sou · H8B316 · 2020-04-01 00:00:00 — När Mig- rationsöverdomstolen har prövat beslut angående ersättning för kostnad för dna-analys får ett sådant beslut inte heller överklagas. Bestämmelsen omfattar inte extraordinära rättsmedel. I paragrafen regleras nöjdförklaring avseende ett överklagbart beslut om utvisning. Paragrafen, som saknar motsvarighet i den nuvarande lagen, har utformats med 15 kap. 1 § utlänningslagen (2005:716) som förebild. Paragrafen behandlas i avsnitt 13.2.8. Av paragrafen framgår att en utlänning som har utvisats kan för- klara att han eller hon avstår från att överklaga utvisningsbeslutet. Eftersom ett utvisningsbeslut alltid ska vara förenat med ett återre- seförbud ska nöjdförklaringen även omfatta beslutet om återreseför- bud. Någon möjlighet att avge nöjdförklaring beträffande det ena men inte det andra beslutet finns således inte. Bestämmelsen avser endast beslut, eftersom regeringens beslut inte är överklagbara. Nöjdförklaringen innebär att utlänningen förklarar att han eller hon avstår från att överklaga utvisningsbeslutet med tillhö- rande återreseförbud. Den innebär dock inte ett medgivande till att beslutet ska verkställas (jfr prop. 1979/80:96 s. 127). Det kan även i de fall där utlänningen förklarar sig nöjd med utvisningsbeslutet fin- nas verkställighetshinder som gör att beslutet inte får verkställas. Däremot innebär nöjdförklaringen att verkställighetsarbetet kan på- börjas. Det framgår av 2 kap. 19 § att ett utvisningsbeslut ska verkställas så snart det kan ske efter det att utlänningen har avgett nöjdförkla- Nöjdförklaringen får samma effekt som laga kraft när det gäller möjligheterna att verkställa ett utvisningsbeslut på nytt, om utlän- ningen återvänder till , se kommentaren till 2 kap. 22 §. Nöjd- förklaring förekommer också, vid sidan om laga kraft, som rekvisit i 3 kap. 12 §, som anger när beslut om förvar ska prövas på nytt. Om en utlänning som hålls i förvar förklarar sig nöjd med utvisningen kommer det att behöva fattas ett nytt förvarsbeslut, eftersom grun- den för förvar har ändrats i och med att utvisningsbeslutet blir verk- ställbart. Om utlänningen bör hållas kvar i förvar kan emellertid den myndighet som beslutar om utvisning i det beslutet även fatta ett villkorat beslut om förvar, som gäller från den tidpunkt som utvis- ningsbeslutet blir verkställbart. Det är angeläget att utlänningen före en eventuell nöjdförklaring upplyses om vad förklaringen innebär och vilka konsekvenser den får (jfr NJA 1981 s. 433 om nöjdförklaring av en utlänning med bris- tande kunskaper i svenska). Självfallet får utlänningen inte på något sätt påverkas av myndigheterna att avge nöjdförklaring. I paragrafen anges vem som får ta emot en nöjdförklaring och vad som i övrigt ska iakttas för att nöjdförklaringen ska bli giltig. Den saknar motsvarighet i den nuvarande lagen och har utformats med 15 kap. 2 § utlänningslagen (2005:716) som förebild. Paragrafen be- handlas i avsnitt 13.2.8. Nöjdförklaring ska enligt första stycket normalt lämnas inför Mig- rationsverket, som är den myndighet som beslutar om utvisning. En nöjdförklaring ska alltid avges av utlänningen personligen. Det ligger i sakens natur att en nöjdförklaring ska avges innan tiden för att överklaga det aktuella beslutet går ut. Därefter har nöjdförklaringen ingen verkan. Nöjdförklaring får också, enligt andra stycket punkten 1, avges in- för . Förklaringen får enligt punkten 2 även avges inför chefen för en kriminalvårdsanstalt eller chefen för ett häkte eller någon annan tjänsteman där som har förordnats att ta emot en sådan förklaring. Frågan kan framför allt bli aktuell om utlänningen hålls i förvar och befinner sig i ett häkte, en kriminalvårdsanstalt eller en polisarrest när fattar sitt utvisningsbeslut. Vid nöjdförklaring inför en annan myndighet än Migrationsver- ket är, enligt tredje stycket, närvaro av vittne obligatorisk. Brister det på denna punkt får nöjdförklaringen anses sakna verkan. Det förut- sätts att vittnet ska känna till vad frågan gäller och kunna bestyrka vem som har avgett nöjdförklaringen. Utlänningen ska också avge nöjdförklaringen personligen. Den som tar emot nöjdförklaringen ska ha tillgång till utvisningsbeslutet, antingen i form av en utskrift eller ett bevis om vad avgörandet innehåller (jfr 1 § förordningen [1998:642] om verkställighet av frivårdspåföljder). Det krävs för att den som tar emot nöjdförklaringen ska kunna förvissa sig om att ut- länningen förstår innebörden av nöjdförklaringen och konsekven- serna av den. Följderna av en nöjdförklaring regleras i denna paragraf. Den saknar motsvarighet i den nuvarande lagen och har utformats med 15 kap. 3 § utlänningslagen (2005:716) som förebild. Paragrafen har anpas- sats till vilka typer av ansökningar av utlänningen som kan handläg- gas enligt denna lag. Den behandlas i avsnitt 13.2.8. En nöjdförklaring kan inte återkallas. Förklaringen medför att ut- länningen kan överklaga utvisningsbeslutet. Ett överkla- gande beträffande utvisning som kommer in efter nöjdförklaringen tas inte upp till prövning. I paragrafen regleras endast det fallet att ett överklagande redan har gjorts när utlänningen avger nöjdförkla- ring. Förklaringen medför då att hans eller hennes överklagande ska anses återkallat. Om utlänningen har ansökt om uppehållstillstånd, statusförkla- ring, resedokument eller ställning som varaktigt bosatt, ska han eller hon genom nöjdförklaringen anses ha tagit tillbaka sin ansökan. Paragrafen gäller för alla typer av uppehållstillstånd som utlänningen kan ha ansökt om. Enligt 2 kap. 19 § ska beslut om utvisning verkställas så snart det kan ske efter att utlänningen har avgett nöjd- förklaring. En nöjdförklaring innebär att verkställighetsförfarandet får påbörjas. Under verkställighetsarbetet kan det emellertid även i dessa fall komma fram omständigheter som försvårar eller omöjlig- gör verkställighet. 8 kap. Övriga bestämmelser Paragrafen, som föreskriver straffansvar för en utvisad utlänning som påträffas i i strid med gällande återreseförbud, motsva- rar i huvudsak 24 § i den nuvarande lagen. Paragrafen, som också in- nehåller en regel om åtalsprövning, behandlas i avsnitt 14.1 och 14.2. Om en utlänning som har utvisats enligt lagen (eller motsvarande äldre bestämmelser) påträffas i och återreseförbud alltjämt gäller, ska utvisningen verkställas på nytt, se kommentaren till 2 kap. 22 §. Någon ny verkställighet bör emellertid inte genomföras innan frågan om straffansvar enligt denna paragraf har utretts och prövats. Om frågan om straffansvar kan avgöras i utlänningens utevaro finns det formellt inget som hindrar att utvisningsbeslutet verkställs på nytt, trots att ansvarsfrågan inte har hunnit prövas. Om ett fängel- sestraff kan förutses bör dock ansvarsfrågan prövas först. Enligt första stycket kan straffansvar endast komma i fråga om ut- visningsbeslutet har verkställts och utlänningen trots det faktiskt har lyckats resa in i . Om han eller hon påträffas vid gränsen och hindras från att resa in är paragrafen inte tillämplig. För straffansvar krävs det också att återreseförbudet alltjämt gäller och att utlänning- en inte har beviljats tillstånd till ett kort besök. Straffansvaret omfattar inte utlänningar som har flytt till för att undgå sådan förföljelse som utgör flyktingskäl enligt 4 kap. 1§ utlänningslagen (2005:716). Undantaget från straffansvar omfat- tar däremot inte den som av andra skäl än de som anges i den para- grafen har flytt till . Det träffar alltså inte exempelvis den grupp som kallas alternativt skyddsbehövande. Påföljden är fängelse i högst , men om brottet är ringa kan påföljden stanna vid böter. Det krävs starka skäl för att utvisa någon enligt denna lag. I de flesta situationer där en utvisad person återvän- der kan brottet därför inte anses vara ringa. Det gäller normalt även om vistelsen i blir kortvarig. Påföljden för att återvända bör med hänsyn till brottets art normalt vara fängelse. brott kan t.ex. vara om utlänningen har återvänt när det endast återstår på återreseförbudet eller om utlänningen har fått tillstånd att återvända för ett kort besök i men har överskridit . I andra stycket föreskrivs att åtal i ringa fall inte får väckas annat än om det är motiverat från allmän synpunkt. Det innebär att om åklagaren med hänsyn till omständigheterna bedömer att det är fråga om ett ringa brott, ska han eller hon göra en s.k. åtalsprövning. Pre- sumtionen är att åtal inte ska väckas i ringa fall. Endast om åklagaren anser att det är motiverat ur allmän synpunkt ska åtal väckas. Det kan vara fallet exempelvis om det i ett enskilt fall skulle te sig stö- tande för allmänheten om åtal inte väcks. Paragrafen föreskriver straffansvar för en utlänning som bryter mot anmälningsskyldighet enligt lagen eller motsvarande äldre bestäm- melser. Den motsvarar 23 § första stycket 3 och andra stycket i den nuvarande lagen. Paragrafen behandlas i avsnitt 14.1. I paragrafen klargörs att den som bryter mot anmälningsskyldig- het kan straffas för det. Det förutsätter att utlänningen har delgetts beslutet om anmälningsskyldighet (se kommentaren till 5 kap. 1 §). Det vanligaste sättet att bryta mot anmälningsskyldigheten är att inte fullgöra den alls. Den som bryter mot anmälningsskyldigheten på det sättet omöjliggör den systematiska kontroll som lagen är av- sedd att underlätta. För att bryta en systematisk pågående brottslig- het kan åklagaren besluta om anhållande, eftersom fängelse in- går i straffskalan. Straffansvaret omfattar även den som i samband med anmälnings- skyldighet har förbjudits att lämna ett visst område och som bryter mot det förbudet. Det spelar ingen roll för straffansvaret vilket skäl utlänningen har haft för att lämna vistelseområdet. Det kan dock ha betydelse för frågan om det finns förmildrande omständigheter. Påföljden är fängelse i högst eller, när omständigheterna är mildrande, böter. Omständigheter som kan vara mildrande kan vara att utlänningen gjort sig skyldig till mindre försummelser. Han eller hon kan t.ex. ha inställt sig för sent eller försummat anmälningsskyl- digheten vid något enstaka tillfälle och ha en godtagbar förklaring till det. Har utlänningen vid upprepade tillfällen försummat anmäl- ningsskyldigheten eller brutit mot förbud att lämna vistelseområdet eller på något annat systematiskt sätt satt sig upp mot beslutet kan omständigheterna inte anses vara mildrande. Paragrafen reglerar straffansvar för den som hjälper en utvisad utlän- ning som har återreseförbud att komma in i eller som försö- ker göra det eller förbereder sådan hjälp. Paragrafen, som i huvudsak motsvarar 23 § första stycket 1 och andra stycket i den nuvarande lagen, behandlas i avsnitt 14.1. I första stycket anges förutsättningarna för straffansvar. Hjälpen ska rikta sig till en utlänning som har utvisats enligt lagen eller mot- svarande äldre bestämmelser och som har ett återreseförbud som alltjämt gäller. Straffansvar kan drabba t.ex. den som arrangerar ut- länningens inresa eller transporterar honom eller henne över grän- sen. Även den som bidrar med annan hjälp som underlättar inresan, exempelvis lånar ut sitt pass eller hjälper utlänningen att skaffa falska resehandlingar, kan träffas av straffansvaret. Påföljden är fängelse i högst . I andra stycket klargörs att även försök eller förberedelse till sådan hjälp som anges i första stycket är straffbar. Straffansvaret kan alltså omfatta exempelvis den som försöker hjälpa utlänningen att komma tillbaka till genom att betala någon för att skaffa handlingar som är avsedda att underlätta inresan eller att hjälpa till med tran- sporten hit. Regleringen i 23 kap. ska tillämpas. Hän- visningen innebär bl.a. att det som föreskrivs där om vilka former av förberedelseåtgärder som är straffbara gäller och att straffskalan på- verkas av att det är osjälvständiga brottsformer. Paragrafen gör det straffbart att hindra eller försöka hindra verkstäl- lighet av ett utvisningsbeslut. Den motsvarar i huvudsak 23 § första stycket 2 i den nuvarande lagen. Paragrafen behandlas i avsnitt 14.1. Ansvar enligt paragrafen kan åläggas både utlänningen själv och den som hjälper utlänningen att hindra att ett utvisningsbeslut verk- ställs. Straffansvaret omfattar såväl fullbordat hindrande, varmed av- ses att utvisningen inte kan verkställas, som försök att hindra verk- Det kan t.ex. röra sig om försök att hindra transporten av utlänningen till den ort där utvisningen ska verkställas. Brottet kan också bestå i att gärningsmannen hindrar att utlänningen förs ombord eller får stanna kvar på det kommunikationsmedel som ska användas för att föra honom eller henne ut ur landet. Påföljden är fängelse i högst . Av paragrafen, som i huvudsak motsvarar 25 § i den nuvarande lagen, framgår att det i vissa fall krävs medgivande av regeringen för att få väcka åtal. Paragrafen behandlas i avsnitt 14.2. Kravet på åtalsmedgivande, som ska inhämtas innan åklagaren fattar beslut i åtalsfrågan, gäller endast medan regeringen handlägger utvisningsärendet. Har regeringen redan beslutat i den frågan behö- ver åklagaren inte inhämta dess uppfattning. Om regeringen inte ger sitt medgivande, får åklagaren inte väcka åtal för brottet. Det finns inte något som formellt hindrar åklagaren från att driva förunder- sökning och därvid använda bl.a. straffprocessuella tvångsmedel mot utlänningen innan beslut i fråga om åtalsmedgivande har inhämtats. Det kan dock vara lämpligt att åklagaren på ett tidigt stadium tar kontakt med för att efterhöra om åtalsmedgivan- de kan påräknas. Tidpunkten för ikraftträdande och övergångsbestämmelserna be- handlas i avsnitt 5.2.1, 18.1 och 18.2.1. Punkten 1 anger när lagen träder i kraft och punkten 2 att lagen (1991:572) om särskild utlänningskontroll då ska upphöra att gälla. Enligt punkten 3 ska äldre bestämmelser gälla i fråga om när ett beslut om förvar ska prövas på nytt om förvarsbeslutet meddelats och verkställts före ikraftträdandet av denna lag. Det gäller endast första gången som ett förvarsbeslut ska prövas på nytt efter ikraft- trädandet. Därefter ska 3 kap. 12 § tillämpas. Med äldre bestämmel- ser avses här den tid för ny prövning som anges i 10 kap. 9 § första stycket utlänningslagen (2005:716), som genom en hänvisning i 5 § lagen om särskild utlänningskontroll tillämpats även i ärenden som handlagts enligt den lagen. 19.2Förslaget till lag om ändring i lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga I paragrafen, som behandlas i avsnitt 5.2.1, anges vilka typer av be- slut som vård enligt lagen inte hindrar. I första stycket punkten 2 ändras en hänvisning. I övrigt är paragra- fen oförändrad. 19.3Förslaget till lag om ändring i lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård I paragrafen anges vilka typer av beslut som får verkställas trots att tvångsvård pågår. Paragrafen behandlas i avsnitt 5.2.1. I första stycket punkten 2 ändras en hänvisning. I övrigt är paragra- fen oförändrad. 19.4Förslaget till lag om ändring i lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård I paragrafen föreskrivs, genom en hänvisning till en bestämmelse i lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård, att rättspsykiatrisk vård upphör i samband med vissa åtgärder. Paragrafen behandlas i avsnitt 5.2.1. I första stycket punkten 2 ändras en hänvisning. I andra och tredje styckena moderniseras språket. I övrigt är paragrafen oförändrad. 19.5Förslaget till lag om ändring i utlänningslagen (2005:716) I paragrafen, som behandlas i avsnitt 6.3.3, 15.2 och 15.3.2, anges vilka ärenden som utgör säkerhetsärenden. Ändringen i första stycket innebär att fler ärenden kan vara säker- hetsärenden. Till säkerhetsärenden hör numera även ärenden där Säkerhetspolisen – av skäl som rör säkerhet eller som annars har betydelse för allmän säkerhet – förordar att en utlänning inte ska beviljas främlingspass eller att en utlännings främlingspass ska åter- kallas. I de allra flesta fall behandlas frågan om en utlänning ska be- viljas främlingspass tillsammans med frågan om uppehållstillstånd. För att en utlänning ska kunna beviljas ett tidsbegränsat uppehålls- tillstånd krävs det normalt att utlänningen har ett giltigt pass. Om utlänningen inte har det – och inte heller har möjlighet att skaffa ett sådant – utfärdar som regel ett främlingspass. En utlänning kan även ansöka om och beviljas ett främlingspass om han eller hon redan har fått uppehållstillstånd som alternativt skyddsbe- hövande eller övrig skyddsbehövande enligt 4 kap. 2 eller 2 a § eller beviljats skyddsstatusförklaring enligt 4 kap. 3 c §. Ändringen ger Säkerhetspolisen möjlighet att motsätta sig att en utlänning beviljas främlingspass även i de fall där den frågan behand- las skild från frågan om uppehållstillstånd. Det blir också möjligt för Säkerhetspolisen att begära att ett främlingspass ska återkallas enligt 2 kap. 1 d §. I stycket ändras även begreppet rikets säkerhet till det modernare säkerhet. Övrig ändring i stycket är redaktionell. Andra stycket är oförändrat. Paragrafen reglerar vilka utlänningsärenden som inte ska handläggas enligt utlänningslagen (2005:716) utan enligt lagen (2021:000) om särskild kontroll av vissa utlänningar. Den behandlas i avsnitt 5.2.1. I första och andra styckena ändras hänvisningar. I övrigt är para- grafen oförändrad. Paragrafen, som är ny, reglerar möjligheten att återkalla ett främ- lingspass. Den behandlas i avsnitt 15.3.2. I paragrafen införs en möjlighet att återkalla främlingspass, om det finns skäl för det med hänsyn till säkerhet eller allmän säkerhet. Det sätt som säkerhetshotet uttrycks på här motsvarar det som används i 5 kap. 17 c §, som anger att uppehållstillstånd på grund av anknytning får vägras i vissa fall, se kommentaren till den paragrafen. Ett främlingspass ska i vissa fall vägras en utlänning om tvingande hänsyn till den nationella säkerheten eller allmänna ord- ningen kräver det. Det framgår av 2 kap. 1 a §. Säkerhetshotet är där något annorlunda uttryckt. Enligt allmänna principer ställs det dock högre krav för att återkalla ett främlingspass än för att få en sådan handling beviljad. Det ska finnas något skäl som rör säker- het eller allmän säkerhet som gör att utlänningen inte längre bör få ha förmånen av att ha ett främlingspass och med hjälp av det kunna resa fritt. Exempel på det kan vara en utlänning som kan antas bedri- va spioneri eller begå andra brott som allvarligt hotar säkerheten i det svenska samhället. Ett annat exempel kan vara att utlänningen har någon form av koppling till terrorism. beslutar om återkallelse av främlingspass. Ver- kets beslut får enligt 14 kap. 6 a § överklagas till en migrationsdom- stol. Att Säkerhetspolisen får överklaga ett beslut om återkallelse av främlingspass i ett säkerhetsärende framgår av 14 kap. 11 §. Paragrafen är ny. Den anger säkerhetsskäl som grund för att vägra uppehållstillstånd på grund av anknytning. Paragrafen behandlas i avsnitt 15.4.1. I paragrafen ges en uttrycklig rätt att i vissa fall vägra en utlänning uppehållstillstånd, om det finns skäl för det med hänsyn till säkerhet eller allmän säkerhet. De fall som avses är uppehållstillstånd på grund av sådan anknytning till närstående som regleras i 3 a §. Dit hör framför allt blivande make eller sambo och andra särskilt nära anhöriga till en person som är bosatt eller har beviljats uppehållstill- stånd för bosättning i . Dit hör också i vissa fall föräldrar till barn bosatta i . Det ska alltså finnas något skäl som rör Sve- riges säkerhet eller allmän säkerhet för att utlänningen ska vägras uppehållstillstånd. Det kan t.ex. vara tillförlitliga uppgifter om att utlänningen har kopplingar till terrorism eller ägnar sig åt annan verksamhet som kan hota säkerheten i . Det kan röra sig om finansiering av, logistiskt stöd till, utbildning för, rekrytering till eller radikalisering inom terrorism. Om det på grund av utlänningens tidigare verksamhet kan antas att han eller hon kan komma att be- driva sabotage, spioneri, olovlig underrättelseverksamhet eller begå andra brott mot säkerhet kan det också finnas skäl för att vägra utlänningen uppehållstillstånd trots anknytning enligt 3 a §. Även risk för att utlänningen kan komma att begå andra allvarliga brott som hotar säkerheten i samhället kan läggas till grund för att vägra uppehållstillstånd i dessa fall. Hänsyn ska alltså tas till om ut- länningen kan komma att utgöra ett hot mot säkerhet eller allmän säkerhet om han eller hon tillåts att vistas i landet. Det kan också finnas skäl hänförliga till den person i som utlänningen åberopar anknytning till som gör att utlänningen inte bör ges uppehållstillstånd här. Ett exempel på det är om utlänningen genom anknytningen till den personen kan komma att ingå i en våldsbejakande extremistmiljö eller något annat sammanhang som hotar säkerheten i landet. Ett annat exempel kan vara om en i bosatt person utgör en säkerhetsrisk och han eller hon försöker få hit personer som kan stärka hans eller hennes roll i förhållande till en utländsk terroristorganisation. Har vägrat en utlänning uppehållstillstånd en- ligt denna paragraf kan det beslutet, på samma sätt som andra beslut om avslag på en ansökan om uppehållstillstånd, överklagas enligt 14 kap. 3 §. Säkerhetspolisen får enligt 14 kap. 11 § överklaga ett be- slut att meddela uppehållstillstånd i strid med vad myndigheten har förordat. Paragrafen, som anger hinder mot att bevilja en utlänning ställning som varaktigt bosatt i , behandlas i avsnitt 5.2.7. Första stycket är oförändrat. Enligt andra stycket, som är nytt, ska en ansökan från en utlänning om ställning som varaktigt bosatt i avslås om utlänningen utvisas enligt lagen (2021:000) om särskild kontroll av vissa utlän- ningar. Detsamma gäller om en utlänning har utvisats enligt motsva- rande äldre bestämmelser. Paragrafen innehåller bestämmelser om återkallelse av uppehållstill- stånd och behandlas i avsnitt 15.4.2. I första stycket utvidgas förutsättningarna för att återkalla uppe- hållstillstånd för utlänningar som har rest in i och ägnar sig åt säkerhetshotande verksamhet. Punkterna 1 och 2 är oförändrade. Vid sidan av om det kan antas att utlänningen kommer att bedriva sabotage, spioneri eller olovlig underrättelseverksamhet får uppe- hållstillstånd enligt punkten 3 också återkallas om utlänningen kan antas komma att göra sig skyldig till s.k. statsstyrt företagsspioneri. Företagsspioneri innebär enligt 26 § lagen (2018:558) om företags- hemligheter att någon bereder sig tillgång till en företagshemlighet. Med företagshemlighet avses i den lagen information om affärs- eller driftförhållanden i en näringsidkares rörelse eller i en forskningsin- stitutions verksamhet, som varken som helhet eller i den form dess beståndsdelar ordnats och satts samman är allmänt känd hos eller lättillgänglig för den som normalt har tillgång till information av det aktuella slaget. För att en viss information ska anses utgöra en före- tagshemlighet ska innehavaren ha vidtagit rimliga åtgärder för att hemlighålla den och röjandet ska vara ägnat att medföra skada i kon- kurrenshänseende för innehavaren. Med statsstyrt företagsspioneri avses i första hand företagsspioneri som bedrivs på uppdrag av en främmande makt. Rekvisitet på uppdrag av innefattar t.ex. den situa- tionen att en utlänning som är anställd i en svensk näringsverksam- het efter kontakt med företrädare för sitt hemland lämnar ut före- tagshemligheter till det landet. Genom rekvisitet ”understöds av” omfattas även de fall där det visserligen inte finns ett konkret upp- drag att begå det aktuella företagsspioneribrottet, men där den främ- mande makten på olika sätt, exempelvis genom finansiering, stöder en verksamhet som ytterst syftar till att hemliga uppgifter ska kom- ma den främmande makten till handa. Genom rekvisitet ”någon som har agerat för en främmande makts räkning” omfattas de fall där ett uppdrag har lämnats eller en verksamhet i understötts av ett subjekt som är en annan juridisk person än själva staten.