sou · H8B362 · 2020-11-12 00:00:00 — Det allmännas resurser för brotts- bekämpning bör i stället koncentreras på sådana förfaranden som kan föranleda påtaglig skada eller fara och som inte kan bemötas på annat sätt. I propositionen anfördes vidare att kriminalisering bör föregås av ingående överväganden från den normgivande maktens sida. Reger- ingen ansåg att det fanns anledning att pröva olika möjligheter att begränsa tillämpningen av olika straffbestämmelser vad avser den mindre allvarliga brottsligheten (prop. 1994/95:23 s. 53–55). Ett alternativ till straff som kommit att användas i allt större utsträck- ning är administrativa sanktionsavgifter. Regeringen har behandlat frågan om när sanktionsavgifter bör användas bl.a. i förarbetena till bestämmelsen om förverkande i 36 kap. 4 § (prop. 1981/82:142 s. 21–26). De riktlinjer som regeringen ställde upp har behandlats av justitieutskottet och antagits av (bet. 1981/82:JuU53, rskr. 1981/82:328). Regeringen angav i det sammanhanget att sanktionsavgifter kan vara ändamålsenliga i fall där regelöverträdelser är särskilt frekventa eller där det föreligger speciella svårigheter att beräkna storleken på den vinst eller besparing som uppnås i det särskilda fallet. Andra fall kan vara sådana där den ekonomiska fördelen av en isolerad överträdelse genomsnittligt sett kan bedömas som låg, som samhällets behov av skydd på det aktuella området är framträdande. Vidare uttalade regeringen att sanktionsavgifter kan ersätta straff när det är fråga om regler som är utformade på ett sådant sätt att det inte finns utrymme för sköns- mässiga bedömningar av om en överträdelse skett och då överträdel- sen i sig inte förutsätter uppsåt eller oaktsamhet (prop. 1981/82:142 s. 25). Motsatsvis följer att ett system med sanktionsavgifter bara bör omfatta sådana överträdelser som typiskt sett är lätta att konsta- tera utan någon mer ingående utredning. 18.9Straff för allvarliga överträdelser och sanktionsavgift för mindre allvarliga överträdelser Förslag: Ett system med sanktionsavgifter ska införas för mindre allvarliga överträdelser på djurhälsoområdet som lämpar sig för sanktionsväxling. Allvarliga överträdelser av djurhälsobestämmel- serna och sådana mindre allvarliga överträdelser som inte lämpar sig för sanktionsavgift ska vara straffsanktionerade. Överträdel- ser som beläggs med sanktionsavgift ska avkriminaliseras. Bedömning: Sanktionsväxling bör inte ske i fråga om överträdel- ser där det kan uppstå gränsdragningsproblem i förhållande till straffbara gärningar. Skälen för förslagen och bedömningen Överträdelser förekommer men leder inte till sanktion Vi har vid rättsfallssökningar i rättsdatabaser inte kunnat hitta några avgöranden som handlar om överträdelser av epizootilagen, zoonos- lagen, provtagningslagen eller lagen om kontroll av husdjur. Vi har identifierat ett fåtal brottmålsdomar om överträdelser av bisjukdoms- lagen. Det finns även ett antal avgöranden där personer dömts enligt smugglingslagen för överträdelser i samband med införsel i landet av levande djur (se bl.a. NJA 2018 s. 456). Enligt uppgift från förekommer det dock klart fler överträdelser av införselreglerna än vad som framgår av rätts- praxis. I många av de fall som upptäcks görs det nämligen inte någon åtalsanmälan. De exempel på överträdelser som framförts till oss är följande. –Införsel av djur som inte uppfyller införselkraven, såsom brister i fråga om id-märkning, hälsointyg, vaccinationer, provsvar, vänte- tider, importtillstånd eller importregistrering, id-handlingar eller djurägarförsäkran. Detta förekommer såväl regelbundet och syste- matiskt som vid enstaka införsel. –Regelbunden och systematisk användning av förfalskade intyg och pass. –Införsel av djur ämnat för handel, där personen som för in djuret hävdar att det är sällskapsdjur. Detta förekommer såväl regelbun- det och systematiskt som vid enstaka införsel. –Importören uppfyller inte kravet att vara registrerad hos Jord- bruksverket före införseln eller uppfyller inte registreringskraven för den aktuella införseln, t.ex. i fråga om djurslag. –Underlåtelse att anmäla sällskapsdjur eller handelsdjur till tull- personal. –Förflyttning av handelsdjur finns inte registrerad i TRACES. –Underlåtelse att leva upp till krav på att djur förs till karantän. Enligt uppgift från förekommer det även överträ- delser i samband med utförsel, t.ex. i fråga om kraven på registrering. Därutöver sker det överträdelser av annat slag. Enligt uppgifter från länsstyrelserna, och utredningens experter förekom- mer det bl.a. –otillåtna förflyttningar av djur inom landet, –underlåtelse att anmäla uppställningsplats för bin, –underlåtelse att underrätta om ändring av en verk- samhet när detta krävs, –underlåtelse att anmäla misstanke om sjukdom, –underlåtelse att biträda bitillsynsman vid besiktning, –underlåtelse att följa beslut, t.ex. utföra smitt- rening eller följa djur till avlivning, –överträdelser av tillträdesförbud, –underlåtelse att utföra provtagning enligt föreskrift, –djur åtföljs inte av pass eller djurhälsointyg, –brister i fråga om krav på journalföring, –veterinärer underlåter att utreda misstankar om salmonella, –överträdelser av reglerna om hästpass, och –underlåtelse att ansluta sig till det obligatoriska BVD-programmet (SJVFS 2011:17). Sanktionsavgift för vissa mindre allvarliga överträdelser Av redogörelsen under föregående rubrik framgår det att överträdel- ser av flera olika slag förekommer men att det är ovanligt att dessa leder till åtal. Det är viktigt att även mindre allvarliga överträdelser av djurhälsoregelverket kan beivras på ett effektivt sätt. Vi bedömer, liksom man gjort på området livsmedel, foder och animaliska bipro- dukter, att en övergång till sanktionsavgifter för vissa av de mindre allvarliga överträdelserna skulle leda till en effektivisering av sank- tionssystemet (prop. 2017/18:165 s. 48). Hotet om en snabbt påförd sanktionsavgift kan också antas medföra en större benägenhet att följa reglerna jämfört med om en överträdelse med lågt straffvärde är straffsanktionerad, vilket ofta innebär att överträdelsen är lågt pri- oriterad hos och . En annan fördel med sanktionsavgifter är att sådana avgifter kan påföras såväl fysiska som juridiska personer. Eftersom en stor del av den verksamhet som djurhälsoregleringen omfattar bedrivs av juridiska personer, kan ett sanktionsavgiftssystem antas ha en mer effektiv avhållande verkan än straff. Administrativa sanktioner i stället för straff kan också antas vara mer effektiva och innebära vinster ur ett resursanvändningsperspek- tiv. är det ovanligt att överträdelser av djurhälsoregel- verket utreds och hanteras straffrättsligt. En förbättrad offentlig kontroll kan förväntas leda till att fler överträdelser upptäcks och Det är då viktigt att dessa överträdelser kan hanteras effektivt och inte i onödan tar resurser hos , Åklagarmyndig- heten och de allmänna domstolarna. De myndigheter som utför kon- trollerna har specialkunskaper på djurhälsoområdet som normalt inte finns hos och , och kan därför förväntas ha bättre möjligheter att effektivt utreda överträdel- sen. Myndigheternas utredning kan vidare genomföras i nära anslut- ning till överträdelsen, vilket möjliggör en snabbare sanktion för över- trädelsen. Sammantaget leder det anförda till bedömningen att ett system med sanktionsavgifter för vissa mindre allvarliga överträdelser bör införas i den nya djurhälsolagen. Vi återkommer i avsnitt 18.11 till vilka överträdelser som lämpar sig för ett system med sanktionsavgift. Det bör dock redan här sägas att det finns ett flertal överträdelser som kan betraktas som mindre allvarliga men som ändå inte lämpar sig för en sanktionsväxling. Allvarliga överträdelser och överträdelser som inte är lämpade för sanktionsavgift ska vara straffsanktionerade Som framgått av utgångspunkterna för val av sanktion bör det all- männas resurser för brottsbekämpning koncentreras på sådana för- faranden som kan föranleda påtaglig skada eller fara och som inte kan bemötas på annat sätt. Djurhälsoregleringen syftar ytterst till att skydda människors och djurs liv och hälsa. Överträdelser av centrala smittskyddsregler på området kan leda till ett stort lidande, stora ekonomiska förluster och kan påtagligt störa handeln. Överträdelser som innebär att djurs eller människors liv eller hälsa äventyras bör därför betraktas som allvarliga (jfr prop. 2017/18:165 s. 32). Andra allvarliga fall är fall där någon bryter mot lagen systematiskt eller i stor skala för egen skull (jfr prop. 1998/99:88 s. 30 och 31). Vår bedömning är att de allvarliga överträdelserna av djurhälsolag- stiftningen även i fortsättningen bör hanteras inom det straffrätts- liga systemet. Som sagts är det inte lämpligt med en sanktionsväxling från straff till sanktionsavgift vid alla mindre allvarliga överträdelser. Sådana överträdelser som inte lämpar sig för sanktionsväxling bör också hanteras inom det straffrättsliga systemet och gärningens lägre straffvärde får beaktas vid utformningen av straffskalan. I andra lagstiftningsärenden med överväganden om sanktionsväxling från straff till sanktionsavgift har det förts ingående resonemang om de problem som kan uppstå om en och samma överträdelse kan vara aktuell för sanktionsavgift och kan utgöra en allvarligare, straffbelagd gärning. Detta slags gränsdragningsproblematik disku- teras exempelvis i betänkandet Brott mot djur – Skärpta straff och ett mer effektivt sanktionssystem (SOU 2020:7). Utredningen om sank- tioner vid brott mot djur konstaterar där att sådan gränsdragnings- problematik kan innebära betydande svårigheter för den enskilda kon- trollmyndigheten att avgöra vilken bestämmelse som överträdelsen sorterar under och vilken påföljd som kan bli aktuell. Detta innebär i sin tur att det kan bli oklart om en åtalsanmälan ska göras eller om myndigheten ska besluta om sanktionsavgift. Utredningen fram- håller vidare att denna problematik innebär stora svårigheter för den enskilde att förutse vilken sanktion som kan bli aktuell för en viss överträdelse. Med hänsyn till svårigheterna kommer utredningen fram till att bestämmelser i djurskyddsförordningen (2019:66) respek- tive föreskrifter där det kan uppstå en gränsdrag- ningsproblematik inte bör bli föremål för sanktionsavgift (s. 239–243). Utredningen gör även bedömningen att regelöverträdelser som be- läggs med administrativa sanktioner bör avkriminaliseras i motsvar- ande utsträckning (s. 231). Vi instämmer i de principiella ställningstaganden som Utredningen om sanktioner vid brott mot djur gjort. Dessa överensstämmer i allt väsentligt med de ställningstaganden som gjorts angående sanktions- växling på områdena livsmedel, foder och animaliska biprodukter. Sanktionsväxling på djurhälsoområdet bör alltså inte ske om det finns risk för gränsdragningsproblem. Vidare bör överträdelser som beläggs med sanktionsavgift avkriminaliseras. 18.10.1 Allvarliga överträdelser bör ha fängelse i straffskalan Bedömning: Allvarliga överträdelser av djurhälsoregelverket bör ha fängelse i straffskalan. Förslag: I djurhälsolagen ska överträdelser som innebär eller kan innebära en fara för människors eller djurs liv eller hälsa betraktas som allvarliga och kunna leda till fängelse. Skälen för bedömningen och förslaget finns det fängelse i straffskalan för överträdelser enligt epizootilagen och zoonoslagen. Överträdelser som omfattas av de övriga djurhälsolagarna har däremot endast böter i straffskalan. Någon anledning att lindra straffskalorna för allvarliga överträdelser har inte framkommit. bestämmelser är enligt vår mening inte tillräckliga för att hantera allvarliga överträdelser, eftersom det måste antas att endast ett fåtal av dessa överträdelser uppfyller kraven för straffansvar enligt brottsbalksbestämmelserna. Allvarliga överträdel- ser av djurhälsoreglerna bör alltså ha fängelse i straffskalan. Det främsta syftet med djurhälsoreglerna är att skydda männi- skor och djur från smittsamma djursjukdomar. Skyddet för djur handlar i detta sammanhang delvis om att djur ska besparas onödigt lidande men även om att undvika de, inte sällan kännbara, kostnader och förluster som kan bli följden av utbrott av smittsamma djursjuk- domar. Överträdelser som äventyrar människors och djurs liv och hälsa bör därför kunna bedömas som allvarliga och kunna leda till fängelsestraff. Vi utvecklar under följande rubriker vilka överträdelser som enligt vår mening är sådana att de bör kunna leda till fängelse. En utgångspunkt är då att det typiskt sett framstår som allvarligt att agera oförsiktigt vid ett misstänkt eller bekräftat sjukdomsutbrott. Sådana överträdelser innebär ofta att det uppstår eller kan uppstå en fara för människors eller djurs liv och hälsa. Enligt epizootilagen och zoonoslagen kan överträdelser av detta slags föreskrifter och beslut leda till fängelse. Överträdelser av allmänna förebyggande bestäm- melser bör däremot som regel föranleda böter och – i vissa fall – sanktionsavgift (se avsnitt 18.10.4 och 18.11). Så som framhållits i förarbetena till epizootilagens straffbestämmelser framstår det som allvarligt när någon bryter mot lagen systematiskt eller i stor skala för egen skull (prop. 1998/99:88 s. 30 och 31). Vi föreslår dock inte några särskilda straffbestämmelser som tar sikte på sådana fall, men anser att sådana förhållanden bör inverka på straffvärdet i höjande riktning. Bedömning: Straffbestämmelser med fängelse i straffskalan bör som utgångspunkt innehålla en fullständig gärningsbeskrivning. Inget hindrar dock att man använder hänvisningar till andra lag- rum när detta är förenligt med 8 kap. 3 § regeringsformen och det främjar tydligheten. Hänvisningar till EU-bestämmelser bör vara dynamiska. Innan vi går in på frågan om vilka överträdelser som bör ha fängelse i straffskalan finns det anledning att diskutera hur sådana straffbe- stämmelser bör utformas. Med hänsyn till förbudet mot frihetsberö- vande för sådana blankettstraffstadganden där den gärning som straffbeläggs helt eller i det väsentliga anges i myndighetsföreskrifter (NJA 2005 s. 33) krävs det särskilt noggranna överväganden när man utformar straffbestämmelser med fängelse i straffskalan. Förbudet innebär vissa särskilda utmaningar på djurhälsoområdet, eftersom det är nödvändigt att en stor del av regleringen ges i form av myn- dighetsföreskrifter. Detta är en konsekvens av att det till stor del är fråga om en beredskapslagstiftning där åtgärderna måste kunna anpassas till förutsättningarna i det enskilda fallet. Vi har bedömt att det inte är lämpligt eller möjligt att utforma detaljerade regler på lag- eller förordningsnivå. Att mycket av regleringen meddelas i innebär inte motsvarande utmaning, eftersom det är tillåtet att blankettstraff- stadganden fylls ut av föreskrifter i EU-förordningar (NJA 2007 s. 227). I dessa fall är det nämligen inte fråga om någon delegering Som regeringen konstaterat i proposi- tionen Effektivare sanktioner i livsmedelskedjan (prop. 2017/18:165) kan det dock vara problematiskt särskilt med straffbestämmelser som innehåller långa uppräkningar med hänvisningar till de EU-bestäm- melser som sanktioneras (s. 33 och 34). Denna lagstiftningsteknik, som används i bl.a. , har kritiserats av lagrådet (se prop. 2011/12:59 s. 70 och 71 och prop. 2012/13:135 s. 251). Vår bedömning att straffbestämmelser med fängelse i straffskalan som utgångspunkt bör innehålla en fullständig gärningsbeskrivning. Detta är den metod som valts i lagstiftningen om livsmedel, foder och animaliska biprodukter och som rekommenderas av EU-straff- stadgandeutredningen (SOU 2020:13). Det är dessutom nödvändigt med hänsyn till förbudet mot frihetsberövande påföljd för blankett- straffbud där den straffbara gärningen helt eller i det väsentliga fram- går av myndighetsföreskrifter. När det gäller utformningen av straff- bestämmelser kan viss ledning hämtas i rättsfallet NJA 2008 s. 567, som vi refererat i avsnitt 18.4. Av rättsfallet kan det utläsas att inget hindrar att föreskrifter på lägre nivå än förordning ges betydelse vid prövningen av en gärning, under förutsättning att själva straffbe- stämmelsen står på egna ben. Straffbestämmelser med fängelse i straffskalan bör alltså som huvudregel innehålla en fullständig gärningsbeskrivning. anser vi att inget hindrar att man i viss utsträckning använder hän- visningsmetoden även vid brott med fängelse i straffskalan när detta är förenligt med 8 kap. 3 § regeringsformen och det främjar tydlig- heten. I vissa fall kan det, trots det som sagts i det föregående, vara lämp- ligast att utforma en straffbestämmelse med fängelse i straffskalan som ett blankettstraffstadgande som hänvisar till en EU-bestäm- melse. Hänvisningen kan i ett sådant fall antingen göras statisk, dvs. avse EU-bestämmelsen i en viss angiven lydelse, eller dynamisk, dvs. avse EU-bestämmelsen vid dess lydelse vid varje given tidpunkt. Det vanligaste är att hänvisningarna görs dynamiska och denna teknik har använts i straffbestämmelser i djurhälsolagarna som hän- visar till EU-förordningar. Den stora fördelen med en sådan teknik är att de nationella straffbestämmelserna inte behöver anpassas vill varje ändring i det aktuella . Nackdelen är främst ris- ken för bristande förutsebarhet. Som framgår av våra överväganden i avsnitt 5.7 anser vi dock att fördelarna med dynamiska hänvisningar överväger på djurhälsoområdet, där förändringar kan ske snabbt. Den förlust i förutsebarhet som kan anses bli konsekvensen av att dynamiska hänvisningar till EU-förordningar används bör anses som relativt begränsad. I den mån straffbestämmelser utformas som blankettstraffbud bör därför hänvisningar till EU-bestämmelser göras dynamiska. 18.10.3 Straffbestämmelser med fängelse i straffskalan Förslag: I den nya djurhälsolagen tas det in straffbestämmelser som har fängelse i straffskalan. Dessa straffbestämmelser ska omfatta 1.den som underlåter att i föreskriven tid göra en anmälan om misstanke eller ett konstaterande av en förtecknad åtgärdssjuk- dom eller transmissibel spongiform encefalopati och aktörer som underlåter att till veterinär anmäla bl.a. onormal död- lighet, 2.den som bryter mot sådana bestämmelser om hantering av specificerat riskmaterial, om framställning eller användning av animaliska produkter eller om överlåtelse av djur eller andra pro- dukter än livsmedel, som finns i och rå- dets förordning (EG) nr 999/2001 (TSE-förordningen), 3.en aktör som i samband med ett misstänkt eller konstaterat utbrott av en åtgärdssjukdom är skyldig att slakta eller avliva djur, att utföra smittrening eller att destruera, bearbeta, om- vandla eller behandla döda djur, produkter, andra varor, avfall eller annat material som kan sprida smitta, och som underlåter att fullgöra denna skyldighet, 4.den som olovligen eller utan att iaktta den försiktighet som krävs, förflyttar djur, produkter, fordon eller andra material eller ämnen inom eller från en restriktionszon på ett sätt som orsakar eller kan orsaka en risk för spridning av smitta, 5.den som olovligen eller utan att iaktta den försiktighet som krävs, förflyttar sig till eller från en anläggning inom en restrik- tionszon på ett sätt som orsakar eller kan orsaka en risk för spridning av smitta, eller 6.den som inom en restriktionszon underlåter att vidta nöd- vändiga fysiska skyddsåtgärder, skötselåtgärder och andra bio- säkerhetsåtgärder och därigenom orsakar eller kan orsaka en risk för spridning av smittan, eller 7.den veterinär som åsidosätter sina åligganden att vidta preli- minära åtgärder vid misstanke om en a- eller b-sjukdom eller vissa c-sjukdomar. I samtliga fall ska det krävas uppsåt eller oaktsamhet. I detta avsnitt redovisar vi våra överväganden om vilka gärningar som ska omfattas av ett straffstadgande med fängelse i straffskalan. I sub- jektivt hänseende bör det krävas uppsåt eller oaktsamhet. Skälen för denna bedömning utvecklas närmare i avsnitt 18.10.5. Underlåtenhet att fullgöra anmälningsplikt avseende förtecknade åtgärdssjukdomar och transmissibel spongiform encefalopati Enligt gällande rätt straffas en djurhållare som med uppsåt eller oakt- samhet underlåter att anmäla misstanke om en epizootisk sjukdom till veterinär med böter eller fängelse i högst . Om anmälnings- plikt för djurhållare i stället har meddelats med stöd av provtagnings- lagen straffas den som med uppåt eller av grov oaktsamhet underlåtit att göra anmälan endast med böter. En veterinär som underlåtit att anmäla en misstanke om en anmälningspliktig sjukdom omfattas inte av något straffansvar enligt djurhälsolagarna. Eventuellt kan emeller- tid en veterinär som praktiserar inom djurens hälso- och sjukvård och som åsidosatt anmälningsplikten åläggas en disciplinpåföljd enligt lagen (2009:302) om verksamhet inom djurens hälso- och sjukvård. För en veterinär som är anställd vid t.ex. eller någon annan myndighet och som inte verkar inom djurens hälso- och sjuk- vård, kan disciplinpåföljd eller ansvar för tjänstefel aktualiseras. Anmälningsplikten är en central del av djurhälsoregleringen. Att både aktörer, veterinärer och andra fullgör sin anmälningsplikt är en förutsättning för att utrednings- och bekämpningsåtgärder omgående ska kunna påbörjas. Vi anser därför att underlåtelse att i rätt tid göra en anmälan avseende en förtecknad åtgärdssjukdom eller transmissi- bel spongiform encefalopati är så allvarlig att den bör vara straffbar och kunna leda till fängelse. Detta bör enligt vår mening gälla även i fråga om veterinärer och detta även om veterinären kan drabbas av disciplinpåföljd för överträdelsen eller riskerar att fråntas sin yrkes- legitimation. Sådana följder av brottet får då beaktas vid påföljdsval och straffmätning (jfr 29 kap. 5 § och 30 kap. 4 § ). Även om utgångspunkten bör vara fullständiga gärningsbeskriv- ningar bedömer vi att straffbestämmelsen i detta fall bör utformas som ett blankettstraffstadgande som hänvisar till de tillämpliga lag- bestämmelserna om anmälningsplikt. Skälet till bedömningen är att vianser att detta blir tydligast för tillämparen. Eftersom bestäm- melserna som hänvisas till finns i själva lagen finns det inget som hindrar detta. Visserligen föreslår vi i avsnitt 8.2.3 att tidsfristen för att anmäla misstanke om eller påvisande av andra sjukdomar än a- sjukdomar och transmissibel spongiform encefalopati ska framgå av föreskrifter som meddelas av . Med hänsyn till att den anmälningspliktiga personens skyldigheter i övrigt regleras i lagen, anser vi inte att detta leder till att det blir fråga om ett sådant blankettstraffstadgande som utesluter fängelse. De skäl som anförts till stöd för att fängelse ska kunna följa på överträdelser av bestämmelser om anmälningsplikt gör sig enbart gällande i fråga om åtgärdssjukdomar. Försummelser att fullgöra anmälningsplikten i fråga om förtecknade och icke förtecknade sjuk- domar som inte är åtgärdssjukdomar bör därför endast kunna leda till böter. Flera åtgärdssjukdomar är förtecknade sjukdomar. I sådana fall anser vi som sagt att straffskalan bör innehålla fängelse. Detsamma bör gälla i fråga om transmissibel spongiform encefalopati. Det kan dock även enligt våra förslag finnas åtgärdssjukdomar som inte hör till endera av dessa kategorier (se avsnitt 9.3 och 15.3). Vår bedöm- ning är att anmälningsplikten avseende sådana sjukdomar endast bör kunna sanktioneras med böter. Det är nämligen rimligt att utgå ifrån att de smittsamma djursjukdomar som det är allra mest angeläget att bekämpa är eller kommer att bli förtecknade sjukdomar. dagens epizootiska sjukdomar är förtecknade sjukdomar. Under- låtelse att anmäla en förtecknad åtgärdssjukdom framstår därför som allvarligare än underlåtelse att fullgöra anmälningsplikten beträff- ande en åtgärdssjukdom som inte är förtecknad. De sjukdomar som inte förtecknats kan närmast jämföras med sjukdomar som kan bekämpas med stöd av provtagningslagen. Överträdelse av krav på anmälningsplikt enligt den lagen har endast böter i straffskalan (21 § första stycket 1 provtagningslagen).