sou · H8B363d2 · 2020-11-12 00:00:00 — finns allmänhetens medieombudsman (MO) och en medieetisk nämnd (MEN). Bakom MO står TU – Medier i , Tidskrifter, , , , , Utbildningsradion och TV4. MO ska verka för upprätthållandet av en god publicistisk sed och ska kostnadsfritt ge råd till enskilda som anser sig förfördelade av en publicering. MO ska vidare på eget initiativ eller efter anmälan granska om avvikelser från publicitetsregler – etik för press. radio och tv (Publicitetsreglerna) leder till en oförsvarlig publicitetsskada. MO kan pröva bl.a. publiceringar i alla tidningar och tidskrifter lik- 85Se instruktion för () och (), beslutad och . 2018/19:136 s. 19. Artikel 17 – massmedia, information och böcker som sändningar i TV4, SVT, SR och UR. Dessutom prövas en bety- dande del av journalistiken på internet. Alla webbplatser och konton i sociala medier som är knutna till medlemmar av TU – Medier i och Tidskrifter kan också prövas. Beslut om att fälla någon för brott mot god publicistisk sed fattas av MEN.87 Vid MO och MEN:s bedömningar används bl.a. Publicistreglerna som utgör tumregler för tidningarnas publicistiska beslut. Av publi- cistreglerna följer bl.a. att en journalist noga ska överväga publicitet som kan kränka enskildas privatliv och att man ska avstå från sådan publicitet om inte ett uppenbart allmänintresse kräver offentlig be- lysning. Vidare föreskrivs att man noga ska överväga konsekvenserna av en namnpublicering som kan skada människor och att man bör avstå från sådan publicering om inte ett uppenbart allmänintresse kräver att namn anges. (Se punkterna 7 och 15 i publicistreglerna.) Artikel 17 i behandlar främst en stats förhållande till massmedierna. Till skillnad från artikel 13, som stadgar att ett barn ska ha rätt att söka, ta emot och sprida information, eller artikel 16 som ger ett barn skydd bl.a. från olagliga ingrepp i barnets korre- spondens, får artikel 17 mer indirekt relevans för ett barn. Artikeln stadgar således att en stat ska säkerställa att det finns ett tillfredsstäl- lande utbud av information och material, t.ex. genom att uppmuntra spridandet av viss information och produktionen av barnböcker. Detsamma gäller skyddet mot skadlig information. Även i denna del stadgar artikeln att en stat ska uppmuntra utvecklingen av lämpliga riktlinjer. Det är alltså fråga om åtgärder som ska vidtas mot andra än ett barn (utöver att även barn kan uppmuntras att producera och sprida information) och som barnet sedan kan dra nytta av. Denna del kan jämföras med t.ex. artiklarna 19 och 34 som påbjuder mer direkta åtgärder för att skydda ett barn, bl.a. mot våld och övergrepp i massmedia. Likväl måste alla barn ges tillgång till information och material. Otillbörliga begränsningar som gäller ett enskilt barn kan därför stå i strid med konventionen utifrån en sammantagen tolkning av bl.a. artiklarna 2.1, 13 och 17. 87Se Instruktion för Allmänhetens och . Artikel 17 – massmedia, information och böcker I får tillgången till olika massmedier och andra informa- tionskällor anses vara god. Genom bestämmelserna i grundlagarna finns det ett skydd mot censur och en frihet att sprida information t.ex. genom olika massmedier. Även om det krävs tillstånd för vissa sändningar, finns det ett utrymme för såväl offentliga som privata aktörer att göra radio- och tv-sändningar. Genom statsbidrag, biblioteksväsendet och andra åtgärder moti- veras produktion, spridning och mottagande av litteratur, informa- tion och annat material. Även utbyggnaden av infrastrukturen, t.ex. genom bredband, säkerställer tillgången till information från olika nationella och internationella källor. Vår bedömning är sammantaget att svensk lagstiftning och praxis generellt sett överensstämmer med innebörden av artikel 17 (se dock nedan). Ett barn som är frihetsberövat har inte samma tillgång till informa- tion och material som andra barn. När ett barn är placerat vid en låsbar enhet kan därför det finnas anledning att i lag tydliggöra att barnet ska ha tillgång till information och material från olika nationella och internationella källor (jämför regeringens resonemang vid införan- det av 15 b § LVU, se kapitlet om artikel 31). För personer som befinner sig i häkte eller anstalt finns det i häktes- lagen respektive fängelselagen bestämmelser (under rubriken ”Utbud av massmedier”), som uttryckligen föreskriver att den intagne ska ges möjlighet att på lämpligt sätt följa vad som händer i omvärlden. Sådana bestämmelser får anses innefatta ett krav på tillgång till infor- mation och material från olika nationella och internationella källor, inte minst vid en fördragskonform tolkning i förhållande till arti- kel 17 i . Någon motsvarande bestämmelse finns inte för ett barn som befinner sig vid en låst enhet i ett särskilt ung- domshem (på grund av vissa omhändertaganden enligt LVU eller för att barnet verkställer sluten ungdomsvård enligt LSU). Någon sådan bestämmelse finns inte heller för barn som befinner sig vid en låst enhet för psykiatrisk tvångsvård med stöd av LPT eller LRV. En annan sak är att det t.ex. finns en rätt att använda elektroniska kom- munikationstjänster i den utsträckning det är lämpligt. Artikel 17 – massmedia, information och böcker Det finns visserligen inte ett uttryckligt krav i artikel 17 att det i lag måste vara föreskrivet att även frihetsberövade barn ska ges till- gång till information på sätt som anges i artikeln (jämför dock artikel 4), men i artikeln anges att en stat ska säkerställa tillgången. Det ska tolkas mot bakgrund av ett barns rätt, enligt artikel 13, att söka, ta emot och sprida information. När staten aktivt begränsat ett barns allmänna tillgång till information och material, genom att tvångsvis vårda honom eller henne på en låst inrättning, uppstår det en risk för att barnet inte får samma tillgång till information som andra barn. Uttryckliga bestämmelserna om tillgång till omvärldsinformation, barnböcker etc. kan bidra till att minska den risken. Det kan därmed ifrågasättas om bestämmelserna i , LSU, LPT och LRV fullt ut uppfyller de krav som får anses följa av artikel 17, i synnerhet efter- som lagstiftaren ansett att det förelegat skäl att vid andra frihets- berövanden uttryckligen förordna om att det ska ges möjlighet till i vart fall omvärldsbevakning (jämför bestämmelserna om barn i häkte och anstalt samt artikel 2.1 i ). Det är möjligen främst vid tillämpningen i enskilda fall som det blir möjligt att bedöma om skyldigheterna enligt artikel 17 är upp- fyllda. Med andra ord behöver man, utifrån de individuella omstän- digheterna, bedöma om barnet i praktiken har getts tillgång till infor- mation och material i tillräcklig omfattning. En sådan kartläggning av den praktiska tillämpningen faller dock utanför vårt uppdrag. Vår sammantagna bedömning är att bestämmelserna inte är fullt förenliga med innebörden av artikel 17, eftersom det saknas bestäm- melser som uttryckligen säkerställer frihetsberövade barns tillgång till information och material från olika nationella och internationella källor. De begränsningar i informationstillgången som enligt svensk lag kan åläggas vissa omhändertagna och frihetsberövade barn ska göras i sådana syften som enligt artikel 13 får anses godtagbara. Därtill finns det ett krav på proportionalitet och att mindre ingripande åtgärder i första hand ska vidtas. Det finns också en maximal tid för begräns- Artikel 17 – massmedia, information och böcker ningarna, förutom vid häktningsrestriktioner88. Även dessa restrik- tioner måste dock vara nödvändiga och proportionella, i enlighet med såväl häkteslagen och behovs- och proportionalitetsprincipen som artikel 8 i . Det kan likväl diskuteras om det, utifrån den praktiska tillämpningen, borde finnas mer detaljerade bestämmelser (jämför även artikel 4). En sådan bestämmelse skulle t.ex. kunna vara att tillgången till medier inte generellt får begränsas, utan endast när det gäller inslag och artiklar som innehåller infor- mation som kan störa sakens utredning, dvs. krav på att restriktio- nerna ska vara mer riktade. Även en längsta tid för restriktioner kan vara aktuell.89 Läs mer om sådana överväganden i kapitlet om artikel 37. Det ingår emellertid inte i vårt uppdrag att kartlägga tillämpningen av bestämmelserna varför vi lämnar behovet av sådana bestämmelser utan en mer ingående analys. 20.3.2Skydd mot skadlig information och skadligt material När det slutligen gäller skyddet mot skadlig information och skadligt material finns det diverse lagar som syftar till att skydda barn mot skadligt innehåll. Därtill finns privata sammanslutningars egna rikt- linjer och överenskommelser t.ex. om att följa pressetik. När det särskilt gäller marknadsföring mot barn kan det noteras att Utredningen om ett reklamlandskap i förändring bedömt att dagens reglering i huvudsak ger ett fullgott skydd. Utredningen föreslog emellertid att det skulle införas en bestämmelse om att det ska visas särskild hänsyn till barns bristande erfarenheter och naturliga god- trogenhet när marknadsföring riktas mot eller kan nå barn.90 Artikel 17 föreskriver i sig inte något krav på lagstiftning (jämför dock artikel 4), förbud eller censur. Formuleringen att en stat ska upp- muntra till riktlinjer indikerar snarare att staten ska inspirera till t.ex. självreglerande organ, såsom , samt bransch- etiska regler. Vår bedömning är att svensk lagstiftning och praxis stämmer över- ens med innebörden av artikel 17 i i denna del. 88Se emellertid regeringens förslag i prop. 2019/20:129 om en längsta tid för häktning. Enligt förslaget får tiden dock överskridas om det finns synnerliga skäl. 89Se föregående not. 90SOU 2018:1 avsnitt 8.7.3. Artikel 17 – massmedia, information och böcker Svensk lagstiftning och praxis överensstämmer med innebörden av artikel 17 i med följande undantag. Bestämmelserna i , LSU, LPT och LRV är inte fullt förenliga med innebörden av artikel 17, eftersom det saknas bestämmelser som uttryckligen säkerställer frihetsberövade barns tillgång till informa- tion och material från olika nationella och internationella källor. 21Artikel 18 – uppfostran och barnomsorg Utredningens bedömning: Svensk lagstiftning och praxis överens- stämmer med innebörden av artikel 18 i med följande undantag. •Det överensstämmer inte med artikel 18.1 att föräldrar som inte är gifta vid sitt barns födsel inte ges gemensam vårdnad om barnet. •Det finns ingen presumtion för gemensam vårdnad i vårdnads- mål (se även kapitlet om artikel 9). •Om båda föräldrarna motsätter sig det kan en domstol inte döma till gemensam vårdnad, även om det är bäst för barnet. •Det finns ingen skyldighet för det allmänna att tillhandahålla barnomsorg för barn som behöver omsorg utanför förskolans och fritidshemmens ordinarie öppettider; kommunerna ska endast sträva efter att erbjuda barnomsorg under tid då förskola eller fritidshem inte erbjuds. 1.Konventionsstaterna ska göra sitt bästa för att säkerställa erkännan- det av principen att båda föräldrarna har gemensamt ansvar för barnets uppfostran och utveckling. Föräldrar eller, i förekommande fall, vårdnadshavare har huvudansvaret för barnets uppfostran och utveckling. Dessa ska låta sig vägledas av vad som bedöms vara bar- nets bästa. Artikel 18 – uppfostran och barnomsorg 2.För att garantera och främja de rättigheter som anges i denna kon- vention ska konventionsstaterna ge lämpligt stöd till föräldrar och vårdnadshavare då de fullgör sitt ansvar för barnets uppfostran och säkerställa utvecklingen av institutioner, inrättningar och tjänster för omvårdnad av barn. 3.Konventionsstaterna ska vidta alla lämpliga åtgärder för att säker- ställa att barn till förvärvsarbetande föräldrar har rätt att åtnjuta den barnomsorg som de är berättigade till. Artikel 18 handlar om ansvarsfördelningen mellan ett barns föräld- rar och staten, men även om vilket ansvar föräldrar och andra vård- nadshavare har för barnet. Föräldrarna och andra vårdnadshavare har huvudansvaret för sina barns uppfostran och utveckling och de ska låta sig vägledas av vad som är barnets bästa. Staten ska göra sitt bästa för att säkerställa att båda föräldrarna har ett gemensamt ansvar för barnets uppfostran och utveckling. Genom artikeln ges staten också ett ansvar att stödja föräldrarna när de fullgör sitt föräldraansvar. Staten ska också säkerställa att barn till föräldrar som arbetar har rätt till barnomsorg. Skrivningar om familjens betydelse finns i det grundläggande ram- verket för mänskliga rättigheter (of Human Rights). I den allmänna förklaringen om de mänskliga rättigheterna1 anges i artikel 16 att familjen är den naturliga och grundläggande en- heten i samhället och att ett barn har rätt till samhällets skydd. I arti- kel 12 i den allmänna förklaringen anges vidare att ingen får utsättas för godtyckligt ingripande i sin familj samt att var och en har rätt till lagens skydd mot sådana ingripanden och angrepp (se även artikel 16 i ). Av artikel 23 i den internationella konventio- nen om medborgerliga och politiska2 rättigheter framgår att familjen är samhällets naturliga och grundläggande enhet samt att familjen är berättigad till samhällets och statens skydd. I samma artikel anges att en stat ska vidta lämpliga åtgärder för att säkerställa makars likstäl- lighet i fråga om rättigheter och ansvar vid äktenskapets ingående, under äktenskapet och vid dess upplösning. Vid en upplösning ska 1Antagen av genom resolution 3/217 . Artikel 18 – uppfostran och barnomsorg barnen tillförsäkras nödvändigt skydd. Här ges föräldrarna inte ut- tryckligen ett gemensamt ansvar för barnens uppfostran och utveck- ling, men kommittén för mänskliga rättigheter () har uttalat att makar under äktenskapet bör ha lika rättigheter och ansvar i familjen.3 Av artikel 24 i samma konvention framgår att varje barn har rätt till sådant skydd från sin familjs, samhällets och statens sida som dess ställning som minderårig kräver. Även i artikel 10 i den in- ternationella konventionen om ekonomiska, sociala och kulturella rättig- heter4 erkänns att familjen är samhällets naturliga och grundläggande enhet samt att skydd och bistånd i största möjliga utsträckning bör tillförsäkras familjen. Bestämmelser om föräldrarnas ansvar finns också i konventionen om avskaffande av all form av diskriminering av kvinnor5. Genom arti- kel 5 (b) erkänns att män och kvinnor har ett gemensamt ansvar för sina barns uppfostran och utveckling, varvid barnens bästa alltid ska komma i främsta rummet. I artikel 11.2 (c) i samma konvention an- ges att en stat ska främja nödvändig social service som gör det möj- ligt för föräldrar att förena familjeplikter med yrkesansvar och del- tagande i det offentliga livet, särskilt genom att verka för att ett system för barnomsorg skapas och byggs ut. ska ses som en helhet och artikel 4 ska beaktas i genomförandet av samtliga rättigheter i konventionen. lyfter fram några s.k. grundprinciper, artiklarna 2.1, 3.1, 6 och 12, som de anser har en särskild relevans för genomförandet av rättigheterna i konventionen.6 (Läs mer om dessa nedan.) Artik- larna 5 och 18 skapar ett ramverk för i första hand förhållandet mellan föräldrarna, familjen och staten vad gäller ansvaret för ett barn. Även om konventionen riktar sig till medlemsstaterna så ger artiklarna 5 och 18 tillsammans med konventionen i sin helhet också ett ramverk för förhållandet mellan ett barn, dess föräldrar och i vissa fall famil- jen i övrigt.7 Syftet är inte att ställa ett barns rättigheter mot vuxnas eller som ett alternativ till föräldrars rättigheter. Konventionen lägger i stället till en ny dimension där barnets perspektiv och rättigheter ska beaktas inom ramen för familjens grundläggande värde.8 Föräld- 3CCPR, General 18 p. 6CRC/GC/2003/5 p. Jämför (2019) s. 113. 7Jämför (2007) s. 75. 8Jämför SOU 1997:116 s. 227. Artikel 18 – uppfostran och barnomsorg rarnas ansvar för sitt barn framhålls även i andra artiklar i barnkon- ventionen, bl.a. i artiklarna 3.2, 7 och 9. Bestämmelser som sätter tyd- liga gränser för statens inblandning i familjen finns i bl.a. artiklarna 3.2, 9, 10, 14 och 16. har en stat en skyldighet att ge ett barn skydd och stöd vilket t.ex. framgår av artiklarna 3.2, 6, 19, 20, 23, 26, 27, 32–36 och 39. Nedan beskrivs i korthet hur de grundläggande principerna i kon- ventionen förhåller sig till artikel 18. Läs mer om dessa i kapitlen om respektive artikel. Rättigheterna i gäller alla barn inom en stats juris- diktion utan någon åtskillnad av något slag (artikel 2.1). Detta inne- bär att även föräldrar till barn som inte är svenska medborgare, såsom ett barn med uppehållstillstånd, som söker asyl eller som befinner sig utan tillstånd i omfattas av artikel 18. Genom artikel 6 garanteras ett barn den grundläggande rätten till liv som uttrycks som en universell mänsklig rättighet i den allmänna förklaringen om de mänskliga rättigheterna och den internationella konventionen om medborgerliga och politiska rättigheter. Vidare ska ett barns överlevnad och utveckling säkerställas till det yttersta av en stats förmåga. Eftersom ett barns existens är en förutsättning för att det ska kunna åtnjuta övriga rättigheter i konventionen får artikel 6 en naturlig prioritet och blir på så sätt grundläggande för hela genomförandet av konventionen. Att familjen är den grundläggande och naturliga enheten för bar- net är en utgångspunkt i konventionen. Föräldrarna har enligt arti- kel 18.1 huvudansvaret för barnets uppfostran och utveckling. I föräld- rarnas ansvar ligger bl.a. att se till barnets bästa och att på ett sätt som står i överensstämmelse med den fortlöpande utvecklingen av bar- nets förmåga ge barnet råd och ledning då det utövar sina rättigheter (artiklarna 5 och 18.1) Detta innebär att det i första hand är föräld- rarna som har ansvaret för barnets överlevnad och utveckling. Sam- tidigt har staten det yttersta ansvaret för ett barns överlevnad och Artikel 18 – uppfostran och barnomsorg utveckling samt för att barnet ges det skydd och stöd som det be- höver (jämför bl.a. artiklarna 3.2, 6, 9, 19, 20, 23, 26, 27, 32–36, 38 och 39). I relation till artikel 18.2 innebär artikel 6 att en stat ska ge föräldrarna stöd som främjar ett barns överlevnad och utveckling. Ett barns rätt till överlevnad och utveckling ska även beaktas vid utveckling av inrättningar och tjänster för vård av barn. menar att rätten till överlevnad och utveck- ling endast kan genomföras med ett holistiskt förhållningssätt. Det sker enligt kommittén genom att alla de andra bestämmelserna i kon- ventionen tillämpas och ses i relation till varandra.9 Kommittén för- väntar sig att en stat tolkar ordet ”utveckling” i dess vidaste bemärkelse, som ett helhetsbegrepp som omfattar barnets fysiska, mentala, and- liga, moraliska, psykologiska och sociala utveckling.10 Enligt artikel 4 ska en stat vidta alla lämpliga lagstiftningsåtgärder, administrativa åtgärder och andra åtgärder för att genomföra de rät- tigheter som erkänns i konventionen. I fråga om ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter ska en stat till fullo utnyttja sina tillgäng- liga resurser för att vidta sådana åtgärder. Vid behov ska sådana åt- gärder vidtas inom ramen för det internationella samarbetet. Rätten att uttrycka sin åsikt och få den beaktad Enligt artikel 12.1 ska en stat tillförsäkra ett barn som är i stånd att bilda en åsikt rätten att fritt uttrycka dessa i alla frågor som rör det. Barnets åsikter ska beaktas i förhållande till ålder och mognad. För att ett barn ska tillförsäkras denna rätt ska barnet enligt artikel 12.2 särskilt beredas möjlighet att höras i förfaranden som rör dessa frågor. Det kan göras direkt eller genom företrädare eller ett lämpligt organ. Rätten att uttrycka sin åsikt och få den beaktad ska gälla i alla dom- stolsförfaranden och administrativa förfaranden som rör ett barn. Barnet ska höras på ett sätt som är förenligt med nationella proce- durregler. Det innebär att ett barns föräldrar kan företräda barnet i olika situationer men också att ett barn ska ges möjlighet att ut- trycka sina åsikter och få dem beaktade inom familjen. Vidare har ett barns föräldrar en skyldighet och rättighet att ge vägledning och råd då barnet utövar sin rätt att uttrycka sin åsikt i 9CRC/C/GC/7 p. 10CRC/GC/2003/5 p. Artikel 18 – uppfostran och barnomsorg frågor som rör barnet. I artikel 5 fastställs principen att föräldrar, och andra med ansvar för barnet, ansvarar för att i takt med barnets fort- löpande utveckling, anpassa nivån av stöd och vägledning som de erbjuder barnet. menar att dessa anpassningar ska göras med hänsyn till barnets intressen och önskemål samt till barnets förmåga att fatta självständiga beslut och själv inse sitt bästa. Ett litet barn kräver i allmänhet mer vägledning än ett äldre barn, men det är också viktigt att ta hänsyn till individuella skillnader i förmågor hos jämn- åriga barn, enligt kommittén.11 Vid alla åtgärder som rör barn, vare sig de vidtas av offentliga eller privata sociala välfärdsinstitutioner, domstolar, administrativa myn- digheter eller lagstiftande organ, ska i första hand beaktas vad som bedöms vara barnets bästa (artikel 3.1 I en bedömning och prövning av barnets bästa ingår att ta hänsyn till samtliga grundläggande prin- ciper och konventionen i sin helhet. Vid en sådan bedömning får bar- nets upplevelser och åsikter om sin situation särskild betydelse, i för- hållande till barnets ålder och mognad (artikel 12). De första utkasten till artikel 3 omfattade även föräldrar, men av förarbetena till konventionen framgår att avsikten inte var att reglera en familjs privata beslut genom artikeln.12 Av artikel 18.1 framgår dock att föräldrarna ska låta sig vägledas av vad som bedöms vara barnets bästa (the best interest of the child will be their basic concern). Syftet med begreppet barnets bästa är enligt barnrättskommittén att säkerställa att barn både fullt och faktiskt kan åtnjuta alla de rättig- heter som erkänns i konventionen. Kommittén understryker att en vuxen persons personliga bedömning av ett (eller flera) barns bästa inte får ha företräde framför rättigheterna enligt konventionen; ingen rättighet ska kunna inskränkas av en skönsmässig tolkning av barnets bästa. Kommittén understryker att barnets bästa är ett dynamiskt koncept, som kräver att man gör bedömningar anpassade till det spe- cifika sammanhanget.13 Barnets bästa enligt artikel 18.1 utvecklas mer i avsnittet om artikel 18.1. 11CRC/C/GC/7 p. 12HR/PUB/07/1, artikel 3, C 4 p. 19–26. Jämför Detrick (1999) s. 90. 13CRC/C/GC/14 p. 1 och 4. Artikel 18 – uppfostran och barnomsorg Nedan redogörs i korthet för i vilka sammanhang principen om barnets bästa kan bli relevant i förhållande till artikel 18. Artikel 3.1 omfattar även lagstiftande organ. Principen om barnets bästa måste beaktas vid regleringen av en förälders huvudansvar för barnets uppfostran och utveckling, föräldrastöd, institutioner, inrätt- ningar och tjänster för omvårdnad av barn samt barnomsorg. Övriga rättigheter enligt ska också beaktas i bedömningen av barnets bästa. Sådana bedömningar bör till viss del även bygga på barns egna upplevelser och åsikter i enlighet med artikel 12. I sin allmänna kommentar om barnets bästa lyfter barnrättskom- mittén särskilt fram den roll som lagstiftande organ har. Kommittén betonar att artikel 3.1 både gäller barn i allmänhet och barn som in- divider. Det innebär, enligt kommittén, att varje gång en lag eller en bestämmelse antas eller en internationell överenskommelse ingås bör beslutet styras av hänsyn till barnets bästa, om barn berörs.14 Det inne- bär enligt kommittén att övriga rättigheter enligt också behöver beaktas, eftersom syftet med barnets bästa är att säker- ställa att barn kan åtnjuta alla de rättigheter som erkänns i konven- tionen.15 Enligt artikel 3.1 ska det vid varje åtgärd som rör ett barn i första hand beaktas vad som bedöms vara barnets bästa, oavsett om åtgär- den vidtas av t.ex. domstolar eller administrativa myndigheter.