sou · H8B363d3 · 2020-11-12 00:00:00 — Även den som har en garantställning, t.ex. en förälder till ett barn som förvarar narkotika hemma, kan i vissa fall dömas för narkotika- brott (23 kap. 6 § BrB).37 Vidare är stämpling38 och anstiftan till flera former av narkotikabrott brottsligt. Stämpling eller anstiftan till inne- hav eller bruk av narkotika är däremot inte kriminaliserat. Detsamma gäller stämpling till ringa narkotikabrott.39 (Se 4 och 5 §§ narkotika- strafflagen, 14 § lagen om straff för smuggling och 23 kap. 4 § BrB.) 33Ämnen som kan användas vid framställning av narkotika. 34Det innefattar således de substanser som anges i de centrala om nar- kotika och psykotropa ämnen (se ovan). 1968:7 s. 119. 36Rättsfallet NJA 2011 s. 799. 37Jämför rättsfallen NJA 2003 s. 473 och 2013 s. 588. Se även m.fl., Narkotika- brotten (2012) s. 42 och 151. 38Stämpling innebär att någon i samråd med någon annan beslutar gärningen eller att någon söker anstifta någon annan eller åtar eller erbjuder sig att utföra den, 23 kap. 2 § BrB. 39Någon närmare förklaring till varför stämpling eller anstiftan till innehav och bruk inte krimi- naliserades angavs inte i förarbetena till narkotikastrafflagen eller kriminaliseringen av konsum- tion av narkotika, se prop. 1968:7 s. 113 och 119 samt 1987/88:71 s. 19 och 27. Artikel 33 – skydd mot narkotika För att möjliggöra en mer skyndsam reaktion från samhällets sida mot nya droger infördes lagen (1999:42) om förbud mot vissa hälso- farliga varor.40 Enligt lagen kan regeringen föreskriva att vissa varor ska utgöra en hälsofarlig vara. För det krävs att varan medför fara för människors liv eller hälsa och att dem kan antas användas i missbruks- syfte. Det är inte förbjudet att bruka en sådan vara men i princip all annan befattning är straffbar. (Se 1, 3 och 4 §§ lagen om förbud mot vissa hälsofarliga varor.) En utredning om en hälsofarlig vara är normalt betydligt mindre omfattande än en utredning inför en narkotikaklassificering. En ny varas egenskaper liknar de redan narkotikaklassifice- rade varornas. Om man i ett senare skede, efter en mer noggrann analys av varans egenskaper, kan konstatera att det finns förutsätt- ningar för narkotikaklassificering, ska varan flyttas över till narko- tikalagstiftningen.41 En lista över hälsofarliga varor finns i en bilaga till förordningen (1999:58) om förbud mot vissa hälsofarliga varor. Narkotika som varit föremål för brott ska normalt förverkas. Det- samma gäller utbytet av ett narkotikabrott, t.ex. vinsten från en för- säljning. Hjälpmedel får i vissa fall också förverkas. Motsvarande gäl- ler för hälsofarliga varor. (Se 6 § narkotikastrafflagen och 5 § lagen om förbud mot vissa hälsofarliga varor.) Även narkotika och hälsofarliga varor som inte har varit föremål för brott får förstöras, efter beslut från åklagare. En förutsättning för det är att substansen kan antas vara avsedd att användas i miss- brukssyfte att uppnå berusning eller annan påverkan. Det krävs även att substansen då kan komma att förorsaka skada eller dödsfall. För- störandet sker då med stöd av 3 § lagen (2011:111) om förstörande av vissa hälsofarliga missbrukssubstanser. Lagen kan även tillämpas på sådana substanser som kan antas komma att förklaras som narko- tika (2 § samma lag). 1997/98:183 s. 32, 36 och 37. 2010/11:4 s. 43. Artikel 33 – skydd mot narkotika En person kan inte dömas till påföljd för brott (1 kap. 6 § BrB). Däremot kan en polisutredning om brottet ändå alltid in- ledas efter begäran av en socialnämnd. En förutsättning för det är att socialnämnden bedömer att utredningen kan antas ha betydelse för att avgöra behovet av insatser för den unge. Vid denna bedömning ska det särskilt beaktas om det är fråga om ett brott som innebär att den unge äventyrar sin hälsa eller utveckling. Är barnet krävs det emellertid synnerliga skäl för en sådan utred- ning. Vid allvarligare brottslighet ska en utredning alltid inledas. (Se 31 § LUL.) Om ett barn är skäligen misstänkt för att olovligen ha brukat nar- kotika får kroppsbesiktning (t.ex. blod- eller urinprov) företas, även om barnet är . Det förutsätter dock att det kan antas vara nödvändigt för att avgöra behovet av insatser för barnet. och, som huvudregel, barnets vårdnadshavare ska underrättas om resultatet. (Se 36 b § LUL.) Bestäm- melsen infördes inte främst av brottsutredande skäl utan för att värna om barns hälsa och utveckling och förhindra narkotikamissbruk.42 En socialnämnd ska aktivt sörja för att en enskild missbrukare får den hjälp och vård som han eller hon behöver för att komma ifrån missbruket. Nämnden ska i samförstånd med den enskilde planera hjälpen och vården och noga bevaka att planen fullföljs. (Se 5 kap. 9 och 9 a §§ SoL.) Om ett barn har behov av särskilt stöd och särskild vägledning för att motverka en risk för missbruk av beroendeframkallande medel, kan socialnämnden utse en särskilt kvalificerad kontaktperson åt bar- net. Under vissa omständigheter kan en sådan kontaktperson utses även utan samtycke från barnet eller en vårdnadshavare. (Se 3 kap. 6 b § SoL och 22 § LVU.) Utsätter ett barn sin hälsa eller utveckling för en påtaglig risk att skadas genom missbruk av beroendeframkallande medel kan vård 2009/10:105 s. 56. Artikel 33 – skydd mot narkotika beslutas enligt 3 § LVU (om vård inte kan ges med erforderliga sam- tycken). Frågan om ett barn tvångsvis ska beredas vård beslutas av domstol, men en socialnämnd kan vid brådskande fall besluta om ett omhändertagande. En socialnämnd kan också, utan dom- stolsprövning, i vissa fall besluta om öppna behandlingsinsatser för ett barn. (Se 4, 6 och 22 §§ LVU.) Läs mer om vård enligt LVU i kapitlen om artiklarna 19 och 20. I LVM finns bestämmelser som gör det möjligt att tvångsbehandla bl.a. personer som missbrukar narkotika. Lagen är formellt tillämplig även när det gäller ett barn, men LVU ska i första hand användas.43 Hälso- och sjukvården har ett ansvar för att ge vård som kan behövas till en person som missbrukar narkotika. Rätten till hälso- och sjuk- vård beskrivs främst i kapitlet om artikel 24. En kommun och en region ska ingå en överenskommelse om sam- arbete i fråga om bl.a. personer som missbrukar narkotika (5 kap. 9 a § SoL och 16 kap. 3 § HSL). När en enskild har behov av insatser både från hälso- och sjukvården och från ska tillsammans med kommunen upprätta en individuell plan (2 kap. 7 § SoL och 16 kap. 4 § HSL). När ett straffmyndigt barn gjort sig skyldigt till brott kan domstolen i vissa fall bestämma påföljden till ungdomsvård. Det kräver, för- utom att det är en tillräckligt ingripande åtgärd, att barnet har ett särskilt behov av vård eller annan åtgärd enligt socialtjänstlagen eller LVU och att barnet kan få sådan vård. (Se 32 kap. 1 § BrB.) Miss- bruksproblem utgör ofta ett sådant särskilt behov.44 1981/82:8 s. 42. 2005/06:165 s. 130. Artikel 33 – skydd mot narkotika Av artikel 33 i följer en skyldighet att vidta alla lämpliga åtgärder för att skydda ett barn mot (1) användning av nar- kotika och psykotropa ämnen samt (2) att utnyttjas i olaglig fram- ställning av och handel med sådana ämnen. Barn i ges skydd mot narkotika (inklusive psykotropiska ämnen) genom olika åtgärder. Internationella samarbeten, utbildningen i sko- lan och arbete utgör exempel på förebyg- gande åtgärder som rör kunskap och information. Förebyggande åt- gärder vidtas även av kommunernas socialtjänster och genom de brottsbekämpande myndigheternas arbete. Straff- och tillståndsregleringen kring narkotika ger ytterligare skydd. Förutom att förbjuda barns användning av narkotika, finns det ett generellt förbud för all olovlig hantering av sådana ämnen, vilket försvårar möjligheterna för ett barn att få tillgång till narko- tika. Det betyder också att t.ex. överlåtelse av narkotika till barn är straffbelagt. Som huvudregel är det inte straffbelagt att uppmana ett barn att bruka eller inneha narkotika. Det finns dock anledning att närmare utreda om en kriminalisering av ett sådant beteende utgör en sådan lämplig åtgärd som anges i artikel 33. I vissa fall är det redan straff- bart att uppmana ett barn att använda eller inneha narkotika. För- äldrar och andra som uppfostrar ett barn har en skyldighet både att ge barnet en god uppfostran och att förhindra brott. Skulle ett barn inneha narkotika, trots förälderns vetskap, skulle därför även föräldern kunna dömas för brott, om föräldern borde agerat men förhållit sig passiv. Även i andra fall kan det vara straffbart att uppmana ett barn att bruka narkotika, t.ex. om det är något tvång inblandat eller om uppmaningen utgör en del i ett försök att sälja narkotika till barnet. Vid bedömningen om förfarandet bör kriminaliseras måste även andra intressen beaktas, såsom t.ex. rätten till yttrande- och åsikts- frihet, i synnerhet om uppmaningen kommer från ett annat barn. Låt vara att intresset av att skydda ett barn mot narkotika i de flesta fall lär utgöra en befogad anledning att inskränka dessa rättigheter. Det kan oavsett konstateras att lagstiftaren inte tycks ha gjort några Artikel 33 – skydd mot narkotika överväganden kring bestämmelserna om anstiftan och stämpling till innehav eller bruk av narkotika i förhållande till barn eller till barn- konventionen. Det utgör en brist enligt vår bedömning. All olaglig framställning av narkotika är straffbelagd. Även anstif- tan och stämpling till sådan framställning av narkotika är kriminali- serade. På så sätt finns det ett straffrättsligt skydd mot att utnyttja eller försöka att utnyttja ett barn, som kanske inte är straffmyndigt, för narkotikaproduktion. På liknande sätt skyddas ett barn mot att utnyttjas som narkotikakurir eller försäljare av narkotika genom att anstiftan och stämpling till överlåtelse av narkotika är kriminaliserat.45 Även de arbetsrättsliga bestämmelserna ger visst skydd (se kapitlet om artikel 32.) När det gäller narkotiska läkemedel finns det särskilda bestäm- melser om försäljning, bl.a. krävs det tillstånd för försäljningen och läkemedlet måste vara föreskrivet av t.ex. en läkare. Även detta gör att olovlig tillgång till narkotika försvåras. Eftersom narkotikastrafflagen och andra lagar som rör narkotika hänvisar till de internationella överenskommelser som har biträtt, inkluderar definitionen av narkotika automatiskt de ämnen som definieras i FN:s konventioner om narkotika. Därtill omfattas andra ämnen som regeringen beslutat ska vara narkotika. Bestämmelserna som rör hälsofarliga varor bidrar till att det snabbt kan upprättas ett straffrättsligt skydd mot nya droger. Även bestäm- melserna om förverkande och förstörande får anses utgöra ett verk- tyg för att minska tillgången på narkotika och på så sätt skydda barn mot narkotikakonsumtion. Ett barn som döms för att ha brukat narkotika kan normalt dömas till behandling genom ungdomsvård. Barn som är är inte straffmyndiga. Det skydd som följer av risken för att bli dömd för brott och möjligheterna till behandling genom ungdomsvård gäller därför inte dem. Genom specialbestämmelser i kan dock även dessa brott utredas för att kunna bedöma om barnet behöver sociala insatser. 45Stämpling till ringa narkotikabrott är inte brottsligt. Artikel 33 – skydd mot narkotika inom en kommun har ett särskilt ansvar för ett barn som redan har eller riskerar att få ett narkotikamissbruk. För- utom insatser som kan ges ett barn med stöd av samtycke från barnet och dess vårdnadshavare, kan socialnämnden med stöd av LVU tvångsvis besluta om öppna behandlingsinsatser eller utse en särskilt kvalificerad kontaktperson åt barnet. Finns det en påtaglig risk för att ett barns hälsa skadas kan barnet också beredas vård genom ett omhändertagande. Sådan vård sker normalt utanför hemmet. Sammantaget har vidtagit ett antal åtgärder för att bekämpa all användning och framställning av olaglig narkotika. Det finns även ett uppbyggt socialt system för att ta hand om dem som ändå fastnat i ett narkotikamissbruk eller riskerar att göra det. Det är givetvis svårt att bedöma om ”alla lämpliga åtgärder” vidtagits, i synnerhet eftersom arti- kel 33 i konventionen är generellt formulerad. Det har emellertid inte framkommit någonting som ger anledning att ifrågasätta att svensk lag- stiftning och praxis överensstämmer med , med undantag för frågan om att kriminalisera anstiftan och stämpling till alla former av narkotikabrott gentemot barn. Det kan finnas anledning att närmare utreda om det skulle vara en sådan lämplig åtgärd för att skydda ett barn som avses i artikel 33. Huruvida en sådan bestämmelse bör införas får emellertid anses vara en fråga som ligger inom respek- tive stats utrymme att själv bedöma vilka åtgärder som är lämpliga. Svensk lagstiftning och praxis överensstämmer med innebörden av artikel 33 i . Härutöver har vi dock uppmärksam- mat följande. Det kan finnas anledning att utreda om anstiftan och stämpling till alla former av narkotikabrott gentemot barn ska kriminaliseras. 37Artikel 34 – skydd mot sexuellt utnyttjande och sexuella övergrepp Utredningens bedömning: Svensk lagstiftning och praxis över- ensstämmer med innebörden av artikel 34 i med följande undantag. •Det finns luckor i det straffrättsliga skyddet när det gäller sexu- ella gärningar som begås genom digitala medier. •Det är inte förenligt med artikel 34 (c) att ett barn vars puber- tetsutveckling är fullbordad har ett mindre omfattande skydd än andra barn mot att utnyttjas i pornografiskt material. Konventionsstaterna åtar sig att skydda barnet mot alla former av sexu- ellt utnyttjande och sexuella övergrepp. För detta ändamål ska konven- tionsstaterna särskilt vidta alla lämpliga nationella, bilaterala och multi- laterala åtgärder för att förhindra: a)att ett barn förmås eller tvingas att delta i en olaglig sexuell handling, b)att barn utnyttjas för prostitution eller annan olaglig sexuell verk- samhet, c)att barn utnyttjas i pornografiska föreställningar och i pornografiskt material. Artikel 34 – skydd mot sexuellt utnyttjande och sexuella övergrepp Genom artikel 34 åtar sig en stat att skydda ett barn mot alla former av sexuellt utnyttjande och sexuella övergrepp. För detta ändamål ska en stat vidta såväl nationella som bilaterala och multilaterala åt- gärder, särskilt mot de tre formerna av utnyttjande som nämns i arti- kel 34 (a–c). I det grundläggande ramverket för de mänskliga rättigheterna (of Human Rights) finns bestämmelser som på olika sätt rör dem i artikel 34. Av den allmänna förklaringen om de mänsk- liga rättigheterna1 framgår att ingen får hållas i slaveri eller träldom; slaveri och slavhandel i alla dess former ska vara förbjudna (artikel 4). Motsvarande upprepas i den internationella konventionen om med- borgerliga och politiska rättigheter2 (artikel 8). En stat ska vidta alla lämpliga åtgärder, inklusive lagstiftning, för att bekämpa alla former av handel med kvinnor och utnyttjande av kvinnoprostitution enligt artikel 6 i konventionen om avskaffande av all slags diskriminering av kvinnor3. Av konventionen om rättigheter för personer med funktionsnedsättning4 framgår att en stat ska vidta alla lämpliga lagstiftande, administrativa och sociala åtgärder, utbild- ningsåtgärder och andra åtgärder för att skydda människor med funk- tionsnedsättning, såväl inom som utanför hemmet, mot alla former av utnyttjande, våld och övergrepp, innefattande de aspekter som grundas på könstillhörighet (artikel 16). Konventionen mot gränsöverskridande brottslighet5 tillsammans med dess tilläggsprotokoll om förebyggande, be- kämpande och bestraffande av handel med människor, särskilt kvinnor och barn6 (Palermoprotokollet) är också relevant. Palermoprotokollet täcker brott som till sin natur är gränsöverskridande och som inne- fattar en organiserad brottslig sammanslutning. ska ses som en helhet och artikel 4 ska beaktas i genomförandet av samtliga rättigheter i konventionen. lyfter fram några s.k. grundprinciper, artiklarna 2.1, 3.1, 6 och 12, som de anser har en särskild relevans för genomförandet av rättigheterna i konventionen.7 (Läs mer om dessa nedan.) 1Antagen av genom resolution 3/217 . 7CRC/GC/2003/5 p. Jämför (2019) s. 113. Artikel 34 – skydd mot sexuellt utnyttjande och sexuella övergrepp ventionen finns ett antal bestämmelser som är särskilt relevanta när det gäller att förhindra att ett barn utsätts för handel eller utnyttjas för prostitution eller pornografi. Av förarbetena till artikel 34 fram- går att bortförande av och handel med barn ingick i de första ut- till vad som resulterade i artikel 34, men efter diskussioner om att handel med barn kunde ske med även andra syften än sexuella enades man om att dela upp innehållet i två artiklar, artiklarna 34 och 35.8 Enligt artikel 35 ska en stat vidta alla lämpliga nationella, bilate- rala och multilaterala åtgärder för att förhindra bortförande och försäljning av eller handel med barn för varje ändamål och i varje form. Särskilt relevanta är även artiklarna 11, 21, 32, 33, 36 och 39. Genom artikel 11 åläggs staterna att vidta åtgärder för att bekämpa olovliga bortföranden och kvarhållanden av barn i utlandet. Artikel 21 inne- håller regler som bl.a. syftar till att motverka kommersiella adoptioner. I artikel 32, 33 och 36 regleras ett barns rätt till skydd mot ekono- miskt utnyttjande, skadligt arbete, narkotika och andra former av ut- nyttjande som kan skada barnet. Rehabilitering av ett barn som utsatts för någon form av utnyttjande eller övergrepp behandlas i artikel 39. Det finns också andra bestämmelser i som har del- vis samma innebörd som dem i artikel 34, bl.a. artikel 19 om skydd mot övergrepp. Artikel 19 omfattar ett allmänt skydd mot övergrepp, utnyttjanden och vanvård medan barnet är i en förälders, vårdnads- havares eller annan persons vård. Sexuella övergrepp nämns särskilt bland de övergrepp som ett barn ska skyddas mot. Även andra artik- lar kan vara relevanta beroende på omständigheterna bl.a. artiklarna 3.2, 5, 18, 20, 24 och 25. Till finns ett fakultativt protokoll till konven- tionen om barnets rättigheter om försäljning av barn, barnprostitution och barnpornografi9, som ratificerat. Av protokollets inled- ning framgår bl.a. att de stater som är parter i protokollet var allvar- ligt oroade av den omfattande och ökande internationella handeln med barn bl.a. i syfte att utnyttja ett barn för prostitution eller pornografi. Vidare framgår det att staterna ansåg att det var lämpligt att utöka de åtgärder som staterna bör vidta för att garantera att barn skyddas från försäljning, barnprostitution och barnpornografi. På så sätt skulle man bättre uppnå syftena med och genomförandet av särskilt artiklarna 1, 11, 21 och 32–36. 8HR/PUB/07/1, artikel 34, C 7 samt Detrick s. 589. Artikel 34 – skydd mot sexuellt utnyttjande och sexuella övergrepp framgår att staterna ansåg det viktigt med ett heltäckande angreppssätt på problemen med försäljning av barn, barnprostitution och barn- pornografi. Protokollet ska således ses som en förstärkning och för- djupning av de åtaganden i som handlar om skydd mot övergrepp och utnyttjande. I protokollets inledning nämns bl.a. konvention (nr 182) om förbud mot och omedelbara åtgärder för att avskaffa de värsta for- merna av barnarbete10. I den konventionen avses med ”de värsta for- merna av barnarbete” bl.a. utnyttjande, rekrytering och utbjudande av barn för prostitution och produktion av pornografiska framställ- ningar eller framträdanden (artikel 3 i konventionen). Nedan beskrivs i korthet hur de grundläggande principerna i kon- ventionen förhåller sig till artikel 34. Läs mer om dessa i kapitlen om respektive artikel. Rättigheterna i gäller alla barn inom en stats juris- diktion utan någon åtskillnad av något slag (artikel 2.1). Detta inne- bär att även barn som inte är svenska medborgare, såsom ett barn med uppehållstillstånd, som söker asyl eller som befinner sig utan till- stånd i , ska omfattas av skyddet enligt artikel 34. Flickors sär- skilda utsatthet markeras genom artikel 6 i konventionen om av- skaffande av all slags diskriminering av kvinnor, som slår fast att en stat ska vidta alla lämpliga åtgärder, inklusive lagstiftning, för att be- kämpa alla former av utnyttjande av kvinnoprostitution. Enligt arti- kel 16 i konventionen om rättigheter för personer med funktionsned- sättning förtydligas dessutom att en stat har en skyldighet att skydda personer med funktionsnedsättning mot alla former av utnyttjande, våld och övergrepp både inom och utom hemmet. Särskild hänsyn ska tas till om våldet är könsrelaterat. Genom artikel 6 garanteras ett barn den grundläggande rätten till liv som uttrycks som en universell mänsklig rättighet i den allmänna förklaringen om de mänskliga rättigheterna och den internationella Artikel 34 – skydd mot sexuellt utnyttjande och sexuella övergrepp konventionen om medborgerliga och politiska rättigheter. Vidare ska ett barns överlevnad och utveckling säkerställas till det yttersta av en stats förmåga. Eftersom ett barns existens är en förutsättning för att det ska kunna åtnjuta övriga rättigheter i konventionen får arti- kel 6 en naturlig prioritet och blir på så sätt grundläggande för hela genomförandet av konventionen. Artikel 34 kan också ses som en vidareutveckling av den grundprincip som uttrycks i artikel 6, efter- som ett barns utveckling och i viss mån även överlevnad, kan riskeras om ett barn utsätts för ett sexuellt utnyttjande eller övergrepp. menar att rätten till överlevnad och utveck- ling endast kan genomföras med ett holistiskt förhållningssätt. Det sker enligt kommittén genom att alla de andra bestämmelserna i konventio- nen tillämpas och ses i relation till varandra.11 för- väntar sig att konventionsstaterna tolkar ordet utveckling i dess vidaste bemärkelse, som ett helhetsbegrepp som omfattar barnets fysiska, mentala, andliga, moraliska, psykologiska och sociala utveckling.12 I är det en utgångspunkt att familjen är den grundläggande och naturliga enheten för ett barn, vilket bl.a. framgår av konventionens inledning (preambel). Föräldrar eller andra vård- nadshavare har i första hand ansvaret för ett barns överlevnad och utveckling (artiklarna 5 och 18). I föräldrarnas ansvar ligger bl.a. att se till barnets bästa och att på ett sätt som står i överensstämmelse med den fortlöpande utvecklingen av barnets förmåga ge barnet råd och ledning då det utövar sina rättigheter. har staten det yttersta ansvaret för ett barns överlevnad och utveckling samt för att barnet ges det skydd och stöd som det behöver (jämför bl.a. artik- larna 3.2, 6, 9, 19, 20, 23, 26, 27, 32–36, 38 och 39). Enligt artikel 4 ska en stat vidta alla lämpliga lagstiftningsåtgärder, administrativa åtgärder och andra åtgärder för att genomföra de rät- tigheter som erkänns i konventionen. I fråga om ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter ska en stat till fullo utnyttja sina tillgängliga resurser för att vidta sådana åtgärder. Vid behov ska sådana åtgärder vidtas inom ramen för det internationella samarbetet. 11CRC/C/GC/7 p. 12CRC/GC/2003/5 p. Artikel 34 – skydd mot sexuellt utnyttjande och sexuella övergrepp Rätten att uttrycka sin åsikt och få den beaktad Enligt artikel 12.1 ska en stat tillförsäkra ett barn som är i stånd att bilda en åsikt rätten att fritt uttrycka dessa i alla frågor som rör det. Ett barns åsikter ska beaktas i förhållande till ålder och mognad. För att ett barn ska tillförsäkras denna rätt ska barnet enligt artikel 12.2 särskilt beredas möjlighet att höras. Det kan göras direkt eller genom företrädare eller ett lämpligt organ och gäller i alla domstolsförfaran- den och administrativa förfaranden som rör barnet. Barnet ska höras på ett sätt som är förenligt med nationella procedurregler. Detta kan t.ex. innefatta olika beslut och förfaranden som rör skydd och stöd till ett barn som riskerar eller har utsatts för någon form av sexuellt övergrepp eller sexuellt utnyttjande. Enligt barnrättskommittén har ett barn även rätt att avstå från att utöva sin rättighet; att uttrycka åsikter är för barnet ett val, inte en skyldighet.13