sou · H8B361 · 2020-11-05 00:00:00 — Detta innebär också att svenska säkerställda obligationer är starkt knutna till bostadsmarknaden och bostädernas underliggande värde. Det kan nämnas att det inte finns någon bestämmelse i LUSO som begränsar hur stor andel av den totala säkerhetsmassan som bostadskrediterna får utgöra. Utredningen vill dock poängtera att det i finns regler om riskspridning även inom olika tillgångsslag (se vidare avsnitt 7.4.13). Enligt utredningens mening bör bostadskrediter även fortsätt- ningsvis kunna utgöra en stor del av säkerhetsmassan för säkerställda obligationer som ges ut av . För del finns det således skäl att tillämpa regeln i artikel 129.1 d i tillsyns- förordningen om lån mot säkerhet i bostadsfastigheter. Olika upplåtelseformer enligt svensk rätt Som berörs i avsnitt 7.3.2 ska panträtt i svenska bostadsrätter jäm- ställas med inteckning i fast egendom i . Det finns således inte anledning att uppfatta uttrycket fastighet i tillsynsförordningen som synonymt med fastighet enligt svensk rätt. Till skillnad mot bostadsrätt berörs inte den svenska upplåtelse- formen tomträtt särskilt i tillsynsförordningen. Enligt utredningens mening får dock inteckning i tomträtt anses omfattas av uttrycket säkerhet i bostadsfastighet. Det finns åtminstone två skäl för detta. För det första har tomträtten i flera avseenden drag som annars karaktäriserar äganderätt till fastighet och tomträttsinnehavaren intar i stort en fastighetsägares ställning (se avsnitt 7.2.1). För det andra har, som nämns ovan, bostadsrätt jämställts med fast egendom trots att förfarandet för att uppnå sakrättsligt skydd för överlåtelse respektive panträtt är mindre tillförlitligt i fråga om bostadsrätt än för inteckning i fast egendom. Motsvarande för- farande för tomträtt är däremot i stort sett detsamma som för fast egendom, och därigenom mycket tillförlitligt. Sammantaget anser utredningen att inteckning i tomträtt ska jämställas med inteckning i fast egendom vad gäller de säkerheter som ska finnas för tillgångarna i säkerhetsmassan. Enligt utredningens mening bör det således inte göras någon ändring i sak i LUSO såvitt gäller att krediter för bostadsändamål ska kunna utgöra en del av säkerhetsmassan. Dessa bör liksom nu innefatta krediter som har lämnats mot inteckning i fast egendom, inteckning i tomträtt eller mot pant i bostadsrätt i . Det bör inte heller göras någon ändring i sak vad gäller att krediter som har lämnats mot säkerhet som motsvarar dessa också får användas, under förutsätt- ning att säkerheten finns i ett land inom EES. Däremot finns det skäl att redaktionellt anpassa LUSO till reglerna i tillsynsförordningen. Det gäller för det första att i stället för det vidare begreppet hypotekskredit använda en terminologi som i högre grad överensstämmer med uppdelningen mellan bostads- krediter respektive kommersiella krediter i artikel 129.1 i förord- ningen. Denna uppdelning har i sin tur betydelse för bland annat belåningsgraderna. För det andra finns det anledning att hänvisa till förordningen när det gäller krediter som har lämnats mot säkerhet i egendom som är belägen i ett annat land inom EES än (se avsnitt 5.3). En anledning till detta är behovet av att minska risken för att de unions- rättsliga reglerna om riskvikter och kapitalkrav tillämpas på ett annat sätt än bestämmelserna om säkerhetsmassan i svensk rätt. Detta har en särskild betydelse när säkerheten finns i ett annat land än . Exempelvis bör regeln om vissa lån mot säkerhet i franska bostads- fastigheter tillämpas i dess lydelse enligt artikel 129.1 e i tillsyns- förordningen, i stället för att det finns en särskild bestämmelse om sådana lån i LUSO. Som berörs i avsnitt 7.4.1 måste de krav på det aktuella emittent- institutet som följer av artiklarna 129.1a–3 tillsynsförordningen tillämpas om en medlemsstat väljer att inkludera en viss tillgångs- kategori i sin nationella lagstiftning. Även detta är ett skäl för att hänvisa till reglerna i tillsynsförordningen. Vidare finns det, om hänvisningar görs till reglerna i tillsyns- förordningen, ett behov av att förtydliga att inteckning i fast egen- dom, inteckning i tomträtt och pant i bostadsrätt för del är de säkerhetsrätter som avses i artikel 129.1 d. Detta gäller inte minst mot bakgrund av att de två senare säkerhetsrätterna inte avser fast egendom enligt svensk rätt men bör betraktas som säkerhet i bostads- fastighet enligt tillsynsförordningen (se ovan). Mot ovanstående bakgrund föreslår utredningen att bestämmelserna om hypotekskrediter i 3 kap. 1 § första stycket 1 LUSO ersätts av nya bestämmelser om bostadskrediter respektive kommersiella fastighetskrediter (angående de senare, se nästföljande avsnitt). När det gäller krediter som har lämnats mot säkerhet i egendom i som är avsedd för bostadsändamål ska det även fort- sättningsvis anges i LUSO att säkerheten ska bestå av inteckning i fast egendom, inteckning i tomträtt, eller pant i bostadsrätt (jfr avsnitt 5.3). I fråga om egendom i utlandet ska det tas in en bestämmelse i LUSO om att säkerhetsmassan, förutom krediter som har lämnats mot säkerheter i enligt ovan, också får bestå av andra lån mot säkerhet i en bostadsfastighet enligt artikel 129.1 d i tillsynsförord- ningen om säkerheten finns i en annan stat inom EES än . Detsamma gäller bostadslån som har lämnats mot säkerhet i egendom i enligt artikel 129.1 e i tillsynsförordningen. Eftersom förslagen ovan innebär att två tillgångskategorier enligt tillsynsförordningen tillåts i svensk rätt, finns det också skäl att ta in en allmän bestämmelse i LUSO om att emittentinstitutet också ska uppfylla kraven i artikel 129.1a–129.3 i förordningen. Utredningens förslag: Bestämmelserna om hypotekskrediter i 3 kap. 1 § första stycket 1 LUSO ersätts av bestämmelser om kommersiella fastighetskrediter som anknyter till artikel 129.1 i tillsynsförordningen. Därigenom utvidgas kretsen av tillåtna säkerheter. Säkerhetsmassan får, såvitt gäller kommersiella fastighets- krediter, bestå av krediter som har lämnats mot säkerhet i egen- dom i som är avsedd för näringsverksamhet. I ett sådant fall ska säkerheten bestå av 1.inteckning i fast egendom, 2.inteckning i tomträtt, eller 3.pant i bostadsrätt. Säkerhetsmassan får också bestå av andra lån mot säkerhet i kommersiella fastigheter enligt artikel 129.1 f i tillsynsförord- ningen, om säkerheten finns i en annan stat inom EES än . Kommersiella fastighetskrediter som inte har lämnats mot säkerhet i egendom som är avsedd för jord- eller skogsbruks- ändamål får utgöra högst av säkerhetsmassan. ska uppfylla kraven i artikel 129.1a–129.3 i tillsynsförordningen. Behovet av att tillåta kommersiella fastighetskrediter Utredningen anser att krediter mot säkerhet i egendom som innehas för kontors- eller affärsändamål liksom ska kunna vara en del av säkerhetsmassan. Detsamma gäller jord- och skogsbruksfastig- heter, som enligt är att hänföra till denna kategori om det huvudsakliga syftet med fastigheten är jord- eller skogsbruk (se vidare nedan). För svensk del finns det således anledning att tillämpa artikel 129.1 f om lån mot säkerhet i kommersiella fastig- heter. Uttrycket kommersiella fastighetskrediter bör användas i LUSO i syfte att markera att det rör sig om lån mot säkerhet. Det framstår i och för sig som möjligt enligt unionsrätten att begränsa vilka slags kommersiella fastigheter som tillåts. Utredning- en föreslår dock att bestämmelserna i harmoniseras med reglerna i tillsynsförordningen om krediter mot säkerhet i kommer- Anledningen till detta är intresset av att så långt som möjligt tillämpa bestämmelser om säkerhetsmassan som över- ensstämmer med kapitaltäckningsregelverket (se vidare avsnitt 5.3). Detta kan i sin tur underlätta vid tillämpningen av bestämmelserna och att göra dem mer lättlästa. I linje med bedömningen avseende bostadskrediter i föregående avsnitt anser utredningen att även tomträtter och bostadsrätter som är avsedda för näringsverksamhet ska kunna utgöra säkerhet för kommersiella fastighetskrediter, även om det inte rör sig om fast egendom enligt svensk rätt. Utredningen föreslår en lagstiftningsteknik som liknar den som berörs i föregående avsnitt om bostadskrediter. Som anförs där finns det mot bakgrund av anledning att ersätta uttrycket hypotekskredit med en terminologi som skiljer mellan å ena sidan bostadskrediter och å andra sidan krediter som har lämnats mot säker- het i kommersiella fastigheter (kommersiella fastighetskrediter). Vidare bör det framgå direkt av LUSO vad som gäller för svenska fastigheter och annan egendom i (se även avsnitt 5.3). Detta avser bland annat att de svenska säkerheter som tillåts även fort- sättningsvis ska vara inteckning i fast egendom, inteckning i tomträtt och pant i bostadsrätt. Utredningen föreslår att uttrycket kommersiella fastighets- krediter ska användas i LUSO. Detta uttryck ska i första hand avse krediter som har lämnats mot säkerhet i egendom i som är avsedd för näringsverksamhet, t.ex. för jord- eller skogsbruksända- mål. En förutsättning för det senare är dock att det huvudsakliga ända- målet med fastigheten är jord- respektive skogsbruk. I annat fall rör det sig om en bostadsfastighet.7 Utredningens förslag innebär således en harmonisering med reglerna i tillsynsförordningen vad gäller kate- goriseringen av olika slags fastigheter baserat på för vilka ändamål dessa innehas. Därutöver ska det anges i LUSO att säkerhetsmassan också får bestå av kommersiella fastighetskrediter i form av andra lån mot 7Se frågor och svar från Europeiska bankmyndigheten vad gäller tillämpningen av tillsyns- förordningen, fråga nr 2013_94 på följande webbplats: . säkerhet i kommersiella fastigheter enligt artikel 129.1 f i tillsyns- förordningen, om säkerheten för krediten finns i ett annat land inom EES än . En utvidgning av kretsen tillåtna tillgångar Uttrycket kommersiell fastighet i tillsynsförordningen får uppfattas som liktydigt med en fastighet som är avsedd för näringsverksamhet av något slag, oavsett verksamhetens karaktär. Detta innebär således att även vissa andra säkerheter än kontorsfastigheter och affärs- lokaler kan aktualiseras vid tillämpningen av artikel 129.1 f (se vidare avsnitt 7.3.2). Det är således frågan om en viss utvidgning av kretsen av tillgångar som tillåts ingå i säkerhetsmassan. För fastigheter som är svåra att värdera på ett tillförlitligt sätt, exempelvis gruvor eller fastigheter som är avsedda att exploateras för infrastrukturändamål, följer det dock en naturlig begränsning av de krav i fråga om värdering som föreslås i avsnitt 7.4.9. Utredningen bedömer att förslaget kan innebära en marginellt ökad risk för investerarna, i den mån emittentinstituten inkluderar tillgångar från denna vidare krets i säkerhetsmassan. Utöver begränsningarna i värderingshänseende anser utredning- en att det är av stor vikt ur riskhanteringssynpunkt att även fortsätt- ningsvis begränsa hur stor andel av säkerhetsmassan som får utgöras av kommersiella fastighetskrediter, utöver jord- och skogsbruks- krediter. Sådana krediter är mer utsatta för risker kopplade till den ekonomiska utvecklingen än bostadskrediter.8 Sådana kommersiella fastighetskrediter som inte har lämnats mot säkerhet egendom som är avsedd för jord- eller skogsbruksändamål bör därför även fortsätt- 8Därutöver kan det nämnas att det ekonomiska läget har förändrats på ett påtagligt sätt till följd av de ekonomiska effekter som spridningen av det nya coronaviruset har fått. bedömde att covid-19-pandemin leder till att bruttonationalprodukt minskar med (, Konjunkturläget , ). då detta betänkande färdigställs, , står det således klart att pandemin medför allvarliga konse- kvenser för ekonomi, även om det inte är känt hur länge pandemin kommer att pågå. Det finns skäl att anta att nedgången och de efterföljande konsekvenser som covid-19- pandemin orsakar kan påverka bland annat marknaden för kontors- och affärsfastigheter negativt. Att krediter som avser sådana fastigheter är mer utsatta för risker kopplade till den ekonomiska utvecklingen än bostadskrediter är, som berörs ovan, väl känt och har även uppmärksammats av (, Stabili- teten i det finansiella systemet, ). Se även avsnitt 6.2.6 vad gäller de begränsade kreditförlusterna avseende framför allt utlåning till hushåll. ningsvis få utgöra högst av säkerhetsmassan, i linje med 3 kap. 1 § andra stycket LUSO i dess nuvarande lydelse. Utredningen konstaterar att risknivån i säkerhetsmassan skulle kunna öka på ett oönskat sätt om någon begränsning av nu aktuellt slag inte fanns. Den nu aktuella begränsningen motiverades också enligt förarbetena till LUSO av de risker som är förenade med utlåning med säkerhet i kommersiella fastigheter (prop. 2002/03:107 s. 62). Förarbetsuttalandet står sig således alltjämt. Utredningen bedömer att förslaget om en begränsning till högst av säkerhetsmassan är förenligt med direktivet. I detta avseende kan det nämnas att det anges i direktivet att medlems- staterna ska fastställa regler om sammansättningen av säkerhets- massan (artikel 10). Utredningens bedömning: Det finns inte tillräckliga skäl för att tillåta att krediter som har lämnats mot säkerhet i fartyg ingår i säkerhetsmassan. Som berörs i avsnitt 7.3.2 finns det regler om krediter som har lämnats mot säkerhet i fartyg i artikel i tillsynsförordningen. Såvitt utredningen kan bedöma finns det tre kategorier av säkerhetsrätter enligt bestämmelserna i 3 kap. sjölagen (1994:1009) som omfattas av reglerna i förordningen. •skeppshypotek i ett svenskt registrerat skepp, •panträtt eller en annan sådan rättighet som har upplåtits i ett utländskt fartyg som även gäller i . Enligt utredningens bedömning är däremot panträtt i ett skepps- bygge inte en sådan säkerhet som avses i artikel i tillsynsför- ordningen. Utredningen ser inte att det finns något påtagligt behov av att tillåta sådana krediter som har lämnats mot säkerhet i fartyg som avses i artikel i tillsynsförordningen. Såvitt utredningen känner till är det mycket ovanligt att lämnar krediter mot säkerhet i fartyg. I driver dessutom Svenska Skeppshypotek, tidigare benämnd , en omfattande verksam- het inom finansiering av fartyg. Svenska Skeppshypotek har en bety- dande utlåningskapacitet och står bland annat under en statlig garanti. Svenska Skeppshypotek är inte något kreditinstitut enligt unionsrätten och får således inte ge ut säkerställda obligationer. Utöver det mycket begränsade behovet finns det ytterligare skäl mot att i svensk rätt tillåta att fartygskrediter ingår i säkerhetsmassan. För det första kan det vara svårare att prognosticera risken för kredit- förluster och hur t.ex. konjunktursvängningar kan påverka rederier och andra kredittagare i den nu aktuella kategorin krediter än för t.ex. bostadskrediter. Detta gäller särskilt om kreditgivaren inte är speciali- serad på fartygskrediter. För det andra är säkerheten, dvs. det aktuella fartyget, rörlig och i låntagarens besittning, även om registrering av säkerhetsrätten sker. Några sådana rörliga säkerheter har inte tillåtits enligt LUSO och de bör inte heller tillåtas framöver. Sammantaget anser utredningen att det inte finns tillräckliga skäl för att tillåta att krediter som har lämnats mot säkerhet i fartyg ingår i säkerhetsmassan. 7.4.6Exponeringar mot kreditinstitut inklusive derivatkontrakt Utredningens förslag: Säkerhetsmassan får bestå av exponeringar mot kreditinstitut som uppfyller kraven för kreditkvalitetssteg 1 eller 2 enligt tillsynsförordningen. Dessa exponeringar får ut- göras av 1.derivatkontrakt med kreditinstitut, och 2.andra exponeringar som är tillgångar på nivå 1 eller 2A enligt likviditetstäckningsförordningen. Om det finns särskilda skäl får efter ansökan från ett emittentinstitut och under de förutsättningar som anges i artikel 129.1a c i tillsynsförordningen besluta att även exponeringar mot kreditinstitut som endast uppfyller kraven för kreditkvalitets- steg 3 enligt tillsynsförordningen får ingå i ett emittentinstituts säkerhetsmassa , om dessa exponeringar utgörs av 1.derivatkontrakt med kreditinstitut, eller 2.sådana kortfristiga insättningar i kreditinstitut som avses i artikel 129.1 c (i) i tillsynsförordningen. Uttrycket derivatavtal i LUSO ersätts av uttrycket derivat- kontrakt. Som en konsekvens av detta görs en följdändring i 3 a § första stycket förmånsrättslagen. I definitionen av derivatkontrakt i 1 kap. 2 § LUSO tas en hän- visning till 1 kap. 4 § första stycket lagen om värdepappersmark- naden in. Definitionen anpassas också till tillsynsförordningen vad gäller motpartskretsen. Detta innebär att derivatkontrakt får ingås endast med 1.svenska staten, riksbank eller en kommun, en region eller ett kommunalförbund i , 2.ett offentligt organ i en annan stat inom EES än enligt artikel 129.1 a i tillsynsförordningen, 3.ett sådant offentligt organ i tredjeland, en sådan multilateral utvecklingsbank eller en sådan internationell organisation som avses i artikel 129.1 b tillsynsförordningen, om kraven i den bestämmelsen är uppfyllda, eller 4.ett kreditinstitut, dvs. ett kreditinstitut enligt lagen om bank- och finansieringsrörelse eller ett utländskt kreditinstitut enligt tillsynsförordningen som hör hemma i en annan stat inom EES än och som har motsvarande tillstånd. Ett emittentinstitut får inte ingå ett derivatkontrakt som inne- bär att det upphör att gälla, att en betalningsförpliktelse tidigare- läggs eller att slutavräkning ska ske om institutet försätts i kon- kurs eller resolution eller om motparten begär det (jfr förslaget i avsnitt 6.4). ska uppfylla kraven i artikel 129.1a–129.3 i tillsynsförordningen. Bemyndigandet i 6 kap. 3 § 8 LUSO ändras på så sätt att det inte längre omfattar föreskrifter om villkor för derivatkontrakt. Utredningens bedömning: Derivatkontrakt är en sådan expo- nering som avses i artikel 129.1 i tillsynsförordningen. Det behövs inte några lagstiftningsåtgärder för att genom- föra kravet på att derivatkontrakt uteslutande ska användas av risksäkringsskäl eller reglerna om dokumentation respektive separation av sådana derivatkontrakt (artikel 11.1 a–c). Kvantitativa begränsningar av exponeringar mot kreditinstitut Enligt den terminologi som används i tillsynsförordningen är derivat- kontrakt att anse som exponeringar. Detta framgår av att derivat- kontrakt anges som en form av exponeringar i artiklarna 129.1 c och 129.1a c i den nya lydelsen av förordningen. Det framgår även av andra regler i tillsynsförordningen, som inte berörs av ändringsförordningen, att derivatinstrument är en underkategori bland exponeringarna (se t.ex. artikel 147.6 b om exponeringsklasser och artikel 162.2 b om löptid). Även Europeiska bankmyndigheten () har tolkat till- synsförordningen på så sätt att derivatkontrakt är att betrakta som exponeringar.9 För fullständighetens skull finns det dock från utred- ningens sida skäl att framhålla att derivatkontrakt ger upphov till en exponering gentemot motparten, som närmare framgår av avtals- villkoren, snarare än att kontraktet i sig är en exponering. Bedömningen att derivatkontrakt är en form av exponering i till- synsförordningens mening innebär att de kvantitativa begränsningar som följer av artikel 129.1a i förordningen är tillämpliga på dem. Det innebär bland annat att samtliga derivatkontrakt och övriga expo- neringar inte får överstiga av det nominella beloppet för emittentinstitutets utestående säkerställda obligationer, ens om det rör sig om exponeringar mot ett kreditinstitut som uppfyller kraven för kreditkvalitetssteg 1. Den ovan berörda nya begränsningsregeln på innebär att tillgångar som behövs för att hålla en likviditetsbuffert respektive för att uppfylla matchningskraven och exponeringar som uppstår till följd av derivatkontrakt ska omfattas av denna nivå, när ett kreditinstitut är motpart (detta gäller dock inte för de tillgångar som utgör övervärde, se även under rubriken med artikel 129.1a–129.3 i tillsynsförordningen). Nivån är en skärpning jämfört med dagens bestämmelser enligt vilka några kvantitativa begränsningar för derivatkontrakt inte finns och fyllnadssäkerheterna som huvudregel får utgöra högst av säkerhetsmassan. Opinion of Banking Authority on the partial waiver of Article 129(1)(c) of the CRR, Op/2015/08, av . Exponeringar mot kreditinstitut som behövs för risksäkringen För att emittentinstituten ska kunna ha en fungerade risksäkring av sina tillgångar och skulder behöver de, i varierande utsträckning och beroende på bland annat olika affärsmässiga förhållanden, kunna ingå derivatkontrakt och hålla sådana tillgångar som behövs för att uppfylla dels matchningsreglerna, dels kravet på en likviditetsbuffert (se avsnitt 7.2.6 och kapitel 10). I praktiken ingår emittentinstituten uteslutande derivatkontrakt med andra kreditinstitut. Det är således av stor vikt att de även fortsättningsvis kan ingå sådana derivatkontrakt. Utredningen har ovan gjort bedömningen att sådana derivatkontrakt är att betrakta som exponeringar mot kreditinstitut. Det är dock tillåtet enligt såväl LUSO som att ha andra slags motparter i derivat- kontrakt (derivatmotparter) än kreditinstitut (se vidare nedan under . För att begränsa risknivån i säkerhetsmassan anser utredningen att endast tillgångar på nivå 1 eller 2A enligt likviditetstäckningsförord- ningen ska tillåtas när det gäller tillgångar som har betydelse vad gäller att uppfylla matchningsreglerna och kravet på en likviditetsbuffert (se även avsnitt 10.3). Exponeringar mot kreditinstitut som endast uppfyller kraven för kreditkvalitetssteg 3 kan vara förenade med en relativt hög risk (se även avsnitt 7.4.1). Mot den bakgrunden ger inte generellt sett utrymme för att tillåta sådana exponeringar, annat än bland annat viss kortfristig inlåning (insättningar) i kreditinstitut begränsad utsträckning. Som berörs i avsnitt 7.3.5 finns det även en möjlighet för med- lemsstaterna att tillåta att derivatkontrakt som endast uppfyller kraven för kreditkvalitetssteg 3 ingår i säkerhetsmassan. Utredning- en anser att det finns skäl att i svensk rätt införa en sådan dispens- möjlighet för den situationen att det är mycket svårt att ingå nöd- vändiga derivatkontrakt med motparter som uppfyller kraven för kreditkvalitetssteg 1 eller 2, t.ex. till följd av att det finns för få aktörer av sådant slag (se artikel 129.1a c i tillsynsförordningen). En sådan dispens är endast avsedd att användas i yttersta undantagsfall och för . Utredningen menar att en sådan dispens inte behöver lämnas för redan ingångna derivatkontrakt om en derivatmotpart under kon- traktets löptid inte längre skulle uppfylla kraven för kreditkvalitets- steg 1 eller 2. Undantaget behöver således endast tillämpas om emittentinstitutet avser att ingå nya derivatkontrakt med en motpart som har ett kreditbetyg inom kreditkvalitetssteg 3 och om emitt- entinstitutet av olika skäl inte kan finna derivatmotparter som har ett kreditbetyg som motsvarar kreditkvalitetssteg 1 eller 2 vid den givna tidpunkten. Utredningen föreslår därför att även exponeringar av ovanstående slag mot kreditinstitut som endast uppfyller kraven för kreditkvalitets- steg 3 ska vara tillåtna, om det finns särskilda skäl. I ett sådant fall ska och för det aktuella emittentinstitutet kunna lämna sitt medgivande till detta. Detta förslag om en dispens- möjlighet gäller även kortfristiga insättningar avseende likviditets- bufferten, trots att dispens inte uttryckligen krävs enligt EU-regel- verket. Utredningens förslag innebär att , på ansökan av ett emittentinstitut, ska fatta ett förvaltningsbeslut i ett enskilt fall och att detta beslut ska avse . Det är således inte frågan om att ska meddela före- skrifter på det nu aktuella området. I likhet med övriga beslut enligt LUSO får beslut av nu aktuellt slag överklagas till allmän förvalt- ningsdomstol (6 kap. 1 § första stycket).