sou · H8B316 · 2020-04-01 00:00:00 — Det kan exempelvis vara fallet om ett tidigare verkställighetsförsök har misslyckats på grund av att barnet har avvikit, hållit sig undan eller på annat sätt försökt undkomma verkställighet. Ju närmare tidpunkten för faktisk verkställighet kom- mer, desto större är generellt sett risken för att utlänningen vidtar åtgärder för att slippa avlägsnas ur landet. Det kan också finnas miss- tankar om att ett äldre barn kan komma att begå allvarliga brott och det är i sådana fall angeläget att barnet frihetsberövas i avvaktan på att utvisningsbeslutet kan verkställas. Ett barn får dock aldrig tas i förvar av det skälet att hans eller hennes identitet är oklar. Vid alla beslut om förvar ska det göras en proportionalitetsbedömning. Det gäller inte minst vid prövningen av om ett barn ska tas i förvar. Vem som får besluta om förvar I paragrafen tydliggörs att endast behöriga myndigheter, eller den som anges i 6 §, får besluta om förvar. Bestämmelser om interimisti- ska beslut finns i 7 och 8 §§. Paragrafen, som motsvarar 9 a § första stycket i den nuvarande lagen, behandlas i avsnitt 8.4.2. Beslut om förvar meddelas av den myndighet som är behörig en- ligt 5 §. Som framgår av kommentaren till den paragrafen kan behö- righeten flytta mellan , regeringen och Säkerhets- polisen. Den myndighet som beslutade att ta en utlänning i förvar behöver därmed inte vara den som därefter får besluta om fortsatt förvar. Vem som är behörig att besluta när ärendet handläggs av re- geringen regleras i 6 §. I paragrafen regleras vilken myndighet som får besluta om förvar. Vilken myndighet som är behörig varierar under handläggningens gång. Paragrafen motsvarar 9 b § i den nuvarande lagen, men myn- digheternas behörighet förtydligas. Den behandlas i avsnitt 8.4.2. Av första stycket framgår att är behörig myndig- het om varken regeringen eller Säkerhetspolisen är behörig enligt andra och tredje styckena. Av det följer bl.a. att är behörig att besluta om förvar när den handlägger en ansökan från Säkerhetspolisen om att en utlänning ska utvisas. Migrationsöver- domstolen får däremot inte längre fatta beslut om att ta en utlänning i förvar. Den ansvarar inte heller längre för ny prövning av sådana beslut. är därmed behörig att besluta om förvar un- der den tid som ett överklagat beslut handläggs i Migrationsöver- domstolen och fram till dess att ärendet överlämnas till regeringen. Vidare är behörig myndighet om Säkerhetspolisen har fattat ett interimistiskt beslut om förvar enligt 7 §, även om Säkerhetspolisen ännu inte har ansökt om utvisning. Migrationsver- ket kan vara behörig myndighet om Säkerhetspolisen eller Polis- myndigheten har fattat ett interimistiskt beslut enligt 8 §, om ingen annan är behörig myndighet för det interimistiska beslutet. är också behörig att besluta om förvar om regeringen har återförvisat ett ärende dit eller överlämnat det för fortsatt handläggning. I andra stycket anges när regeringen är behörig myndighet. Rege- ringen är behörig när den handlägger ett överklagat ärende om ut- visning. Behörigheten gäller från det att handlingarna i ärendet tas emot av ansvarigt departement till dess att handläggningen av den överklagade frågan har avgjorts. Efter det att regeringen har avgjort överklagandefrågan kan det dock kvarstå en del frågor för att ta ställning till, t.ex. ersättning till offentligt bi- träde. Det gör emellertid inte att regeringen behåller sin ställning som behörig myndighet. Enligt tredje stycket är Säkerhetspolisen behörig myndighet från det att den har tagit emot ett beslut om utvisning för verkställighet till dess att beslutet har verkställts. Säkerhetspolisen är alltså behörig myndighet även om den har gett i uppdrag att verkställa utvisningsbeslutet. Säkerhetspolisen behåller också sin be- hörighet om utvisningsbeslutet inte får verkställas t.ex. på grund av att det har inhiberats. Att Säkerhetspolisens beslut om förvar, som inte är interimisti- ska, och beslut om förvar får överklagas till Mig- rationsöverdomstolen framgår av 7 kap. 9 §. Paragrafen reglerar ansvarigt statsråds respektive regeringens befo- genhet i fråga om förvar när regeringen är behörig myndighet. Den motsvarar i huvudsak 9 c § i den nuvarande lagen och behandlas i avsnitt 8.4.2. Av första stycket framgår att det enligt huvudregeln ankommer på ansvarigt statsråd att besluta i frågor om förvar när regeringen är be- hörig myndighet enligt 5 § andra stycket. Vilket statsråd som är an- svarigt framgår av förordningen (1996:1515) med instruktion för . Regeringen är, som framgår av kommentaren till 5 §, behörig så länge den handlägger ett överklagat beslut om utvis- ning. Om ett statsråd har beslutat om förvar kan utlänningen enligt 7 kap. 12 § få frågan prövad av . Enligt andra stycket får regeringen normalt inte besluta att ta eller hålla kvar en utlänning i förvar. I stället beslutar, som framgår av första stycket, ansvarigt statsråd att en utlänning ska tas eller fortsatt hållas i förvar som regeringen handlägger ärendet. I vissa fall får dock regeringen besluta om förvar. När regeringen om- prövar ett förvarsbeslut enligt 13 § får den besluta att utlänningen fortsatt ska hållas i förvar. Regeringen får vidare alltid upphäva ett förvarsbeslut när den är behörig myndighet enligt 5 §. Det blir t.ex. aktuellt om regeringen beslutar att inte utvisa utlänningen och han eller hon hålls i förvar. Interimistiska beslut om förvar I paragrafen ges Säkerhetspolisen möjlighet att interimistiskt ta en utlänning i förvar redan innan myndigheten har ansökt hos Migra- tionsverket om utvisning av utlänningen. Paragrafen motsvarar del- vis 9 § i den nuvarande lagen och behandlas i avsnitt 8.4.3. I vissa fall kan det vara nödvändigt att säkerställa att utlänningen inte avviker eller håller sig undan inför det kommande utvisnings- förfarandet. Det möjliggörs genom att Säkerhetspolisen interimis- tiskt får besluta om att ta utlänningen i förvar. En förändring är att det måste finnas förutsättningar för förvar enligt 1 och 2 §§ eller 1 och 3 §§ även i de fall där Säkerhetspolisen beslutar om förvar in- nan myndigheten har fört frågan om utvisning till . Säkerhetspolisens interimistiska beslut om förvar får inte över- klagas. I stället ska Säkerhetspolisen, när den har beslutat att en ut- länning ska tas i förvar innan utvisningsfrågan har väckts, genast an- mäla det till . Verket ska , dvs. omgående efter det att frågan har underställts verket, pröva om förvarsbeslutet ska bestå. Om beslutar att utlänningen ska vara kvar i förvar kommer det beslutet att ersätta det tillfälliga beslut som Säkerhetspolisen har fattat i avvaktan på verkets prövning. Såväl Säkerhetspolisens interimistiska förvarsbeslut som Migrationsver- kets beslut ska enligt 6 kap. 11 § vara skriftliga och innehålla de skäl som ligger till grund för besluten. beslut i förvars- frågan får enligt 7 kap. 9 och 11 §§ överklagas särskilt till Migra- tionsöverdomstolen utan begränsning till . Om fastställer beslutet om förvar löper den frist som anges i 12 §. Om verket anser att det inte finns skäl för förvar ska utlänningen friges. Verket ansvarar för att det görs men kan uppdra åt Säkerhetspolisen eller att verkställa beslutet. I paragrafen regleras andra interimistiska beslut om förvar. Paragra- fen anger vem som får besluta i sådana fall. Den motsvarar delvis hänvisningen i 5 § i den nuvarande lagen till 10 kap. 17 § utlännings- lagen (2005:716). Paragrafen behandlas i avsnitt 8.4.3. I första stycket klargörs att Säkerhetspolisen och Polismyndig- heten får besluta att ta en utlänning i förvar, trots att myndigheten inte är behörig myndighet enligt 5 §. Det förutsätter att åtgärden är brådskande och att det därför inte finns tid att avvakta den behöriga myndighetens beslut i frågan. Det kan t.ex. inträffa när Polismyn- digheten vid spaning påträffar en utlänning som har utvisats med stöd av lagen, men som hållit sig gömd sedan utvisningsbeslutet meddelats. Det kan också vara fråga om en utlänning som har åter- vänt till efter verkställighet. Interimistiskt beslut kan också aktualiseras om Säkerhetspolisen får information om att en utlän- ning som är föremål för ansökan om utvisning försätts på fri fot från ett häkte efter att brottsmisstankarna mot honom eller henne har avskrivits eller att tillräckliga skäl för häktning saknas i brottmålet. De allmänna förutsättningarna för förvar enligt 1–3 §§ måste vara uppfyllda vid och Säkerhetspolisens interimisti- ska beslut. Om Säkerhetspolisen eller har fattat ett inte- rimistiskt beslut ska det anmälas till den myn- dighet som vid tillfället är behörig att besluta om förvar. Den behö- riga myndigheten ska pröva om förvarsbeslutet ska fortsätta att gälla. Om regeringen är behörig myndighet kan en accepteras för prövningen, än om det är eller Säkerhetspolisen som är behörig. Det som sägs i kommentaren till 7 § om prövningen är tillämpligt även vid prövning enligt denna pa- ragraf. I de fall där får besluta om en tvångsåtgärd får i vissa situationer också en enskild polisman ingripa. Det framgår genom en hänvisning i andra stycket till 11 § polislagen (1984:387). Enligt den paragrafen får en polisman omhänderta en utlänning i av- vaktan på beslut. Som förutsättning gäller att rekvisiten för omhändertagande bedöms föreligga och att dröjsmål med ingripandet skulle innebära fara för den omhändertagnes eller annans liv eller hälsa eller fara i annat hänseende. Vanligen avses fara för att utlänningen avviker så att beslut om utvisning inte kan verk- ställas. En polisman som har verkställt ett sådant omhändertagande ska skyndsamt anmäla åtgärden till sin förman för beslut om åtgär- den ska bestå. Om förmannen beslutar att åtgärden ska bestå ska han eller hon se till att åtgärder enligt första stycket vidtas. Utlänningen ska underrättas om anledningen till omhänder- tagandet (15 § polislagen). En polisman vid har samma befogenhet som en polisman vid . Regleringen i tredje stycket bygger på de bestämmelser som ur- sprungligen togs in i utlänningslagen i samband med införandet av lag om gränsövervakning i krig m.m. (proposition med för- slag till lagstiftning om gränsövervakning, prop. 1978/79:215). Den ger vissa andra tjänstemän samma rätt som en polisman att omhän- derta en utlänning som påträffas vid en kontroll. För att en tulltjän- , kustbevakningstjänsteman eller passkontrollant ska få om- händerta en utlänning krävs det, på grund av hänvisningarna till polislagen, att förutsättningar bedöms finnas för att utlänningen ska kunna tas i förvar av . Det är normalt fallet om en utlänning som har återreseförbud påträffas. Dessutom krävs det att omständigheterna är sådana att beslut inte kan avvaktas utan fara för att utlänningen avviker. Enligt 15 § polislagen ska en polisman som har verkställt ett omhändertagande så skynd- samt som möjligt anmäla åtgärden till sin förman. Motsvarande skyl- dighet fullgörs av tulltjänstemannen, kustbevakningstjänstemannen eller passkontrollanten genom att anmälan ska göras till en polisman. Även en enskild polisman är nämligen förman i förhållande till tulltjänstemannen, kustbevakningstjänstemannen eller passkontrollanten. När anmälan gjorts till en polisman, övertar han eller hon ansvaret för åtgärden (prop. 1978/79:215 s. 36). Om polismannen beslutar att åtgärden ska bestå ska han eller hon se till att åtgärder enligt första stycket vidtas. Paragrafen innehåller en generell regel om hur tiden i förvar ska be- stämmas. Den saknar motsvarighet i den nuvarande lagen. Paragra- fen behandlas i avsnitt 8.4.4. I paragrafen anges den allmänna grundsatsen att förvar ska pågå . Paragrafen gäller oavsett på vilken grund som utlänningen hålls i förvar. Den kompletterar den gene- rella proportionalitetsprincipen i 1 kap. 8 §, som alltid ska beaktas vid bedömningen av hur länge ett förvarsbeslut får pågå. För verk- ställighetsförvar finns det absoluta tidsgränser i 10 §. I 11 § finns det tidsgränser för förvar av utlänningar som inte har fyllt . Vid bedömningen av hur länge utlänningen får hållas i förvar ska hänsyn tas till bl.a. vilka konsekvenser frihetsberövandet får för den enskilde. Mot det ska ställas dels det allmännas behov av att säkra utlänningen för att underlätta framtida verkställighet, dels det sam- hällshot som utlänningen utgör. Andra omständigheter som kan be- aktas är om utlänningens identitet är oklar eller att det fortfarande utreds vem utlänningen är och om verkställighet kan genomföras. Bristande samarbete med myndigheterna från utlänningens sida kan också beaktas vid bedömningen av om tiden i förvar är proportio- nerlig. En tillämpning av proportionalitetsprincipen kan leda till att det inte anses vara proportionerligt att utlänningen hålls i förvar utan att han eller hon i stället ska ställas under uppsikt. Regleringen gäller under hela den tid som utlänningen hålls i för- var. Det innebär bl.a. att den behöriga myndigheten måste ta hänsyn till paragrafen vid prövningen av om utlänningen fortsatt ska hållas i förvar. Ju som utlänningen har varit tagen i förvar, desto större krav måste ställas på att åtgärden är nödvändig. I paragrafen föreskrivs absoluta tidsgränser för verkställighetsförvar. Paragrafen motsvarar hänvisningen i 5 § i den nuvarande lagen till 10 kap. 4 § andra stycket utlänningslagen (2005:716). Den behandlas i avsnitt 8.4.4 och 8.4.5. Lagen (1930:173) om beräkning av lagstad- gad tid är tillämplig på fristerna. För att Säkerhetspolisen ska kunna förbereda eller genomföra verkställighet av ett beslut om utvisning får enligt första stycket en vuxen utlänning – om de materiella förutsättningarna i 1 och 2 §§ är uppfyllda – hållas i förvar i högst . Om det är sannolikt att verk- ställigheten kommer att ta på grund av bristande samar- bete från utlänningens sida, för att det tar tid att skaffa nödvändiga handlingar eller av något annat väsentligt skäl som hänför sig till verkställigheten får förvarstiden förlängas . Den maximalt tillåtna tiden som en utlänning får hållas i förvar i av- vaktan på att utvisningsbeslutet verkställs mot honom eller henne uppgår till . Tidsgränsen respektive räknas från det att utvisningsbeslutet är verkställbart, om utlänningen är i förvar då. Det innebär när beslutet fick laga kraft eller utlänningen avgav nöjdförklaring. Har utvisningsbeslutet fattats av räknas tiden alltså från den tidpunkt när beslutet inte längre får överklagas eller när utlänningen uttryckligen avstått från att överkla- ga utvisningsbeslutet. Om regeringen har beslutat om utvisning bör- jar tiden att löpa för regeringens beslut, eftersom ett så- dant beslut får laga kraft direkt. Om utlänningen tas i förvar först efter det att utvisningsbeslutet fick verkställas räknas tiden från förvarstagandet. Skulle utlänningen friges upphör fristen att löpa. Det ställs inte längre något krav på synnerliga skäl för att en ut- länning ska få hållas i förvar . I stället gäller den allmänna regeln i 9 § om att förvar ska pågå . Det ska dessutom enligt 1 kap. 8 § alltid göras en proportio- nalitetsbedömning vid prövningen av hur länge en utlänning får hål- las i förvar. Den tillåtna förvarstiden är längre än vad som gäller för förvar av utlänningar enligt utlänningslagen. För den aktuella typen av ären- den tar det normalt att verkställa utvisningsbeslut, efter- som det rör sig om utlänningar som har ansetts utgöra ett terrorist- hot eller annat allvarligt säkerhetshot. En mer ingående utredning kan behöva göras för att kontrollera om utvisningen kan verkställas till ett visst land. Mottagarlandet kan också komma att kräva fylli- gare material för att bedöma om det är villigt att ta emot utlänningen. Resan tillbaka till hemlandet kan behöva arrangeras på ett särskilt sätt med hänsyn till säkerhetsaspekterna, vilket kan komma att ta ytterligare tid i anspråk. Det kan också finnas skäl att hålla utlän- ningen i förvar i avvaktan på att ska pröva ett kla- gomål från utlänningen om att utvisningen t.ex. strider mot artikel 3 i . Sådana omständigheter som nämnts kan be- aktas vid bedömningen av om det finns skäl att fortsatt hålla utlän- ningen i förvar. En längre förvarstid än kan också vara godtagbar om det finns något annat väsentligt skäl – än bristande samarbete och att det tar tid att införskaffa nödvändiga handlingar – som hänför sig till verkställigheten. Det ska alltså vara fråga om sådana omständigheter som har med verkställigheten att göra och omständigheterna ska vara väsentliga. Det kan exempelvis vara fråga om att Säkerhetspoli- sen behöver skaffa särskilda tillstånd från det land som utlänningen ska utvisas till eller att kommunikationen med det landet är särskilt komplicerad. Den processen får dock inte ta så att förvar är proportionerligt. En tillämpning av proportionalitetsprincipen kan nämligen leda till bedömningen att det inte längre anses vara proportionerligt att utlänningen hålls i förvar, även om den maximalt tillåtna tiden inte har gått ut. Den bedömningen kan göras redan innan ettårsfristen har löpt ut och medföra att utlänningen i stället ställs under uppsikt eller inte längre ska vara föremål för några tvångsåtgärder. Har utvisningsbeslutet inhiberats finns det, som framgår av kom- mentaren till 1 § normalt sett inte förutsättningar för att ha utlän- ningen i verkställighetsförvar. I andra stycket regleras en särskild situation, nämligen att det har gjorts ett försök att verkställa utvisningen men att det har misslyck- ats och att utlänningen därför har förts tillbaka till . I sådana fall gäller inte det strängare kravet på skäl för fortsatt förvar förrän en ny ettårsfrist, räknad från när utlänningen på nytt anländer till , har löpt ut. Att en ny ettårsfrist börjar löpa påverkar inte den längsta tiden som en utlänning får hållas i verkställig- hetsförvar. Det innebär att om ett verkställighetsförsök misslyckas när utlänningen har hållits i förvar och får utlän- ningen hållas i förvar högst till. Det är alltså den sam- manlagda tiden som utlänningen har hållits i förvar i samma verk- ställighetsärende som avgör om treårsfristen har gått ut. Med samma verkställighetsärende avses ett ärende där arbetet med att verkställa utvisningen har pågått eller kunnat pågå i stort sett utan större av- brott. Är det däremot fråga om ett nytt verkställighetsärende kan en ny treårsperiod börja löpa. Ett nytt verkställighetsärende kan aktua- liseras t.ex. om utvisningsbeslutet har verkställts men utlänningen på nytt anträffas i eller om beslutet inte har kunnat verkställas därför att utlänningen beviljats ett tidsbegränsat uppe- hållstillstånd. Paragrafen innehåller absoluta tidsgränser för förvar av en utlänning som inte har fyllt . Paragrafen, som motsvarar hänvisningen i 5 § i den nuvarande lagen till 10 kap. 5 § utlänningslagen (2005:716), behandlas i avsnitt 8.4.13. I paragrafen föreskrivs att ett barn inte får hållas i förvar än . Om det finns synnerliga skäl får barnet hållas i för- var i . Ett skäl att utsträcka tiden kan vara om barnet påträffas efter att ha hållit sig undan eller gömts undan. Ett annat skäl kan vara att avresan av någon annan anledning fördröjs av omständigheter som myndigheten inte har kunnat förutse eller av- hjälpa (jfr bet. 1992/93:SfU3). Ny prövning av ett beslut om förvar Paragrafen anger när ett beslut om förvar ska prövas på nytt för att inte upphöra att gälla. Paragrafen motsvarar delvis hänvisningarna i 5 § i den nuvarande lagen till 10 kap. 9 § första och tredje styckena och 10 § utlänningslagen (2005:716). Den behandlas i avsnitt 8.4.6. Lagen (1930:173) om beräkning av lagstadgad tid är tillämplig på fristerna. Enligt första stycket ska ett beslut om förvar prövas på nytt respektive . Vilken tidsfrist som gäller beror på om det är fråga om sannolikhetsförvar enligt 1 § 1 eller verkstäl- lighetsförvar enligt 1 § 2. Fram till dess att det finns ett verkställbart beslut om utvisning ska förvarsbeslutet prövas på nytt inom den kortare tidsfristen. Fyraveckorsfristen räknas från det att beslutet om förvar verkställdes. Om förvarsbeslutet föregicks av ett interi- mistiskt beslut om förvar ska tiden i stället räknas från när det be- slutet verkställdes. Det avgörande är alltså när utlänningen faktiskt berövades friheten. Ett beslut om utvisning kan enligt 2 kap. 19 § verkställas när det fått laga kraft eller utlänningen har nöjdförklarat sig enligt 7 kap. 19 §. Därefter kan utlänningen tas i verkställighets- förvar. Den längre tidsfristen tillämpas då när förvarsbeslutet ska prövas på nytt. Om utlänningen inte är i förvar när utvisningsbeslu- tet får laga kraft men tas i förvar senare, räknas tremånadersfristen från den dag då förvarsbeslutet verkställdes. Vem som är behörig att göra den nya prövningen anges i 5 och 6 §§. Av 6 § framgår att regeringen som regel inte får besluta om fortsatt förvar. Det ankommer i stället på ansvarigt statsråd att fatta sådana beslut när regeringen är behörig myndighet. I andra stycket anges att ny prövning ska göras respektive , så länge utlänningen hålls kvar i förvar. Tidsfristen räknas då från närmast föregående beslut om förvar. Av tredje stycket framgår att ett beslut om förvar upphör att gälla, om en ny prövning inte har gjorts . Det ankommer på den som är behörig att pröva frågan att bevaka att tidsfristen inte överskrids. Ny prövning av beslut om förvar ska alltid föregås av en muntlig förhandling. Det framgår av 17 §. Skyldighet att ompröva ett beslut om förvar Paragrafen anger när beslut om förvar ska omprövas på grund av att beslut om utvisning har meddelats. Den motsvarar delvis 9 a § andra stycket i den nuvarande lagen och behandlas i avsnitt 8.4.7. När beslutar att en utlänning ska utvisas, ska enligt första stycket verket – om utlänningen hålls i förvar – ta ställ- ning till om förvarsbeslutet ska bestå eller om utlänningen ska för- sättas på fri fot. beslut i förvarsfrågan får överkla- gas särskilt till Migrationsöverdomstolen enligt 7 kap. 9 och 11 §§. Även regeringen är skyldig att ompröva ett förvarsbeslut när den be- slutar om utvisning av en utlänning som hålls i förvar. I andra stycket anges att regeringen ska ompröva ett beslut om förvar, om utvisningsbeslutet upphävs och ärendet återförvisas eller överlämnas till för handläggning. Ett ärende kan överlämnas till verket med stöd av 7 kap. 6 §. Återförvisning kan bli aktuell t.ex. med anledning av ändrade förhållanden eller om ett handläggningsfel har förekommit hos . Efter om- prövningen av förvarsbeslutet är det den myndighet som är behörig i frågor om förvar som från regeringens beslut ska göra en ny prövning av förvarsbeslutet. Av 5 § framgår att Migra- tionsverket är behörig myndighet bl.a. när verket handlägger en an- sökan om utvisning. Av 6 § framgår att regeringen får besluta att utlänningen fortsatt ska hållas i förvar när den omprövar ett beslut om förvar enligt denna paragraf. Regeringen får även upphäva förvarsbeslutet. Skyldighet att upphäva ett beslut om förvar I paragrafen regleras den behöriga myndighetens skyldighet att upp- häva ett beslut om förvar om det inte längre finns skäl för beslutet. Paragrafen motsvarar delvis hänvisningen i 5 § i den nuvarande lagen till 10 kap. 9 § fjärde stycket utlänningslagen (2005:716). Den be- handlas i avsnitt 8.4.8. Det kan bero på olika omständigheter att det inte längre finns skäl för ett beslut om förvar. Det kan t.ex. vara fråga om att den till- låtna tiden för förvar har löpt ut eller att det är propor- tionerligt att hålla utlänningen i förvar. Paragrafen innebär att den som ansvarar för förvarsfrågan är skyldig att löpande ta ställning till om det fortfarande finns skäl för frihetsberövandet. Paragrafen, som inte har någon direkt motsvarighet i den nuvarande lagen, anger vilken myndighet som ska genomföra muntlig hand- läggning. Den behandlas i avsnitt 8.4.9. Om det i ett ärende som gäller förvar ska vara muntlig handlägg- ning, ska den genomföras av den myndighet som är behörig att be- sluta om förvar.