet och gär- av personens integritet och gär- ningarna varit ägnade att allvar- ningarna varit ägnade att allvar- ligt skada personens självkänsla, ligt skada personens självkänsla, för grov fridskränkning till fäng- för grov fridskränkning till fäng- else i lägst och högst else i lägst ett och högst . Har gärningar som anges i första stycket begåtts av en man mot en kvinna som han är eller har varit gift med eller som han bor eller Författningsförslag som inte följer av ställningstagandena har bott tillsammans med under äktenskapsliknande förhållanden, ska han i stället dömas för grov kvinnofridskränkning till samma straff. Observerat att den nya hänvisningen till 5 kap. ingår även i vårt författningsförslag i avsnitt 1. Det är alltså endast straff- skalan som skiljer detta alternativ från det författningsförslag i av- snitt 1 som följer av våra ställningstaganden. Den som begår brottsliga gär- ningar enligt 3, 4, 5, 6 eller 12 kap. eller enligt 24 § lagen (1988:688) om kontaktförbud i syfte att be- vara eller återupprätta en persons eller familjs, släkts eller annan lik- nande grupps heder, döms, om var och en av gärningarna utgjort led i en upprepad kränkning av den utsattes integritet och gärningarna varit ägnade att allvarligt skada hans eller hennes självkänsla, för hedersbrott till fängelse i lägst ett och högst . Observera att det är endast straffskalan som skiljer detta alternativ från det författningsförslag i avsnitt 1 som följer av våra ställnings- taganden. I fråga om ikraftträdande av de alternativa förslag som presenteras i avsnitt 14.1 hänvisas till vårt förslag i avsnitt 12.1. När det gäller behovet av övergångsbestämmelser för de alternativa förslag som presenteras i avsnitt 14.1 hänvisas till vår bedömning i avsnitt 12.2. Författningsförslag som inte följer av ställningstagandena Bedömning: Nettoeffekten för Kriminalvården av att höja straff- minimum för grov fridskränkning och grov kvinnofridskränkning från fängelse till fängelse skulle bli en årlig kostnadsökning på . Om straffskalan för det föreslagna nya hedersbrottet skulle börja på fängelse i stället för fängelse , så skulle införandet av den brottstypen innebära en ytterligare årlig kost- nadsökning på för Kriminalvården, rela- tivt den kostnadsökning – baserad på ett minimistraff på fängelse – som vi har angett i avsnitt 11.4.1. Vi bedömer att det alternativa förslaget inte kommer att leda till någon kostnadseffekt för rättsväsendets övriga aktörer. De uppskattade konsekvenserna av de förslag som följer av utred- ningens överväganden – och som utredningen alltså ställer sig bakom –har behandlats i avsnitt 13. I det följande ska redogöras för de av oss uppskattade konsekvenserna av att i stället ändra 4 kap. 4 a och 4 b §§ enligt de alternativa lydelser som har presente- rats i avsnitt 14.1. Dessa alternativa lydelser innebär –dels att straffminimum för grov fridskränkning och grov kvinno- fridskränkning höjs från fängelse till fängelse , –dels att även det föreslagna nya hedersbrottet får ett högre straff- minimum än enligt utredningens förslag i avsnitt 1. Konsekvenserna av en sådan skärpning av straffminimum låter sig inte bedömas med någon exakthet. Flera olika faktorer – varav vissa är mycket svåra att uppskatta – påverkar utfallet. Författningsförslag som inte följer av ställningstagandena 14.3.2Skärpt straffminimum kan inte förväntas leda till minskad brottslighet Den faktor som är mest intressant i ett långsiktigt perspektiv är i vilken utsträckning straffskärpningen kommer att ha en brottspre- ventiv effekt – eller omformulerat till en fråga: Kommer den tänkta straffskärpningen att verka avhållande på presumtiva gärningsper- soner och därmed leda till minskad brottslighet, ökad trygghet för presumtiva brottsoffer och i förlängningen minskade kostnader för såväl enskilda som myndigheter (exempelvis Kriminalvården, Polis- myndigheten, , kommunernas socialtjänster och landstingens sjukvårdsinrättningar)? Den förhärskande uppfattningen inom kriminologin och straff- rättsvetenskapen är, som vi har angett i våra allmänna utgångspunk- ter, att skärpta påföljder inte har någon påtaglig brottspreventiv effekt på marginalen. framförs att straffskärpningar till och med kan vara kontraproduktiva, bl.a. eftersom möjligheterna till återanpass- ning i samhället blir sämre ju längre en person vistats i anstalt. Ett alternativ som innebär en skärpning av straffminimum kan därmed inte antas leda till minskat lidande för brottsoffer och därmed sam- manhängande minskade kostnader för samhället.1 Några positiva sam- hällsekonomiska konsekvenser av detta slag kan alltså inte förväntas. 14.3.3Skärpt straffminimum kan leda till att färre personer fälls för grov fridskränkning, grov kvinnofridskränkning och hedersbrott Vi har i avsnitt 7.4.2 och 9.2 fört ingående resonemang om att en höjning av straffminimum avseende grov fridskränkning och grov kvinnofridskränkning kan tänkas göra domstolarna mindre benägna att döma för dessa brott och att de i större utsträckning än kommer att döma för de ingående brotten (exempelvis ett fall av misshandel, ett fall av ofredande och ett fall av olaga hot) i stället för grov fridskränkning eller grov kvinnofridskränkning. Resonemanget gäller även avseende hedersbrott. Om straffmini- mum för den nya brottstypen bestäms till fängelse , så kan dom- stolarna komma att döma för de ingående brotten (exempelvis ett fall av misshandel, ett fall av ofredande och ett fall av olaga hot) i stället 1Se avsnitt 7.4.4. Se även SOU 2018:85 s. 329 f. Författningsförslag som inte följer av ställningstagandena för hedersbrott i större andel av fallen jämfört med om straffminimum i stället bestäms till fängelse , dvs. enligt vårt förslag i avsnitt 1 och 8.3. Grov fridskränkning och grov kvinnofridskränkning , 2019, förekom, enligt statistik från (Brå), 222 domslut avseende grov fridskränkning och grov kvinnofridskränkning. –187 fängelse, –5 rättspsykiatrisk vård och –30 skyddstillsyn (i 4 fall i kombination med ett kort fängelse- straff, i 2 fall i kombination med s.k. kontraktsvård och i 5 fall i kombination med samhällstjänst). Fängelse är alltså den klart dominerande påföljden för grov frids- kränkning och grov kvinnofridskränkning. Som vi har angett i avsnitt 14.3.3 kan en följd av att straffmini- mum höjs bli att domstolarna dömer till ansvar för grov fridskränk- ning och grov kvinnofridskränkning i färre fall än . Ett rimligt antagande är att en femtedel, eller , av antalet domar för grov fridskränkning och grov kvinnofridskränkning, alltså cirka 37 domar, i stället kan leda till ansvar för de underliggande brotten (exempelvis ett fall av misshandel, ett fall av ofredande och ett fall av olaga hot). En mycket hög andel av de målen – som sannolikt skulle ha resulterat i ett fängelsestraff på nio–– kan då förväntas leda till påföljder som villkorlig dom med samhällstjänst eller skydds- tillsyn med exempelvis samhällstjänst eller s.k. kontraktsvård, vilka kostar samhället endast en bråkdel av vad fängelsestraffet skulle ha kostat. Vissa av domarna kommer dock att leda till en fängelsepå- följd på i genomsnitt uppskattningsvis tre–fyra månaders fängelse. Justerat för den effekten utgår vi från – totalt sett – 30 färre fängelse- domar . Om vi räknar med 30 färre fängelsedomar och att dessa 30 domar avser fängelse i (i genomsnitt) 9 månader, så rör det sig om Författningsförslag som inte följer av ställningstagandena en minskning på 270 fängelsemånader eller – uttryckt – 22,5 färre fängelseår . Med hänsyn till att villkorlig frigivning som utgångspunkt ska ske efter två tredjedelar av straffet och en genomsnittlig kostnad i anstalt är blir den årliga kostnadsminskningen på grund av denna effekt 19,5 mil- joner kronor (22,5 × 2/3 × 1,3 = 19,5). Avseende de 157 (187–30) kvarvarande domarna för fridskränk- ningsbrott ska dock straffskärpningen beaktas. Som räkneexempel kan utgås från att en höjning av straffminimum från till , dvs. en höjning , kan leda till att alla fäng- elsedomar skärps med tre månaders ytterligare fängelse. Det rör sig då om en ökning på 471 fängelsemånader eller – uttryck – 39,25 fler fängelseår . Med hänsyn till att villkorlig frigivning som utgångspunkt ska ske efter två tredjedelar av straffet och en genomsnittlig kostnad i anstalt är blir den årliga kostnadsökningen på grund av denna effekt cirka 34,0 mil- joner kronor (39,25 × 2/3 × 1,3 = 34,0166…). Till nämnd kostnadsökning kommer en kostnadsökning be- träffande de mål som leder till en icke frihetsberövande påföljd, som t.ex. skyddstillsyn, men som till följd av straffskärpningen kom- mer att leda till ett fängelsestraff. Som vi har angett ovan dömdes för grov fridskränkning eller grov kvinnofridskränkning till skyddstillsyn i 30 fall (i 4 av dessa fall i kombination med ett kort fängelsestraff, i 2 fall i kombination med s.k. kontraktsvård och i 5 fall i kombination med samhällstjänst). Det kan i denna del fram- hållas att oprovocerade våldsbrott mot person och våldsbrott i nära relation typiskt sett betraktas som s.k. artbrott, dvs. brott för vilka starka skäl talar för att påföljden ska bestämmas till fängelse även när straffvärdet är relativt begränsat. Med begränsat straffvärde avses här straffvärden under fängelse ; vid högre straffvärden än så anses redan det höga straffvärdet utgöra en presumtion för ett fängelse- straff. Eftersom påföljden i nu aktuella 30 fall har bestämts till skydds- tillsyn trots att starka skäl talar för fängelse kan det antas att det i åtminstone vissa av dessa fall har funnits så starka förmildrande aspekter att påföljden skulle ha bestämts till skyddstillsyn – even- tuellt i kombination med ett kort fängelsestraff, s.k. kontraktsvård eller samhällstjänst – även om straffvärdet skulle ha motsvarat fäng- else . Det skulle kunna röra sig om att gärningspersonen är ung, att det föreligger s.k. billighetsskäl eller att gärningsperso- Författningsförslag som inte följer av ställningstagandena nens personliga förhållanden har förändrats till det bättre efter brottet men före domen (se 29 kap. 5 § samt 30 kap. 4 och 5 §§ och 9 § andra stycket ). Det nu sagda innebär att vi har valt att räkna på att endast hälften av de 30 målen kommer att leda till en fäng- elsepåföljd i stället för skyddstillsyn. Om det rör sig om 15 mål i vilka påföljden bestäms till fängelse , så blir kostnadsökningen med beaktande av villkorlig frigivning efter två tredjedelar av straff- tiden (15 × 1 × 2/3 × 1,3 = 13,0; för sättet att räkna, se avsnitt 11.4.1). I förhållande till ett fängelsestraff är kostna- den för skyddstillsyn i många fall försumbar. Vi har därför valt att bortse från den kostnadsminskningen avseende de 15 målen. En kostnadsminskning på och kost- nadsökningar på respektive i de nämnda tre olika delarna skulle innebära att nettoeffekten för Kriminalvården skulle bli en kostnadsökning på cirka 27,5 mil- joner kronor. Vi bedömer att det alternativa förslaget i denna del inte kommer att leda till någon kostnadseffekt för rättsväsendets övriga aktörer. Motsvarande förändringar som för grov fridskränkning och grov kvinnofridskränkning skulle gälla för det av oss föreslagna nya heders- brottet, om brottstypernas gemensamma straffminimum skulle bestäm- mas till fängelse i stället för – som vi har föreslagit – nuvarande straffminimum för grov fridskränkning och grov kvinnofridskränk- ning, dvs. En minskning med en femtedel, eller , av de av oss i avsnitt 11.4.1 förväntade 20 domarna avseende hedersbrott som skulle ha hanterats som mål om de enskilda underbrotten skulle innebära en minskning med 4 sådana domar. Om vi även i denna del beaktar att en viss andel av dessa domar kommer att leda till en fängelsepåföljd på tre–fyra månaders fängelse, så kan vi vid beräkningen i stället utgå från en minskning med 3 sådana domar. Om också dessa skulle antas avse fängelse , så skulle det röra sig om en minskning på 27 fängelsemånader eller – uttryckt – 2,25 färre fängelseår . Med hänsyn till att villkorlig Författningsförslag som inte följer av ställningstagandena frigivning som utgångspunkt ska ske efter två tredjedelar av straffet och en genomsnittlig kostnad i anstalt är 1,3 miljoner kro- nor blir den årliga kostnadsminskningen på grund av denna effekt (2,25 × 2/3 × 1,3 = 1,95). Om vi även i denna del räknar på en skärpning på i genomsnitt ytterligare tre månaders fängelse för de resterande 17 (20–3) domarna på hedersbrott, så skulle det leda till en ökning med 51 fängelse- månader eller – uttryck – 4,25 fler fängelseår . Med hänsyn till att villkorlig frigivning som utgångspunkt ska ske efter två tredjedelar av straffet och en genomsnittlig kostnad i anstalt är blir den årliga kostnadsökningen på grund av denna effekt (4,25 × 2/3 × 1,3 = 3,6833…). En kostnadsminskning på och en kost- nadsökning på i de nämnda två olika delarna –avseende de ovan nämnda 20 målen – skulle innebära att netto- effekten för Kriminalvården skulle bli en kostnadsökning på , relativt vad vi har angett i avsnitt 11.4.1. Till det ovan sagda kommer de 10 helt nya målen, som vi har diskuterat i avsnitt 11.4.1, avseende brottslighet som aldrig hade kommit till rättsväsendets kännedom men som kan för- väntas leda till åtal och domar för hedersbrott om straffskalan börjar på fängelse . Om straffskalan i stället bestäms enligt det nu diskuterade alternativa förslaget, dvs. att minimistraffet be- stäms till fängelse (i stället för fängelse ), så kan det förväntas att av de 10 helt nya målen (dvs. 2 mål) kommer att leda till en dom avseende underbrotten i stället för hedersbrott och därmed en icke frihetsberövande påföljd eller ett fängelsestraff på uppskattningsvis tre–medan reste- rande 8 mål kan förväntas leda till ett fängelsestraff . På mot- svarande sätt som vi har räknat tidigare i detta delavsnitt kan den omständigheten att vissa av domarna avseende underbrotten leder till ett kort fängelsestraff beaktas på så sätt att vi vid beräkningen av kostnadsminskningen utgår från att något fler än 8 av målen kommer att leda till ett fängelsestraff (på ). Vi utgår därför vid den fortsatta beräkningen från 8,5 mål.