sou · H8B36 · 2020-01-31 00:00:00 — För att analysera varför så sällan tar ställning till rehabiliteringsbehov i sjukfallen har vi valt att titta på inställning till rehabilitering som den framgår av olika dokument. 11.5.6Försäkringskassans inställning till arbetslivsinriktad rehabilitering är motsägelsefull I årsredovisningen lyfter behovet att förbättra arbetet med att återfå de försäkrade i arbete. Där anges bl.a. följande: De uppföljningar som har gjorts visar att vi i merparten av ärendena genomför inledande handläggningsmoment och tidiga bedömningar av rätten till sjukpenning på ett tillfredsställande sätt. Vi behöver dock bli ännu bättre på att aktivt identifiera de försäkrades individuella förut- sättningar för och behov av hjälp för att kunna återgå i arbete. Vi behöver också bli bättre på att utreda och bedöma arbetsförmågans nedsättning i längre sjukfall.29 gjorde en rättslig kvalitets- uppföljning av tillämpningen av rehabiliteringskedjan. Där konsta- terades att avstämningsmötet använts som utredningsmetod i av de granskade ärenden. I rapporten intas en tämligen restriktiv inställning till användningen av avstämningsmöten efter- som dessa, enligt , i alltför hög utsträckning inrik- tar sig på återgång i befintligt arbete och inte understödjer omställ- ning till annat arbete. Rapportförfattarna anförde bl.a. följande. 27Uppdrag till angående förstärkt arbete med att stödja individen i sjuk- skrivnings-och rehabiliteringsprocessen. 29Försäkringskassan Årsredovisning 2018, s. 39. Granskarna noterade att de flesta avstämningsmöten hölls på initiativ av den försäkrades arbetsgivare eller behandlande läkare. Det framgick inte alltid om handläggaren tagit ställning till att ett avstämningsmöte be- hövdes. Avstämningsmöte är en av lagstadgade ut- redningsmetoder och även om det är positivt med impulser från andra aktörer är det viktigt att handläggaren tar ställning om det finns ett sådant utredningsbehov att ett avstämningsmöte är motiverat och är tydlig om syftet med mötet. Utifrån mötesanteckningarna fram- stod det som att fokus för avstämningsmötena som regel varit att disku- tera och planera den försäkrades återgång i ordinarie arbete, och den planering för återgång i arbete som mötet resulterade i var som regel inriktad på detta. Med tanke på att sjukförsäkringen är en omställnings- försäkring och sjukförsäkringen normalt bara täcker arbetsoförmåga i ordinarie arbete i sjukfallet är detta proble- matiskt.30 Resonemanget utvecklades sedan ytterligare: Svårigheten att tillämpa rehabiliteringskedjan fullt ut och verkligen pröva arbetsförmågan i förhållande till alla arbeten på arbetsmarknaden från och med dag 181 framkommer också i samband med avstämningsmöten. Utifrån mötesanteckningarna och den eventuella planering för återgång i arbete som görs framstår det som att avstämningsmötena som regel är ensidigt inriktade på återgång i ordinarie arbete. Det går sällan att utläsa att rehabiliteringskedjan och frågan om arbetsförmåga i annat arbete varit på dagordningen och planeringen blir som regel att den försäkrade ska återgå i ordinarie arbete genom arbetsträning eller successiv åter- gång i ordinarie arbete, trots att de flesta avstämningsmöten genomförs efter dag 181 i rehabiliterings-kedjan. Rehabiliteringskedjan ställer krav på den försäkrade och dennes arbetsgivare, som ibland kan upplevas som besvärliga, och det är en viktig men ibland obekväm och svår upp- gift för handläggarna att driva ärendet med utgångspunkt i rehabiliter- ingskedjans krav.31 samordnings- och tillsynsansvar för rehabiliter- ing gäller all rehabiliteringsverksamhet.32 I en rättslig kvalitetsupp- följning behandlades tillämpningen av rehabiliteringser- sättning som kan beviljas för arbetslivsinriktad rehabilitering. I denna rapport ger skrivningar uttryck för en restriktiv inställning till arbetslivsinriktad rehabilitering. I stället betonas åt- gärder på arbetsplatsen som arbetsanpassning och omplacering. 30Försäkringskassan, Rättslig kvalitetsuppföljning 2017:5 Tillämpningen av rehabiliterings- kedjan s. 26. 31Försäkringskassan, Rättslig kvalitetsuppföljning 2017:5, s. 34. 3230 kap. 8–11 §§ jämförd med 29 kap. 2 § SFB. Det kan finnas skäl för att i högre grad fokusera på andra typer av åtgärder där förutsättningarna för att förbättra arbets- förmågan framstår som bättre. Vid sidan av medicinska åtgärder handlar det då om sådana arbetslivsinriktade åtgärder som förändrar arbets- kraven. För den som är anställd kan arbetsanpassning och omplacering vara åtgärder som på goda grunder kan förväntas göra skillnad för arbetsförmågan, så länge arbetsförmågan ska bedömas i förhållande till arbete hos arbetsgivaren. För den vars arbetsförmåga är nedsatt i för- hållande till arbeten som normalt förekommer på arbetsmarknaden kan det handla om arbetslivsinriktade åtgärder i form av lönebidrag eller liknande, som gör det möjligt att få ett arbete med lägre krav än vad som normalt ställs på arbetsmarknaden.33 I den nämnda rättsliga kvalitetsuppföljningen som syftar till att granska tillämpningen av rehabiliteringsersättning drar Försäkrings- kassan också slutsatsen att det finns ett begränsat stöd för att arbets- livsinriktad rehabilitering har effekt på sjukfrånvaro.34 En förklaring till ambivalenta inställning till arbetslivsinriktad rehabilitering skulle kunna vara den osäkerhet om både begreppet arbetslivsinriktad rehabilitering och Försäkringskas- sans ansvar för denna, som redovisar i ett svar på ett regeringsuppdrag om uppföljning av sjukfrånvaron: har ett tillsynsansvar över de insatser som behövs för rehabiliteringsverksamheten. Det är dock oklart i lagstiftningen och för- arbeten vad tillsynsansvaret innebär och hur långt det sträcker sig. Till exempel är det inte tydligt vilket ansvar har i enskilda ärenden eller vad som menas med rehabilitering i nämnda bestämmelser.35 Sammanfattningsvis kan alltså konstateras att som Försäk- ringskassan i sin årsredovisning lyfter behovet att arbeta för att de försäkrade ska återgå i arbete betonas i en rättslig kvalitetsuppfölj- ning i stället kravet på omställning till annat arbete. Och trots att lag- stiftningen stadgar att har ett samordnings- och tillsynsansvar för arbetslivsinriktad rehabilitering ställer sig myndig- heten i en rättslig kvalitetsuppföljning tveksam till arbetslivsinriktad rehabilitering. Enligt vår mening kan man inte bortse från risken att myndighetens ambivalenta syn på arbetslivsinriktad rehabilitering kan påverka den enskildes handläggarens benägenhet att ta ställning till den försäkrades rehabiliteringsbehov och vidta åtgärder till stöd 33Försäkringskassan, Rättslig kvalitetsuppföljning 2016:2 Rehabiliteringsersättning, s. 26. 34Rättslig kvalitetsuppföljning 2016:2. 35Försäkringskassan 2019, Uppföljning av sjukfrånvarons utveckling, s. 53. för individens återgång i arbete. De rättsliga kvalitetsuppföljningarna är normerande i den betydelsen att de utmynnar i rekommendatio- ner och åtgärder för den styrande verksamheten. Uppföljningarna har därför genomslag i den praktiska tillämpningen. Möjligen kan myndighetens motsägelsefulla inställning till rehabilitering vara en av förklaringarna till att så få ställningstaganden till rehabiliterings- behovet görs i de granskade ärendena och att antalet beviljanden av rehabiliteringsersättning är så lågt. Men ärendegranskningens resultat är så anmärkningsvärt att vi vill bredda bilden till att inte bara handla om prioriteringar utan även granska regelverkets konstruktion. Kan regelverket rymma en form av systemfel som hämmar rehabiliteringsansvar? 11.5.7Dagens lagstiftning otydlig om rehabiliteringens betydelse för bedömningen av arbetsförmågan Frågan är om den som i är behov av rehabilitering eller genomgår rehabilitering eller behandling redan med dagens lagstiftning har ett särskilt skydd – alltså utöver det som följer av begreppen särskilda skäl eller oskäligt – mot att bedömas mot normalt förekommande arbete. I 27 kap. 50 § SFB finns en bestämmelse som stadgar följande: I de fall den försäkrade är i behov av någon medicinsk behandling eller medicinsk rehabilitering som avses i 27 kap. 6 § eller rehabiliterings- åtgärd som avses i 29–31 kap., ska bedömningen enligt 46–49 §§ göras med beaktande av den försäkrades arbetsförmåga efter en sådan åtgärd. Bestämmelsen i 27 kap. 50 § SFB tillämpas inte i praktiken. Försäk- ringskassan kommenterar i sin vägledning bestämmelsen på följande sätt. Bestämmelsen fanns tidigare i 3 kap. 7 § lagen (1962:381) om allmän försäkring. Någon närmare beskrivning av hur den ska tillämpas i för- hållande till rehabiliteringskedjan finns inte i förarbetena (se prop. 2007/08:136 s. 101). Eftersom bedömningen av arbetsförmågans nedsättning numera ska göras utifrån de fastställda tidsgränserna och bedömningsgrunderna i rehabiliteringskedjan har denna bestämmelse begränsad betydelse.36 För att utröna vad avsikten är med bestämmelsen i 27 kap. 50 § SFB har vi gått tillbaka till den lagstiftning som gällde före rehabiliter- 36Försäkringskassan, Vägledning 2015:1, version 12, s. 106. Tanken med den så kallade steg-för-steg-bedömningen som trädde i kraft , och som föregick rehabiliter- ingskedjan, var att det gjordes en upptrappad bedömning av arbetsförmågan. Först prövades arbetsförmågan mot vanliga arbetet eller annat arbete hos arbetsgivaren. Om arbetsförmågan inte fanns gick man vidare och prövade om arbetsförmåga fanns efter rehabiliter- ing. På samma sätt hanterades bedömningen mot normalt förekom- mande arbete.37 I förarbetena beskrevs rehabiliteringens betydelse för rätten till sjukpenning på följande sätt: Den försäkrade kommer enligt förslaget att ges rätt till ersättning från försäkringen i avvaktan på och under rehabiliteringsåtgärder som ska leda till annat arbete hos arbetsgivaren trots att han eller hon skulle kunna klara ett normalt förekommande arbete utan eller med mindre omfattande rehabiliteringsinsatser.38 Med rehabiliteringskedjan infördes bestämda tidpunkter för de olika bedömningsgrunderna. Frågan om möjligheten att kunna utföra arbete utan eller efter rehabilitering fanns inte, som tidigare, i själva bedöm- ningsgrunden men en särskild bestämmelse, motsvarande dagens 27 kap. 50 §, infördes. Det bör framhållas att det inte rörde sig om en direkt överföring av en bestämmelse från den tidigare lagstiftningen. Under beredningen av rehabiliteringskedjans bestämmelser hade ställt frågor hur rehabiliteringskedjan tidsgränser förhöll sig till den som var i behov av rehabilitering för att gå tillbaka arbete hos arbetsgivaren. I propositionen anfördes bl.a. följande. önskan om förtydligande avser dock i första hand vad som ska gälla om en försäkrad – som haft nedsatt arbetsförmåga – utan föregående rehabilitering kan anses ha förmåga att för- sörja sig genom förvärvsarbete på arbetsmarknaden, men även kan återgå i arbete hos sin arbetsgivare, dock först sedan arbetslivsinriktade reha- biliteringsåtgärder genomförts. Åtgärden behövs således inte för att för- korta sjukdomsfallet eller för att häva nedsättningen av arbetsförmågan. Regeringen anser att i en sådan situation bör samma typ av bedömning göras som vid de ovan angivna särskilda skälen. Finns det en välgrundad anledning att med stor sannolikhet anta att den försäkrade efter genom- förd rehabilitering kan återgå i arbete hos arbetsgivaren bör rehabiliter- ingsersättning kunna beviljas inom de tidsramar som gäller för de särskilda skälen. Rehabiliteringsersättning som syftar till att förkorta sjukfallet 37Jfr 3 kap. 7 § fjärde och femte stycket lagen (1962:381) om allmän försäkring i dess lydelse . 1996/97:28 Kriterier för rätt till ersättning i form av sjukpenning och förtidspension, s. 15. eller att häva arbetsförmågans nedsättning bör inte utges efter det att den försäkrade har haft nedsatt arbetsförmåga om den för- säkrade utan arbetslivsinriktad rehabilitering kan återgå i annat arbete hos arbetsgivaren.39 I propositionen behandlas alltså frågan mot vilken bedömningsgrund den försäkrade ska prövas om hen, utan föregående rehabilitering, kan försörja sig i normalt förekommande arbete men kan återgå i arbete hos arbetsgivaren dock först sedan hen genomgått rehabili- tering. I detta fall är svaret att kraven på särskilda skäl för att prövas mot arbete hos arbetsgivaren gäller för att bedömningen ska ske mot arbete hos arbetsgivaren. Det är en klar skillnad mot tidigare då den som först efter rehabilitering kunde klara ett annat arbete hos arbetsgivaren men som utan rehabilitering kunde klara ett normalt förekommande arbete hade rätt till sjukpenning.40 Däremot tar pro- positionsuttalandena inte direkt sikte på frågan vilken bedömnings- grund som gäller för den som genomgår rehabilitering. I författnings- kommentaren till den tidigare motsvarigheten till 27 kap. 50 § SFB redogörs endast för innehållet i bestämmelsen. Sjunde stycket är nytt. Om den försäkrade är i behov av medicinsk reha- bilitering enligt 3 kap. 7 b § eller annan rehabilitering enligt 22 kap., ska bedömningen av arbetsförmågan alltid göras med beaktande av den för- säkrades arbetsförmåga efter en sådan åtgärd.41 Den enda skillnaden mellan bestämmelsens ordalydelse och författ- ningskommentarens text är att det i författningskommentaren står att bedömningen alltid ska göras med beaktande av den försäkrades arbetsförmåga efter en sådan åtgärd. I socialförsäkringsbalken finns 27 kap. 50 § under rubriken: ”Bedömning av arbetsförmågan vid medicinsk behandling och rehabilitering”. I kommentaren till socialförsäkringsbalken anförs följande om 27 kap. 50 §: Denna bestämmelse fick sin utformning genom de lagändringar som genomfördes i samband med införandet av rehabiliteringskedjan. I för- arbetenas författningskommentar angavs endast att stycket vari bestäm- melsen återfinns är nytt (prop. 2007/08:136 s. 101). I den allmänna motiveringen återgavs innehållet i bestämmelsen i den förslagsruta som avsåg innehållet i 9.2 Återgång i arbete. Någon motivering direkt hän- förlig till ifrågavarande bestämmelse återfinns emellertid inte där. 2007/08:136 En reformerad sjukskrivningsprocess för ökad återgång i arbete, s. 70. 1996/97:28 Kriterier för rätt till ersättning i form av sjukpenning och förtidspension, s. 15. 2007/08:136, s. 101. ursprungliga regeln i 3 kap. 7 § sjunde stycket AFL och den nu ifråga- varande är emellertid utformade på sådant sätt att den angivna bedöm- ningen ska göras i alla skeden av rehabiliteringskedjan, således även efter återgång i arbete hos arbetsgivaren.42 Det finns en bestämmelse, 27 kap. 50 § SFB, som, utifrån sin orda- lydelse, skulle kunna tolkas så att den som behöver behandling eller rehabilitering ska få sin arbetsförmåga bedömd mot rehabiliterings- kedjans olika bedömningsgrunder, i praktiken dag 90 och dag 180- prövningarna, först efter att denna behandling eller rehabilitering genomförts. Enligt bestämmelsen ska tidsgränserna för bedöm- ningsgrunderna alltså inte tillåtas bryta en pågående behandling. Lagstiftarens avsikt med bestämmelsen är dock oklar. Bestämmelsen tillämpas inte heller av i praktiken. Dessutom är bestämmelsen – såvitt vi vet – inte prövad i högre instans. Den som är i behov av rehabilitering saknar alltså i den praktiska tillämpningen ett skydd mot att bedömas mot normalt förekom- mande arbete från och med dag 181 såvida det inte föreligger särskilda skäl att fortsätta bedöma arbetsförmågan mot arbete hos arbetsgiva- ren eller att det skulle vara oskäligt att bedöma arbetsförmågan mot normalt förekommande arbete. Och både begreppen särskilda skäl och oskäligt tillämpas mycket restriktivt. Tillämpningen av rehabili- teringskedjans bestämmelser kan därför beskrivas så att en pågående rehabilitering enligt huvudregeln inte påverkar bedömningsgrunden när rätten till sjukpenning bedöms. Det stämmer också väl in på de iakttagelser vi gjort vid granskningen av sjukpenningbeslut från och med dag 181 i rehabiliteringskedjan. På så sätt skiljer sig rehabiliter- ingskedjans bestämmelser från de bestämmelser som fanns före rehabiliteringskedjans införande. Rehabiliteringens rättsligt svaga roll i rehabiliteringskedjan verkar påverka tillämp- ning av sitt rehabiliteringsansvar. 42Zeteo, Kommentar till socialförsäkringsbalken, publicerad . 11.5.8Rehabiliteringskedjans tidsgräns vid dag 180 hämmar både beviljande av rehabiliteringsersättning och ansvar i fråga om rehabilitering är i sin normering tydlig med att bedömningen av rätten till rehabiliteringsersättning följer tidsgränserna. I vägledningen sägs följande. Den grundläggande förutsättningen för rätt till rehabiliteringspenning är att den försäkrade har en sjukdom som sätter ned hans eller hennes arbetsförmåga med minst en fjärdedel. Denna förutsättning är den- samma som gäller för rätten till sjukpenning enligt 27 kap. Det innebär att arbetsförmågan ska prövas enligt bedömningsgrunderna i rehabili- teringskedjan.43 Det innebär att den som från och med dag 181 bedöms ha förmåga att försörja sig i normalt förekommande arbete saknar rätt till reha- biliteringsersättning. Som stöd för denna slutsats hänvisar Försäk- ringskassan till förarbetena till rehabiliteringskedjan.44 Kommentaren till den bestämmelse som reglerar rätten till rehabiliteringsersättning ger ytterligare stöd för slutsatsen att rätten till rehabiliteringsersätt- ning är kopplad till tidsgränserna i rehabiliteringskedjan och därför inte kan beviljas den som från och med dag 181 bedöms kunna för- sörja sig i normalt förekommande arbete.45 Det anförda visar alltså att rätten till rehabiliteringsersättning till den som deltar i arbetslivsinriktad rehabilitering, enligt Försäk- ringskassans tolkning av regelverket, är underordnad tidsgränserna. tolkning får också stöd i kommentaren till be- stämmelsen. Frågan är om det förhållandet att rätten till rehabiliter- ingsersättning är underordnad tidsgränserna i sig kan ha en hämmande effekt på rehabiliteringsansvar. I vägledningen finns en formulering i metodstödet som skulle kunna tolkas som att det innebär en komplikation att ta initiativ till rehabilitering (i detta fall utifrån arbetsgivarens plan) om rehabiliter- ingen kan antas sträcka sig över dag 180. I vägledningen anförs följande: 43Försäkringskassan, Vägledning 2015:11, version 12, s. 164. 2007/08:136 En reformerad sjukskrivningsprocess för ökad återgång i arbete. 45Zeteo, kommentar till 31 kap. 3 § SFB publicerad . Zeteo är en rättsdatabas i vilken olika lagrum kommenteras. Om planen är av god kvalitet men inte kan genomföras inom ramen för villkoren i sjukförsäkringen, behöver du meddela arbetsgivaren och den försäkrade detta. Du behöver också informera dem om vilka konsekvenser som kan uppstå om de väljer att genomföra planen ändå. Det kan till exempel vara om planen sträcker sig över tidsgränser i reha- biliteringskedjan som kan komma att påverka den försäkrades rätt till sjukpenning.46 Vi har träffat handläggare vid som bekräftat att de regelmässigt inte tar initiativ till arbetslivsinriktad rehabilitering om den försäkrade förväntas ha förmåga att försörja sig i normalt förekommande arbete från och med dag 181 och den försäkrade inte kan förväntas återgå före dag 180. I stället inriktas rehabiliterings- arbete på dem som efter rehabilitering bedöms kunna återgå i arbete före dag 181. Den bild som granskningen av ärenden ger är att fokus läggs på bedömningarna av rätten till sjukpenning, särskilt bedöm- ningen efter dag 180, och att detta fokus tycks ha en passiviserande effekt på den samordning av insatser och rehabiliteringsverksamhet som har ansvar för. Risken är att åtgärder som kunnat hjälpa den försäkrade tillbaka i arbete aldrig kommer till stånd. I många fall kan det finnas skäl, även om åtgärdsansvaret åligger en annan aktör, för att driva på den andra aktören så att åtgärden kommer till stånd. Att rehabiliteringsersättning bara be- viljas i ett fåtal fall före dag 180 skulle kunna förklaras av att rehabi- literingsersättning inte beviljas över dag 180 om de försäkrade be- döms ha förmåga att försörja sig i normalt förekommande arbete. Enligt vår mening är det dessutom problematiskt att rehabiliter- ingsersättning beviljas utifrån prövningen om den arbetslivsinriktade rehabiliteringen med viss styrka kan tala för återgång i arbetet. Syftet med en arbetslivsinriktad rehabiliteringsåtgärd som arbetsträning kan ju vara att kartlägga om arbetsförmåga finns i arbetet. Innan arbetsträningen påbörjats kan det därför vara svårt att uttala sig om dess effekter. En annan sak är att det naturligtvis måste finnas ett behov av arbetslivsinriktade rehabiliteringsåtgärder för att rehabili- teringsersättning ska kunna beviljas. Nedan följer några exempel för att visa det problematiska med att arbete med rehabilitering underordnas resultatet av en framtida bedömning mot normalt förekommande arbete vid dag 180. 46Försäkringskassan, Vägledning 2015:1, version 12, s. 288. •En arbetsträning hos den egna arbetsgivaren planeras ofta pågå högst . Den försäkrade kan få rehabiliteringsersätt- ning för en sådan åtgärd om denna ingår i en rehabiliteringsplan som godkänt. Om denna åtgärd inte ska kom- ma i kollision med tidsgränsen vid dag 180 så måste den starta före dag 90. •En anställd, som inte kan fortsätta sitt nuvarande arbete på grund av sjukdom, kan behöva stöd från Arbetsförmedlingen med arbetslivsinriktade eller arbetsförberedande rehabiliteringsåt- gärder. Dessa åtgärder ersätts ofta med rehabiliteringsersättning och kan vara . I detta fall uppstår samma problem. Det är knappast motiverat att sätta igång åtgärden om den riskerar att avbrytas vid dag 180. Konsekvenserna kan bli antingen att den senareläggs till efter dag 180 eller inte kommer till stånd överhuvudtaget. 12 Överväganden och förslag 12.1Sjukförsäkringens krav på omställning till annat arbete är omvälvande för många försäkrade Vårt huvuduppdrag är att analysera tillämpningen av begreppet nor- malt förekommande arbete. Utredningsdirektivet framhåller att målet med uppdraget är att säkerställa en likformig tillämpning och att öka den försäkrades förståelse för de beslut som fattas. Den försäkrades möjligheter till förståelse av bedömningar har av den anledningen varit av särskild betydelse för oss när vi analyserat tillämpningen av begreppet. Vad innebär prövningen mot normalt förekommande arbete de facto för den försäkrade? Denne tror sig antagligen vara försäkrad mot inkomstförlust och förväntar sig inte att bli påtvingad ett arbetsbyte vid sjukdom. En bedömning mot normalt förkommande arbete som resulterar i att sjukpenning nekas kan få stora och omvälvande konsekvenser för den enskilde. Många frågor uppstår. Har jag förmåga att lära mig nytt arbete trots de sjuk- domsbesvär jag har ? Vilket försäkringsskydd har jag utanför sjuk- försäkringen och vilket stöd kan jag förvänta mig? De flesta av dem som nekas sjukpenning med hänvisning till att de kan försörja sig i normalt förekommande arbete återgår till ordinarie arbete. Men detta görs ofta till kostnaden av mins- kade inkomster.1 Sjukperioden kan även ha medfört andra ogynn- samma konsekvenser. Det kan vara kvarstående sjukdomsbesvär som leder till förnyad sjukskrivning och förlorad yrkesidentitet. Sjukdomen i kombination med brister i stöd vid rehabilitering och omställning skapar sämre förutsättningar för fortsatta karriärplaner. Allt detta talar för att tillämpningen av begreppet normalt förekom- mande arbete måste vara transparent, förståelig och rimlig. Besluten ska alltså vara genomarbetade och ärendena grundligt utredda. 1Försäkringskassan, Socialförsäkringsrapport 2018:8, Vad händer efter avslutad sjukpenning? rehabilitering som har återgång i tidigare arbete som mål har oftast störst möjlighet att nå framgång särskilt om rehabiliteringsåtgärder vidtas tidigt i sjukfallet (se avsnitt 7.3) under förutsättning att det inte är olämpligt av hälso- eller andra skäl att återgå till den tidigare arbetsplatsen. Det är därför viktigt att tidiga insatser före dag 180 görs för dem som riskerar en längre sjukskrivning.