sou · H8B379 · 2020-12-15 00:00:00 — Även anordnare av allmän sammankomst eller offentlig tillställning och medhjälpare till sådan anordnare omfattas i vissa fall. Bestämmelsen korresponderar inte fullt ut med regleringen i DL och omfattar inte alla diskrimineringsgrunder som anges där, se be- skrivning av grunderna i avsnitt 6.3.1. Straffbestämmelserna om olaga diskriminering i BrB faller utan- för vårt uppdrag och kommer därför inte att beröras framöver. Skadestånd kan utgå enligt avtal eller på grund av lag. Bestämmelser om skadestånd finns i skadeståndslagen (1972:207), men även i olika specialförfattningar, se 1 kap. 1 § skadeståndslagen. Skadestånd utgår i form av ersättning för ekonomisk skada och som ersättning för ideell skada, dvs. skador som inte är av ekonomisk natur – främst fysiskt och psykiskt lidande vid personskador eller kränkning av den personliga integriteten.14 Skadestånd har främst en reparativ funktion och de belopp som döms ut av svensk domstol får i ett internationellt perspektiv anses vara låga. Som kommer att framgå finns det i DL, bestämmelser om diskri- mineringsersättning och i skollagen (2010:800) regler om skadestånd för kränkande behandling. 2000/01:68, Ersättning för ideell skada, s.1. Straff och särskild rättsverkan används alltså som sanktion för krimi- naliserade beteenden. Därutöver finns det andra sanktioner som staten använder sig av för andra typer av lagöverträdelser. Dessa benämns oftast administrativa sanktioner. De som står till förfogande är främst sanktionsavgifter, vitesföreläggande och vitesförbud samt återkallelse av tillstånd. Sanktionsavgifter och återkallelse av tillstånd är tillbakaverkande sanktioner, som i likhet med t.ex. straff aktualiseras till följd av ett icke önskvärt beteende. Ett vite är, till skillnad från en sanktions- avgift, framåtsyftande med målet att en åtgärd ska vidtas. Vitet döms ut först om den skyldiga inte uppfyller de åtgärder som en behörig myndighet har specificerat. Vite är därmed ett mer handlingsdirige- rande styrmedel än t.ex. sanktionsavgift och straff. Det finns två olika sorters viten. För det första finns s.k. för- farandeviten, som möjliggör t.ex. att parter inställer sig eller visar upp en skriftlig handling. Sådana bestämmelser finns i och i många andra författningar. För det andra finns det olika typer av s.k. materiella viten som ger en viss myndighet befogenhet att använda vitesföreläggande för ett bestämt ändamål. Ett stort antal myndigheter kan använda materiella viten inom sina tillsynsområden. Som exempel kan nämnas Arbets- miljöverket, (Skolinspektionen), , , , , Konsu- mentombudsmannen, , och Natur- vårdsverket.15 Förfarandeviten möjliggör ett förfarande som t.ex. tillsyn, medan materiella viten kan gälla för att förebygga eller åtgärda brister. Som kommer att framgå framöver finns det olika typer av vitesmöjlig- heter i DL. Regelsystemet innebär att det som huvudregel är tillsynsmyndig- heten själv som beslutar om vitesföreläggande. I vissa specialförfatt- ningar kan det dock i undantagsfall finnas regler om en annan ord- ning.16 Som framgår senare i detta kapitel innebär bestämmelserna i ett sådant undantag. 15Lavin, R., Viteslagstiftningen – en kommentar, kommentar till 1 §, 2017. Generellt sett regleras situationer som rör föreläggande av vite och beslut om vite i lag (1985:206) om viten. Lagen gäller som huvud- regel för de viten som enligt lag eller annan författning får föreläggas av myndigheter om inte annat är särskilt föreskrivet, 1 §. Av 6 § framgår att huvudregeln är att utdömandet av vite prövas av förvalt- ningsrätt efter ansökan av den myndighet som har utfärdat föreläg- gandet. Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten. Prövningen av ett mål om utdömande av vite enligt viteslagen innefattar avgöranden av flera frågor. För det första måste föreläg- gandet både till form och innehåll vara lämpat att läggas till grund för en dom eller ett beslut om att ta ut vite.17 För det andra handlar det om adressaten brutit mot föreläggandets föreskrifter och om denne i så fall haft giltig ursäkt för sitt beteende.18 Därefter kan det behöva prövas om nya omständigheter, som tillkommit efter tids- fristens utgång, kan ha gjort att föreläggandet är obehövligt. Slutligen behöver vitets storlek samt eventuell jämkning av beloppet bedömas.19 Straff och andra påföljder samt särskild rättsverkan kan (med undan- tag av företagsbot) enbart riktas mot fysiska personer, medan admi- nistrativa sanktioner även kan avse juridiska personer. Mot oönskade beteenden i näringsverksamhet kan det därför vara betydligt effektivare att använda sanktionsavgifter. En fysisk person behöver då inte pekas ut och dessutom kan sanktionsavgifter ge en vinstminskande effekt. Dessutom kan ett sanktionsavgiftssystem innebära att hanteringen blir enklare, billigare och snabbare än om det straffrättsliga systemet används.20 Syftet med sanktionsavgifter är dels att skapa förutsättningar för ett effektivare utnyttjande av rättsväsendets resurser, dels att möj- liggöra kännbara ekonomiska sanktioner mot juridiska personer.21 Sanktionsavgifter förekommer inom en mängd olika rättsområden, exempelvis för överträdelse av arbetsmiljöbestämmelser, se vidare avsnitt 4.6. Det finns också bestämmelser om sanktionsavgifter i t.ex. RÅ 1990 ref. 39, RÅ 1994 ref. 29 och JO 1998/99 s. 407. 18Se t.ex. RH 2006:42. 19Lorentzon, K., Karnov- och Lexinokommentarer till 6 § viteslagen. 20SOU 2013:38, Vad bör straffas? 495–496. fiskelagen (1993:787), livsmedelslagen (2006:804), plan- och bygg- lagen (2010:900) och inom skattelagstiftningen. För att fastställa sanktionsavgifter används ofta schabloner, men hur de fastställs varierar inom olika områden. Avgifterna beslutas av tillsynsmyndighet eller domstol och oftast tillfaller de staten. Skyl- digheten att betala sanktionsavgift uppkommer när det objektivt kan konstateras att ett regelbrott föreligger, dvs. det krävs inte alltid (som vid straff) någon utredning om uppsåt eller vårdslöshet hos den som begått regelbrottet. Det betyder att ett s.k. strikt ansvar oftast gäller.22 Sanktionsavgifter bör uppfylla de principer som angavs i för- arbetena till den straffrättsliga bestämmelsen om förverkande, 36 kap. 4 § BrB.23 Principerna har behandlats av justitieutskottet och antagits av riksdagen.24 De sammanfattas så här: a)Sanktionsavgifter kan vara ändamålsenliga när regelöverträdelser är särskilt frekventa eller det finns speciella svårigheter att beräkna storleken av den vinst eller besparing som uppnås i det särskilda fallet. Även om den ekonomiska fördelen av en isolerad överträ- delse kan bedömas som låg, kan sanktionsavgifter vara lämpliga om samhällets behov av skydd på det aktuella området är fram- trädande. b)Sanktionsavgifter bör endast förekomma inom speciella och klart avgränsade rättsområden. I den mån avgifterna används på närings- regleringens område bör de vara knutna till särskilda föreskrifter som näringsutövarna har att iaktta i sin verksamhet. c)Bestämmelserna om beräkning av avgiftsbeloppet bör konstrueras så att det är möjligt att förutse och fastställa hur stor avgiften ska bli i det särskilda fallet. d)Beroende på det aktuella rättsområdets natur bör särskilt prövas om uppsåt eller oaktsamhet ska förutsättas för avgiftsskyldighet eller om skyldigheten ska bygga på strikt ansvar. För att en kon- struktion med strikt ansvar ska vara försvarbar från rättssäker- hetssynpunkt bör det finnas starkt stöd för en presumtion om att överträdelser på området inte kan förekomma annat än som en 22SOU 2020:7, Brott mot djur – Skärpta straff och ett mer effektivt sanktionssystem, s. 152. 1981/82:142, Om ändring i (ekonomiska sanktioner vid brott i närings- verksamhet), s. 99. 1981/82: JuU53, Om ekonomiska sanktioner vid brott i näringsverksamhet, Rskr. 1981/82:328. följd av uppsåt eller oaktsamhet. Bestämmelser som reglerar möj- ligheten till jämkning av avgiftsbelopp bör så långt möjligt vara så preciserade att det inte föreligger någon tvekan om deras räckvidd. e)Något hinder bör inte föreligga mot att låta avgiftsregler som i första hand riktas mot juridiska personer och straffrättsliga be- stämmelser riktade mot fysiska personer vara tillämpliga vid sidan av varandra. f)Om avgiftsskyldigheten görs beroende av huruvida överträdelsen har skett av uppsåt eller oaktsamhet och när reglerna är utformade på sådant sätt att det finns utrymme för betydande skönsmässiga bedömningar är det lämpligt att åläggande av avgiftsskyldighet överlämnas till allmän domstol. I övrigt kan prövningen överläm- nas till de administrativa myndigheter som är verksamma på det aktuella området. Vi kan konstatera att riktlinjerna fortfarande tillämpas och att reger- ingen har hänvisat till dem i flera olika lagstiftningsärenden, också under senare tid.25 Även om sanktionsavgifter inte ingår i det svenska straffrättsliga systemet utgör de straff enligt angående skydd för de mänskliga rättigheterna och grundläggande friheterna, Europa- konventionen. En sanktionsavgift ska därför utformas i enlighet med rättssäkerhetsgarantier som garanteras enskilda enligt artikel 6 i konventionen. Det betyder bl.a. att enskilda ska underrättas, ges tillfälle att yttra sig och ha möjlighet att få sin talan prövad i domstol. Vidare gäller oskuldspresumtionen, som innebär att var och en som blivit anklagad för brott ska betraktas som oskyldig till dess dennes skuld lagligen fastställts. Därutöver gäller dubbelprövningsförbudet i artikel 4 i Europa- konventionens sjunde tilläggsprotokoll. Innebörden av detta förbud är att samma rättssubjekt inte ska prövas för samma sak två gånger. Det kan innebära att det inte är tillåtet att ha både straff och sanktions- 25Se t.ex. prop. 2015/16:118, Sanktionsavgifter för andra aktörer på fiskets område än yrkes- fiskare, s. 17 f. och prop. 2016/17:22, Effektiv bekämpning av marknadsmissbruk, s. 229. avgift eller både sanktionsavgift och vite.26 Regeringen har i olika lagstiftningsärenden ansett att det skulle stå i strid med förbudet om böter eller fängelse och sanktionsavgifter påförs för samma gärning, varför bestämmelser som kan ingå i sanktionsavgiftssystemet bör av- kriminaliseras.27 Det har medfört att det t.ex. inom område gäller att sanktionsavgift inte får tas ut en för en gärning som om- fattas av ett föreläggande eller vite, se avsnitt 4.6. Som framgått bildades en ny myndighet – DO – vid diskriminerings- lagens tillkomst 2009. Enligt 4 kap. 1 och 2 §§ DL har DO tre olika roller. För det första utövar DO tillsyn över DL. För det andra har DO en möjlighet till talerätt när det gäller diskrimineringsersättning till enskilda. För det tredje har DO ett främjandeuppdrag. Utredningens uppdrag är bl.a. att skapa förutsättningar för en effektivare tillsyn av bestämmelserna om aktiva åtgärder i DL. I vår bakgrundsbeskrivning kommer vi därför att fokusera på frågor avse- ende DO:s tillsyn och tillgängliga sanktioner. Eftersom DO:s olika roller också har betydelse för regleringen av tillsyn och sanktioner kommer vi i detta avsnitt att beskriva dessa roller. DO:s uppdrag regleras i huvudsak i DL och i lagen (2008:568) om . För närmare regler kring myndig- heten och dess uppdrag finns förordningen (2008:1401) med in- struktion för . Däremot finns ingen förordning till lagen och inte heller några föreskrifter som ytterligare fyller ut denna, eftersom varken regeringen eller någon myndighet är bemyndigad att meddela föreskrifter. Bestämmelserna om DO:s tillsyn är samlade i DL. Tillsynsreglerna framgår av 4 kap. DL och i 1 a § DL definieras tillsyn enligt lagen. Där framgår att med tillsyn avses en självständig granskning vars 26Se t.ex. prop. 2014/15:131, Skattetillägg – Dubbelprövningsförbudet och andra rättssäkerhets- frågor, s. 39. 2017/18 :165, Effektivare sanktioner i livsmedelskedjan, s. 58 ff. syfte är att kontrollera om den verksamhet som granskas uppfyller kraven i lagen. Denna definition tillkom vid en lagändring 2017, efter- som det då saknades en bestämmelse i DL om vad tillsyn är. Föränd- ringen innebar dock ingen ändring i sak utan var endast ett förtydli- gande. Enligt regeringen var tillsynens viktigaste funktion förebyggande och den skulle därför inte vara av polisiär eller felsökande karaktär.28 Av 4 kap. 1 § följer att DO ska utöva tillsyn över att lagen följs och i första hand få dem som omfattas av den att frivilligt följa den. Tillsynens viktigaste funktion är således, som regleringen utfor- mats, att förebygga diskriminering snarare än att beivra den. Vid tiden för DL:s tillkomst bereddes betänkandet Tillsyn – För- slag om en tydligare och effektivare offentlig tillsyn29 i regeringskansliet.30 Betänkandet ledde dock inte till lagstiftning utan till en skrivelse.31 I denna konstaterar regeringen att begreppet tillsyn främst bör användas för verksamhet som avser självständig granskning för att kontrollera om ett tillsynsobjekt uppfyller krav som följer av lagar och andra bindande föreskrifter och som vid behov kan leda till be- slut om åtgärder som syftar till att åstadkomma rättelse av den som är objektsansvarig. Detta hindrar dock inte att tillsynsmyndigheter även i fortsättningen kan ha i uppgift att arbeta främjande och före- byggande. Det skulle kunna ske inom ramen för den allmänna ser- viceskyldighet som alla myndigheter har enligt 4 § förvaltningslagen (1986:223),32 men om det ansågs nödvändigt att gå längre än denna allmänna skyldighet skulle det kunna specificeras i författning.33 Vi har uppfattat det som att detta är regeringens generella hållning. 4 kap. 2 § DL hänvisar till att det av 6 kap. 2 § DL framgår att DO som part får föra talan i domstol för en enskild som medger det. DO för talan för enskilda när det är av principiellt intresse eller 2015/16:135, Ett övergripande ramverk för aktiva åtgärder i syfte att främja lika rättig- heter och möjligheter, s. 75–76. 29SOU 2004:100, Tillsyn – Förslag om en tydligare och effektiv tillsyn. 2007/08:95, Ett starkare skydd mot diskriminering, s. 371. 2009/10:79, En tydlig, rättssäker och effektiv tillsyn. 32Den lagen har ersatts av förvaltningslagen (2017:900). 2009/10:79, En tydlig, rättssäker och effektiv tillsyn, s. 14 ff. i fall där det finns särskilda skäl t.ex. när det gäller att upprätthålla respekten för diskrimineringsförbuden, se även avsnitt 6.3.7. är talerätten enligt 6 kap. 2 § DL delad mellan DO, arbetstagarorganisationer och ideella föreningar. Av 6 kap. 2 § DL framgår att ideella föreningar som enligt sina stadgar har att ta till vara sina medlemmars intressen och inte är en arbetstagarorganisa- tion får som part föra talan för en enskild som medger det. För att få föra talan ska dock föreningen vara lämpad, bl.a. utifrån sin verk- samhet och sina ekonomiska förutsättningar. I praktiken avses oftast de s.k. antidiskrimineringsbyråerna, vilka är en del av civilsamhället. Byråerna arbetar med diskrimineringsfrågor på lokal och regional nivå och de uppbär statligt stöd för detta arbete. Vidare följer att när en arbetstagarorganisation har rätt att föra talan enligt 4 kap. 5 § lagen (1974:371) om rättegången i arbetstvister får ombudsmannen eller föreningen bara föra talan om arbetstagarorganisationen inte gör det. I lagen (2008:568) om finns bestäm- melser om DO:s främjandeuppdrag. Här anges det i 1 § att DO har de uppgifter som framgår av DL och att DO därutöver ska verka för att diskriminering som har samband med kön, könsöverskridande identitet eller uttryck, etnisk tillhörighet, religion eller annan tros- uppfattning, funktionsnedsättning, sexuell läggning eller ålder inte förekommer på några områden av samhällslivet. DO ska också i övrigt verka för lika rättigheter och möjligheter oavsett kön, könsöverskridande identitet eller uttryck, etnisk till- hörighet, religion eller annan trosuppfattning, funktionsnedsättning, sexuell läggning eller ålder. Vidare ska DO inom sitt verksamhets- område informera, utbilda, överlägga och ha andra kontakter med myndigheter, företag, enskilda och organisationer. DO ska följa och arbeta med såväl den internationella utvecklingen som forskningen, föreslå författningsändringar samt ta andra initiativ som motverkar diskriminering. Sammantaget betyder detta att DO har ett allmänt främjande- uppdrag mot diskriminering och för lika rättigheter och möjligheter. Det finns i svensk rätt, som framgått ovan av avsnitt 3.3, olika typer av sanktioner. Bestämmelserna i är inte kriminaliserade, vilket innebär att det därmed saknas möjlighet att döma ut straff eller sär- skild rättsverkan av brott, t.ex. företagsbot, om bestämmelserna inte följs. I stället finns möjlighet till vitesföreläggande och möjlighet till diskrimineringsersättning, vilka beskrivs nedan. Som framgått inledningsvis finns det två olika typer av viten, för- farandeviten respektive materiella viten. Förfarandeviten möjliggör ett förfarande, medan de materiella vitena kan ha som syfte att före- bygga eller åtgärda brister. I DL finns möjlighet till både förfarande- viten och materiella viten. Därutöver finns en särskild bestämmelse som enbart rör diskri- minering i avtal m.m. Enligt 5 kap. 3 § DL gäller bl.a. att om någon diskrimineras genom en bestämmelse i ett individuellt avtal eller kollektivavtal ska avtalsbestämmelsen jämkas eller förklaras ogiltig om den som diskriminerats begär det. Motsvarande gäller för interna bestämmelser på arbetsplatsen. Vidare gäller att om någon diskrimi- nerats genom uppsägning av avtal m.m. ska rättshandlingen förklaras ogiltig om den som diskriminerats begär det. Denna särskilda be- stämmelse som rör arbetslivet och avtal, uppsägningar och interna bestämmelser kommer inte att beröras framöver. 3.5.1Vite för att få uppgifter I 4 kap. 3 § DL anges att den som omfattas av förbuden mot diskri- minering och repressalier, av skyldigheten att utreda och vidta åt- gärder mot trakasserier eller av bestämmelserna om aktiva åtgärder är skyldig att på begäran av DO lämna uppgifter om förhållandena i verksamheten som kan ha betydelse för tillsynen. Vidare ska i vissa fall lämnas uppgifter om meriter. Ombudsmannen ska också ges till- träde till arbetsplatser eller andra lokaler där verksamheten bedrivs för undersökningar som kan ha betydelse för tillsynen. Slutligen finns en skyldighet att komma till överläggningar. DO kan alltså i de fallen förelägga t.ex. en arbetsgivare att upp- fylla sina skyldigheter. Ett föreläggande i denna del avser alltså inte konstaterade brister utan här handlar det om det första steget i tillsynsprocessen, dvs. det överhuvudtaget ska vara möjligt att bedriva tillsyn. Det är där- med ett s.k. förfarandevite. Uppgiftsskyldigheten hänför sig, som framgår av ordalydelsen i paragrafen, både till 2 och 3 kap. DL, dvs. den omfattar tillsyn när det gäller både diskrimineringsförbuden m.m. i 2 kap. och bestämmelserna om aktiva åtgärder i 3 kap. Skyldigheterna i 4 kap. 3 § DL gäller däremot inte om det i ett en- skilt fall finns särskilda skäl som talar emot en sådan uppgiftsskyldig- het. Av förarbetena följer att möjligheten till en sådan begränsning bör gälla för uppgifter som gäller utrikestjänsten, försvaret, affärs- eller driftsförhållanden eller andra uppgifter där motstående intressen kan vara så starka att uppgiften inte bör lämnas ut. Begränsningen bör enligt förarbetena tillämpas restriktivt.34 Av 4 kap. 4 § DL framgår att DO får förelägga den som inte rät- tar sig efter en begäran om uppgiftsskyldighet enligt 4 kap. 3 § att vid vite fullgöra sin skyldighet. Här är det alltså DO som beslutar om ett vitesföreläggande och beslutet kan överklagas till . Vite i detta fall bör dock användas som yttersta åtgärd enligt förarbetena, eftersom DO i första hand ska försöka få dem som omfattas av lagen att frivilligt fullgöra sina skyldigheter.35 3.5.2Vite på grund av bristande efterlevnad Utöver ovanstående finns det i DL möjlighet till vitesföreläggande på grund av brister i efterlevnaden av bestämmelser, s.k. materiella viten. Av 4 kap. 5 § DL följer att den som inte fullgör sina skyldig- heter att bedriva ett arbete med aktiva åtgärder enligt 3 kap. 4–9 och 16–18 §§ får föreläggas att vite göra detta. Detsamma gäller den som underlåter att lämna information eller att dokumentera enligt 3 kap. 12–14 eller 20 §§. Här är det dock inte DO direkt som meddelar ett sådant vite, utan DO måste i stället göra en framställning om vitesföreläggande till . I framställningen ska anges vilka åtgärder som bör åläggas den som åtgärden riktar sig mot, skälen för dessa och vilken utredning som gjorts. Om DO förklarar sig inte vilja göra en vitesframställan får en central arbetstagarorganisation som arbetsgivaren är bunden till av kollektivavtal göra en framställning i 2007/08:95, Ett starkare skydd mot diskriminering, s. 373. fråga om aktiva åtgärder i arbetslivet enligt 3 kap. 4–9 och 12–14 §§. En sådan åtgärd ska prövas som en sista utväg; det förutsätts att för- sök för att få arbetsgivaren att vidta aktiva åtgärder på frivillig väg först har prövats. I propositionen uttrycks det på det sättet att ”gå till nämnden är avsett som en sista utväg”.36 Diskrimineringsersättning är en särskild variant av skadestånd, som består av två komponenter, upprättelseersättning och preventions- påslag. Grunden för denna indelning är att det i förarbetena till DL uttalades att diskrimineringsersättningen är tänkt som en påföljd av ett eget slag som ska fylla en dubbel funktion genom att den dels ska ersätta den kränkning som överträdelsen innebär, dels ska avskräcka från diskriminering. Ersättningen ska generellt ligga på en betydligt högre nivå än den som enligt 2 kap. 3 § skadeståndslagen tillämpas för kränkningsersättning på grund av brott.37 () har i en dom tagit ställning till hur ersättningen ska beräknas.38 HD konstaterade att utgångs- punkten ska vara en jämförelse med ideell ersättning i allmänhet, dvs. man behöver utgå från hur man beräknar kränkningsersättning. Sam- tidigt anförde HD att diskriminering typiskt sett utgör ett sådant intrång i en enskilds integritet att kraven på upprättelse är betydande och att kränkningsersättningar framstår som låga. Det skulle enligt HD därför saknas skäl för sådan återhållsamhet som gäller vid ideell ersättning i fråga om upprättelseersättning på grund av diskriminering. HD anförde därefter att eftersom diskrimineringsersättning ska utgå med ett avsevärt högre belopp än vad som gäller för ideell ersätt- ning för kränkningar måste även ett preventionspåslag utgå. En rikt- punkt skulle enligt HD kunna vara att preventionspåslaget ska vara lika stort som upprättelseersättningen. Genom en sådan riktpunkt skulle diskrimineringsersättningen i normalfallet vara betydligt högre än ersättningen för andra likvärdiga kränkningar utan att kontakten med den allmänna ersättningsnivån inom skadeståndsrätten skulle gå förlorad. Kopplingen till upprättelseersättningen medför också att 2007/08:95, Ett starkare skydd mot diskriminering, s. 349. 38NJA 2014 s. 499 I. diskrimineringens allvar får betydelse även för preventionspåslagets storlek. Detta innebär att riktlinjen är att diskrimineringsersättningen ska vara dubbelt så hög som ersättning för motsvarande kränkning enligt skadeståndslagen. Ersättningen i dess helhet, alltså även preventionspåslaget utgår till den skadedrabbade. Det finns en skillnad i praxis mellan de allmänna domstolarna och Arbetsdomstolen (AD) när det gäller hur diskrimineringsersättning behandlas. De allmänna domstolarna redovisar diskrimineringsersätt- ningen i de två schematiska delar som HD ställt upp. AD gör i stället en helhetsbedömning och dömer ut ett samlat belopp, där den en- skilde får en rimlig kompensation och där de preventiva aspekterna beaktas.39 Det finns generellt sett olika anledningar att inrätta nämndmyndig- heter, varav en anledning kan vara att det krävs av rättssäkerhets- skäl.40 Nämndmyndigheter kännetecknas av att de har ett begränsat och avgränsat ansvarsområde. Organisationen är liten och nämndens uppgifter ska kräva ett kollektivt beslutfattande.