sou · H8B362 · 2020-11-12 00:00:00 — Vi ser inte heller något behov av föreskrifter om att offi- ciell veterinär kan fatta vissa beslut i avvaktan på beslut. Enligt vår bedömning är det alltså tillräckligt att eller kontaktar . I 9 § införselförordningen regleras under vilka förutsättningar en transport med djur eller produkter av djur vid införsel från land inom EU får stoppas under färd. Det gäller om det finns särskild anledning att misstänka förekomst av smittsam sjukdom, det finns anledning att misstänka att djuret eller djurprodukten på annat sätt utgör en allvarlig hälsorisk för människor eller djur, medföljande dokument är ofullständiga, felaktiga eller saknas helt, eller de villkor som gäller för införsel till landet inte är uppfyllda. EU:s kontrollförordning innehåller inte någon detaljreglering om i vilka situationer olika åtgärder ska vidtas i samband med kontrol- len. I stället anges att den behöriga myndigheten ska utföra risk- baserad offentlig kontroll (artikel 9). Att inspektion av transport- medel kan vara en del av kontrollen framgår av artikel 14. Den åtgärd som regleras i 9 § införselförordningen ryms inom regleringen i EU:s kontrollförordning. Åtgärden kan därför enligt vår bedömning utföras direkt med stöd av förordningen och någon särskild nationell bestämmelse behövs därmed inte. Bedömningar: Det behövs inte längre någon bestämmelse om att ska besluta vad som ska hända med gods som inte får föras in och att det inte får lossas eller lämnas ut innan sådant beslut fattats. Vidare behövs inte längre bestämmelser om beslut om åtgärder vid bristande efterlevnad av förflyttnings- reglerna, föreskrifter om desinfektion eller hantering av oför- tullade varor. Det finns inte heller något behov av att i djur- hälsoförordningen föreskriva om karantänsanläggningar, utan så- dana föreskrifter bör i stället meddelas av . I 11 § införselförordningen finns en bestämmelse som anger att ska bestämma vad som ska hända med gods som inte får föras in och att det inte får lossas eller lämnas ut innan sådant beslut fattats. I avvaktan på beslut får officiell veterinär bestämma hur levande djur ska tas om hand. Bestämmelsen har huvudsakligen haft betydelse vid införsel från tredjeland efter- som, den förutsätter att det sker en gränskontroll. Sådana kontroller har normalt inte gjorts vid införsel från ett annat EU-land. Någon motsvarighet till bestämmelsen behövs inte i den nya regleringen, eftersom det inte ska göras några gränskontroller vid förflyttning inom unionen. Vi återkommer nedan i avsnitt 11.17 till våra över- väganden rörande befogenheter i samband med att djur passerar inre gräns mot ett annat EU-land. I 12 § införselförordningen finns ett bemyndigande till Jordbruks- verket att i fråga om djur, produkter av djur, sjukdomsalstrande organismer, hö, halm och annat material som används vid hantering av djur meddela föreskrifter om desinfektion av emballage, för- varingskärl och transportmedel om det är nödvändigt för att före- bygga djursjukdom. Bestämmelsen är placerad under rubriken ”Åtgärder vid vägrad införsel”. Det får därför förutsättas att det som avses är föreskrifter om desinfektion som en åtgärd för det fall djurhälsokraven inte är uppfyllda och inte föreskrifter som upp- ställer krav på desinfektion för att varor ska få föras in. De åtgärder som ska vidtas vid bristande efterlevnad regleras i artikel 138 i EU:s kontrollförordning. I bestämmelsen anges inte något om desinfektion. Bestämmelsen är dock inte uttömmande eftersom den anger att den behöriga myndighetens åtgärder inte är begränsade till de åtgärder som räknas upp. Även desinfektions- åtgärder kan således vidtas vid bristande efterlevnad. Bestämmelsen om åtgärder vid bristande efterlevnad kan tillämpas direkt av den behöriga myndigheten. Dessutom föreslås i avsnitt 17.8 en bestäm- melse om att kontrollmyndigheten får meddela de förelägganden som behövs för att djurhälsoregelverket ska följas. kan vidare meddela tillämpningsföreskrifter. Någon särskild bestäm- melse om desinfektion bedöms därför inte behövas. Hantering av oförtullade varor som inte får föras in I 13 § införselförordningen finns en hänvisning till lagen (1973:980) om transport, förvaring och förstöring av införselreglerade varor m.m.Lagen gäller för hantering av oförtullade varor som inte får föras in i landet. Föreskrifter om hantering av oförtullade varor be- döms inte ha någon relevans vid förflyttning mellan EU-länder. Bestämmelsen bör därför inte föras in i den nya reglering vi föreslår. Införselförordningen innehåller även bestämmelser om karantän. Om djur ska hållas i karantän ska det enligt 14 § ske på karantäns- anstalter som är godkända av och står under tillsyn av en officiell veterinär. Ansökan om godkännande av karantäns- anstalt ska, med beskrivning och plan över anstaltens byggnader och inredning, sändas in till , som med eget yttrande över- lämnar handlingarna till verket. får meddela före- skrifter om anstaltens skötsel samt villkor i övrigt för att hålla djur i karantän. Den officiella veterinär som har tillsyn över en karantäns- anstalt ska enligt 15 § införselförordningen pröva om det finns hinder mot att ett djur förs in i karantänsanstalten med hänsyn till risken för överföring av smitta mellan djuret och djuren i anstalten. Om det kommer fram någon omständighet som tyder på att ett djur som hålls i karantän har en smittsam sjukdom, ska besluta vad som ska ske med djuret och övriga djur i karantäns- anstalten. Karantän är en av de åtgärder som räknas upp i artikel 138 i EU:s kontrollförordning och som den behöriga myndigheten kan beordra vid bristande efterlevnad av de villkor som gäller för förflyttningen. Bestämmelser om karantänsanläggningar för hållna landlevande djur utom primater finns i EU:s djurhälsoförordning och i kommis- sionens delegerade förordning (EU) 2019/2035 av om komplettering av och rådets förordning (EU) 2016/429 vad gäller bestämmelser om anläggningar som håller landlevande djur och kläckerier samt om spårbarhet för vissa hållna landlevande djur och kläckägg. Innan verksamheten inleds måste karantänsanläggningen, i enlighet med artikel 9 i den delegerade för- ordningen, godkännas. Vilka uppgifter som ska lämnas till den be- höriga myndigheten i samband med ansökan om godkännande anges i artikel 96 i EU:s djurhälsoförordning. Kraven för godkännande framgår av artikel 97 och preciseras i artikel 14 i den delegerade förordningen. I artikel 99 i EU:s djurhälsoförordning regleras för- farandet för godkännande. Vi föreslår i avsnitt 10.4 att ska vara behörig myndighet att godkänna anläggningar. Vi föreslår också att reger- ingen eller, efter vidaredelegation, ska få meddela föreskrifter om godkännande av anläggningar. längre än EU:s djurhälsoförordning kräver. Det föreslagna bemyn- digandet omfattar även de karantänsanstalter som regleras i införselförordningen. EU:s djurhälsoförordning, den delegerade för- ordningen och det föreslagna bemyndigandet innebär att regleringen om krav på godkännande och ansökans innehåll i införselförord- ningen är överflödig när det gäller karantän för de djurslag som regleras i den delegerade förordningen. Vi bedömer att det bör över- lämnas till att föreskriva om krav på godkännande för karantänsanläggningar för andra djurslag. Det bör även över- lämnas till att meddela föreskrifter om karantäns- anläggningars skötsel och andra villkor för att hålla djur i karantän. Vi finner således att bestämmelserna om karantän i 14 och 15 §§ införselförordningen inte bör överföras till djurhälsoförordningen. 11.18 Nationella verkställighetsföreskrifter i övrigt Förslag: får meddela verkställighetsföreskrifter när det gäller kontroll vid förflyttning av produkter av animaliskt ursprung inom unionen. Bedömning: Någon särskild bestämmelse om möjligheten för att meddela verkställighetsföreskrifter behövs inte. Skälen för förslaget och bedömningen får enligt 21 § införselförordningen besluta om ytterligare föreskrifter om verkställigheten av förordningen. Ett stort antal av föreskrifter om införsel grundar sig på det bemyndigandet. En motsvarande bestämmelse finns i 10 § utförselförordningen. Det får förutsättas att det även i fortsätt- ningen kommer att finnas ett behov av sådana verkställighets- föreskrifter, som även bör omfatta tillämpningen av EU-regleringen. kan meddela rena verkställighetsföreskrifter med stöd av det allmänna bemyndigandet vi föreslår i avsnitt 5.11.4. bör kunna meddela verkställighetsföreskrifter när det gäller kontrollen av produkter av animaliskt ursprung. Ett motsvarande bemyndigande bör därför införas för . Förslag: Nötkreatur, svin, får, getter, fjäderfän, fisk, reptiler och andra djur samt produkter av andra djur ska inte längre omfattas av inregränslagens bestämmelser om krav på anmälan och Tull- verkets befogenheter. blir behörig myndighet att ut- föra offentlig kontroll av efterlevnaden av djurhälsoregelverket vid förflyttning av djur. Djurhälsolagen och de bestämmelser som lagen kompletterar förs till de författningar som räknas upp i 1 § tredje stycket lagen (2000:1225) om straff för smuggling. Nötkreatur, svin, får, getter, fjäderfän, fisk och reptiler som förs in till från ett annat EU-land omfattas som nämnts av inre- gränslagens regler om anmälningsplikt och befogenheter för Tull- verket. Även andra djur än de uppräknade och produkter av djur omfattas av regleringen i inregränslagen om det finns särskild anled- ning att misstänka att smittsam sjukdom förekommer, att djuret eller djurprodukten på annat sätt utgör en allvarlig hälsorisk för människor eller djur, att medföljande dokument är ofullständiga eller felaktiga, att erforderliga dokument saknas eller att de villkor som i övrigt gäller för införseln inte är uppfyllda. Inregränslagen är även tillämplig när det gäller utförsel. Anmälningsplikt för nötkreatur, svin, får, getter, fjäderfän, fisk och reptiler Reglerna om nötkreatur, svin, får, getter, fjäderfän och fisk har sin grund i att vid anslutningen till EU ansökte om tilläggs- garantier för vissa sjukdomar som kan drabba dessa djur. fick upprätthålla de nationella reglerna om bl.a. kontroll vid gränsen medan ansökningarna prövades (prop. 1995/96:166 s. 51). har beviljats tilläggsgarantier för vissa sjukdomar och djur medan andra ansök- ningar inte har prövats. Även när det gäller reptiler fick i samband med medlemskapsförhandlingarna rätt att behålla natio- nella bestämmelser i avvaktan på EU-reglering om dessa djurslag. De bestämmelser om tilläggsgarantier som finns i dagens EU- lagstiftning motsvaras av bestämmelserna om c-sjukdomar i EU:s djurhälsoförordning. C-sjukdomar är alltså sjukdomar som har rele- vans för vissa medlemsstater och för vilka åtgärder behövs för att förhindra spridning till delar av unionen som är sjukdomsfria eller har utrotningsprogram. En medlemsstat som är fri från en c-sjuk- dom kan ansöka hos kommissionen om godkännande av sjukdoms- fri status. En medlemsstat som inte är fri från en c-sjukdom men som väljer att bekämpa sjukdomen kan besluta att inrätta ett valbart utrotningsprogram. Om medlemsstaten efterfrågar erkännande av djurhälsogarantier inom unionen för sjukdomen när det gäller för- flyttning av djur eller produkter, ska ett utkast till programmet läm- nas in till kommissionen för godkännande. Med djurhälsogarantier avses särskilda krav vid förflyttning som går utöver de som följer av förordningens bestämmelser och som motsvarar de nuvarande tilläggs- garantierna som medlemsstaterna har rätt att ansöka om för vissa sjukdomar. De åtgärder som medlemsstaten avser att vidta ska framgå av de program som tillställs kommissionen och de ytterligare för- flyttningskrav som får ställas framgår normalt direkt av EU-lagstift- ningen. Av kommissionens beslut om att godkänna tilläggsgarantier framgår vilka länder som får ställa sådana ytterligare krav. I vissa fall framgår även förflyttningskraven av kommissionens beslut. Även enligt EU:s djurhälsoförordning ska de valbara utrotningsprogram- men innehålla åtgärder för sjukdomsbekämpning, se artiklar 32 och 33.Det framgår sedan av de delegerade akterna vilka ytterligare krav som ställs för förflyttning till de länder som har utrotningsprogram eller sjukdomsfri status. Kraven när det gäller de valbara utrotningsprogrammen och djur- hälsogarantierna kommer alltså även framöver att följa av EU-regler- ingen. Även kontrollen av att regleringen efterlevs är harmoniserad. Anmälningsplikt för djur vid misstanke om smittsam sjukdom Bakgrunden till att även andra djur omfattas av inregränslagens bestämmelser vid misstanke om exempelvis smittsam sjukdom är att rådets direktiv /425/EEG av om veterinära och avelstekniska kontroller i handeln med vissa levande djur och varor inom gemenskapen med sikte på att förverkliga den inre marknaden, bedömts ge utrymme för nationella bestämmelser om kontroll av transporter av djur. I förarbetena anför man att direktivet tillåter så- dana kontroller om den behöriga myndigheten i mottagarlandet har information som gör att förekomst av smittsam sjukdom kan miss- tänkas eller om djuret på annat sätt utgör en allvarlig hälsorisk (prop. 1995/96:166 s. 52). Direktivet upphävdes i samband med antagande av EU:s kontroll- förordning och någon motsvarande bestämmelse finns inte i den nu gällande kontrollförordningen. Som framgått av redogörelsen ovan innehåller EU:s djurhälsoförordning bestämmelser om anmälnings- plikt vid förflyttning. Anmälan ska ske i förväg till den behöriga myndigheten i ursprungsmedlemsstaten som i sin tur ska anmäla till den behöriga myndigheten på destinationen. Den skyldigheten följer av direkt tillämpliga bestämmelser i djurhälsoförordning. EU-regleringen synes inte ge utrymme för nationella regler om att anmälan dessutom ska ske vid gränsen. Det kan dock anmärkas att det enligt artikel 9.7 i kontrollförordningen finns en möjlighet för destinationsmedlemsstaten att, om det är absolut nödvändigt för orga- nisationen av den offentliga kontrollen, kräva att aktörer som får djur levererade till sig från en annan medlemsstat anmäler djurens ankomst. Vi gör därför sammantaget den bedömningen att inregränslagens reglering avseende krav på anmälan och befogenheter för att kontrollera att anmälningsskyldigheten har fullgjorts inte längre bör gälla vid förflyttning av djur från andra EU-länder. Kravet på anmälan i inregränslagen bör därför upphöra när det gäller förflytt- ning av djur, med undantag för icke kommersiell förflyttning av sällskapsdjur. Vi återkommer till vad som ska gälla för sådana för- flyttningar av sällskapsdjur i kapitel 13. blir behörig myndighet att utföra offentlig kontroll Även om kontrollerna vid förflyttning av djur huvudsakligen ska genomföras före och efter transporten av djuren, är vår bedömning att EU-lagstiftningen genom kontrollförordningen inte förhindrar att kontroller även genomförs under transporten, i synnerhet om det finns anledning att misstänka att regelverket inte är uppfyllt och att det därmed finns risk för smittspridning. Det förekommer att djur, företrädesvis valpar, förs in i landet för kommersiella ändamål utan att uppfylla kraven i lagstiftningen om vaccinering och id-handlingar. Djuren kommer från aktörer som ofta inte är registrerade. Det utfärdas inte några förflyttningsdoku- ment och förflyttningen registreras inte i några databaser. Djuren är tvärtom ofta gömda i dolda utrymmen när de förs in i landet. Djuren förs vidare till anläggningar som inte är registrerade. Det är således mycket svårt för kontrollmyndigheterna att i samband med sedvan- lig offentlig kontroll upptäcka och hantera dessa överträdelser och säkerställa att djuren inte bär på smitta. Det är i praktiken enbart under transporten av djuren som det finns realistiska möjligheter att upptäcka förflyttningen. En sådan kontroll görs enklast vid gränsövergångarna av . Vi föreslår därför att utses att vara behörig myndighet att utöva offentlig kontroll av att bestämmelserna i djurhälsolagen och EU:s djurhälsoförordning efterlevs i samband med att djuren passerar inre gräns mot ett annat EU-land. Bestämmelsen medför att har att tillämpa relevanta delar av kontroll- förordningen. Vi föreslår att befogenheter inte formellt inskränks till att enbart avse kontroll av vissa djurslag. I praktiken kommer dock behovet av att utföra offentlig kontroll vid gränsen vara mycket begränsad för de allra flesta djurslag. Vi bedömer att det i praktiken kommer att vara samma kontrollverksamhet som bedrivs . För att befogenheter att kunna och agera vid brott inte i onödan ska begränsas föreslår vi vidare att djurhälsolagen förs till de lagar som räknas upp i 1 § tredje stycket lagen (2000:1225) om straff för smuggling. I bestämmelsen bör det även finnas en hän- visning till de EU-bestämmelser som djurhälsolagen kompletterar. 12Införsel till och export från unionen Kapitlet innehåller våra överväganden när det gäller införsel till unionen och export från unionen. Vi behandlar här frågan om vilka kompletteringar som behövs till bestämmelserna i del V i EU:s djur- hälsoförordning (artiklarna 229–243). I kapitlet gör vi också bedöm- ningar i fråga om vilka bestämmelser om in- och utförsel i den nu- varande nationella djurhälsoregleringen som kan och bör behållas och om det bör införas några ytterligare bestämmelser på det område som behandlas i kapitlet i syfte att säkerställa ett gott smittskydd. Övergripande ställningstaganden om fördelningen av ansvaret för offentlig kontroll finns i kapitel 21. Eftersom reglerna om offentlig kontroll och annan offentlig verksamhet är så intimt sammankopp- lade när det gäller införsel till unionen och export har vi dock valt att redovisa våra närmare överväganden om både offentlig kontroll och annan offentlig verksamhet rörande införsel och export redan i detta kapitel. Eftersom våra överväganden och förslag även aktualiserar EU:s kontrollförordning behandlas även denna och behovet av ytterligare anpassningar till den förordningen. Det kan i de delegerade akterna och genomförandeakterna till kontrollförordningen finnas uppgifter för medlemsstaterna och de behöriga myndigheterna som behöver fördelas genom bestämmelser i förordning. Frågan om vilka förord- ningsändringar som krävs med anledning av detta omfattas av det pågående arbetet inom med att anpassa lagstift- ningen till den nya kontrollförordningen. Våra förslag omfattar därför inte sådana förordningsändringar. Införsel till och export från unionen Övervägandena utgår från de allmänna överväganden som gjorts i kapitel 5 och 6 och, när det gäller offentlig kontroll, kapitel 21. Hänvisningar till delar, kapitel, avsnitt och artiklar avser EU:s djur- hälsoförordning om inte något annat anges. 12.2Gällande rätt angående införsel till unionen Bestämmelser om smittskyddskrav vid införsel av djur och produkt- er har meddelats med stöd av lagen (1975:85) med bemyndigande att meddela föreskrifter om in- eller utförsel av varor. I lagens 1 § ges regeringen rätt att meddela föreskrifter om införsel av varor bl.a. om det är påkallat av hänsyn till skyddet mot djursjukdomar. Regeringen har med stöd av lagen meddelat föreskrifter i förordningen (1994:1830) om införsel av levande djur m.m. (införselförordningen). Bestäm- melserna genomför ett stort antal EU- direktiv på området. I den nationella regleringen används begreppet införsel oavsett om det avser djur och produkter som förflyttas från ett annat EU-land eller från ett tredjeland. Detta skiljer sig från den bakomliggande EU- regleringen där man använder begreppen handel inom EU och im- port från tredjeland. Bestämmelserna i införselförordningen syftar bl.a. till att förebygga att smittsamma eller ärftliga djursjukdomar kommer in i landet och får ytterligare spridning här. Införselförordningen innehåller vissa bestämmelser om införselkrav men många av bestämmelserna hand- lar om den offentliga kontrollen av att kraven efterlevs och om annan offentlig verksamhet. Förordningen innehåller också flera bemyn- diganden till att meddela föreskrifter om införsel. Vi berör här endast de bestämmelser i införselförordningen som gäller införsel från tredjeland och som är relevanta ur smittskydds- hänseende. Övriga bestämmelser i införselförordningen berörs i andra delar av betänkandet. Införselförordningen innehåller bestämmelser om att Jordbruks- verket får meddela föreskrifter om krav på särskilt tillstånd och om andra villkor för införsel. Verket får även meddela föreskrifter om införselförbud för sådana djur och produkter av djur som för att hindra spridning av smittsamma djursjukdomar inte får förflyttas enligt särskilda beslut meddelade av Europeiska unionen. Införsel till och export från unionen också meddela föreskrifter om registreringsskyldighet för den som för in djur och djurprodukter i landet. Införsel av djur och produkter av djur från ett tredjeland är inte tillåten om djuren eller produkterna kommer från ett område från vilket införsel inte får ske till EU eller omfattas av ett införselförbud enligt särskilt beslut inom EU. får förordna en officiell veterinär att utföra kon- troller och fatta beslut. I införselförordningen finns också bestämmelser om den kon- troll som ska göras av införseln. får meddela före- skrifter om hur kontrollen ska gå till. Införsel får endast ske på de platser som föreskriver. Den som vill föra in djur eller produkter som inte är livsmedel, ska i förväg underrätta gränskontrollveterinären, dvs. en av Jord- bruksverket förordnad officiell veterinär vid en gränskontrollstation. Gränskontrollveterinären utför den veterinära kontrollen när sänd- ningen kommer till gränskontrollstationen. Bestämmelserna medger att även officiella veterinärer som inte är anställda av Jordbruks- verket utan är förordnade enligt lagen (2009:1254) om officiella veterinärer utses till gränskontrollveterinärer. I praktiken är det dock endast officiella veterinärer som är anställda hos Jordbruks- verket som utför gränskontroll. När det gäller produkter av anima- liskt ursprung är det gränskontrollveterinärer som utför kontrollen. ska övervaka att införsel sker enligt införselförord- ningen och föreskrifter som meddelats med stöd av den. kontrollerar att den veterinära kontrollen är utförd. Om en sändning som inte är kontrollerad av en officiell veterinär ankommer till gränsen ser till att sändningen blir kontrollerad av gräns- kontrollveterinären innan djuren eller varorna släpps in. utför också de uppgifter som en tullmyndighet har enligt EU:s kon- trollförordning. I införselförordningen finns även regler om efterlevnadsåtgärder. Införsel till och export från unionen Stora delar av regleringen om införsel från tredjeland finns i myndig- hetsföreskrifter som genomför och anpassar de ovan nämnda EU- direktiven. har meddelat ett tjugotal föreskrifter med stöd av bemyndigandena i införselförordningen (se t.ex. SJVFS 1994:223, 1994:224, 1996:24, 1998:70 och 2006:84). Föreskrifterna, som även gäller för införsel från EU-länder, reglerar villkor för att föra in olika kategorier av levande djur och produkter som kan sprida smitt- samma sjukdomar. Föreskrifterna innehåller bl.a. krav på att sänd- ningarna åtföljs av hälsointyg och andra dokument, att djuren eller anläggningarna är registrerade i avsändarlandet, att anläggningarna eller djuren inte är underkastade restriktioner av djurhälsoskäl och att djuren ska ha hållits i anläggningen . Det upp- ställs också vissa krav på transporten. Införsel får endast ske från tredjeländer som är uppförda på lista över länder som är godkända avseende den aktuella djurkategorin. Det uppställs också specifika krav kopplade till olika sjukdomar såsom krav på att landet ska ha anmälningsplikt för vissa sjukdomar, att landet eller besättningen ska vara fritt från vissa sjukdomar eller att bekämp- ningsprogram som motsvarar de som gäller inom EU tillämpas. Det finns även bestämmelser om provtagning och karantän. Förordningen om offentlig kontroll av livsmedel som importeras från ett tredjeland