sou · H8B363 · 2020-11-12 00:00:00 — Det ska emellertid noteras att ett barn varken kan yrka eller verkställa denna rätt; det är föräldern och inte barnet som kan föra talan om umgänge eller begära verkställighet av ett domstols- avgörande. Det framstår också som motsägelsefullt att det i förarbe- tena till bestämmelserna om umgänge står att barnet inte har någon plikt att umgås med föräldern men enligt verkställighetsbestämmel- serna finns det möjlighet att förordna om verkställighet mot barnets vilja (om det är till barnets bästa). Mot bakgrund av dessa bestäm- melser kan man ifrågasätta om inte uttrycket i lagstiftningen, att ett barn har rätt till umgänge, är missvisande. Det ger intrycket av att barnet är rättighetsbäraren medan det i praktiken är relativt rättslöst, i synnerhet när det gäller yngre barn. På detta sätt blir barnet endast bärare av en kvasirättighet och umgängesföräldern blir den egentliga rättighetsinnehavaren. Det kan ifrågasättas om detta är helt förenligt med det synsätt som finns i . Enligt vår mening kan det finnas anledning att se över bestämmelserna om verkställighet och överväga om barnrättsperspektivet är så påtagligt som barnkon- ventionen förutsätter. När det gäller ett barns möjlighet att delta i verkställighetsför- farandet och lämna sina synpunkter i målet har det inte bedömts vara nödvändigt med en särskild föreskrift om detta, enligt förarbetena till bestämmelserna om verkställighet. Däremot framgår det av lag- stiftningen att ett barns synpunkter kan ha stor betydelse. Av för- arbetena framgår att ett barn ska ha lika goda möjligheter att framföra sina synpunkter som vid ett vårdnadsmål. Om en medlare förordnas ökar möjligheterna för att ett barn ska få uttrycka sina synpunkter något. Enligt vår mening säkerställer emellertid inte denna reglering fullt ut att ett barn ges möjlighet att delta i ett verkställighetsför- farande på det sätt som menas i artikel 9.2. På liknande sätt som för regleringen om vårdnad, boende och umgänge behöver detta tyd- ligare framgå för att lagstiftningen fullt ut ska stämma överens med innebörden av artikeln. Vår bedömning är därför att regleringen kring ett barns möjligheter att framföra sina synpunkter inte fullt ut har- monierar med artikel 9.2 i . När det gäller övriga parter (bl.a. föräldrarna) stämmer däremot regleringen överens med konventionen i detta avseendet. Se även kapitlet om artikel 12. Artikel 9 – skiljas från sina föräldrar 12.3.4Psykiatrisk tvångsvård (artikel 9.1–9.4) Psykiatrisk tvångsvård utgör ytterligare ett sätt för det allmänna att skilja ett barn från sin förälder. Även om inte barnets bästa anges någonstans i LPT framgår det av lagtexten att det är patientens behov av vård som är avgörande för om han eller hon ska ges tvångsvård eller inte. För sådan vård krävs det att patienten har ett oundgängligt behov av vård, vilket enligt vår mening kan likställas med att det är nöd- vändigt för barnets bästa (om patienten är ett barn). Därtill finns det en bestämmelse i 1 kap. 8 § patientlagen (2014:821) om att barnets bästa särskilt ska beaktas när hälso- och sjukvård ges till barn. Även en förälder kan tvångsvårdas. I sådana fall är grunden inte ett barns bästa, utan förälderns behov av vård. Det är alltså inte en sådan situation som avses i artikel 9.1 i . En annan sak är att det även kan vara till barnets bästa att föräldern får vård. Om ett barn behöver vård på grund av en förälders psykiska tillstånd kan i stället ett omhändertagande enligt LVU bli aktuellt. Förutsättningarna för tvångsvård finns beskrivna i lag, liksom det förfarande som ska föregå ett beslut om vård. Beslutet ska löpande omprövas och kan överklagas. Vid längre vistelser krävs en domstols medgivande till vården. Regleringen stämmer i denna del överens med kraven i artikel 9.1. Unga patienters möjlighet att framföra sina synpunkter I domstol är det endast en patient som fyllt som själv har rätt att föra sin talan i ett mål om psykiatrisk tvångsvård enligt LPT. Enligt lagen bör yngre patienter höras om det kan vara till nytta för utred- ningen och det kan antas att patienten inte tar skada av att höras. Denna reglering harmonierar inte med kravet på att alla parter ska ges möjlighet att delta i förfarandet och framföra sina synpunkter. Det ska gälla oavsett om det kan antas ha någon nytta eller inte. Enligt lag- texten finns det inte ens ett krav på att höra en yngre patient om det kan antas vara till nytta för utredningen och patienten inte bedöms ta skada. Det framgår endast att patienten i så fall bör höras. Regleringen framstår i sig inte som förenlig med innebörden av artikel 9.2. När vård enligt LPT ska beslutas måste också patientlagens be- stämmelser beaktas. Av dem framgår att när patienten är ett barn ska barnets inställning till den aktuella vården eller behandlingen så långt Artikel 9 – skiljas från sina föräldrar som möjligt klarläggas och tillmätas betydelse i förhållande till ålder och mognad. Därtill ska ett beslut om intagning på en sjukvårds- inrättning alltid föregås av en särskild läkarkontroll och att ett vård- intyg utfärdats. I domstolen företräds ett barn som är av sin vårdnadshavare och har möjlighet att framföra sina synpunk- ter genom denne. Finns det stora motsättningar mellan barnet och vårdnadshavaren kan en god man förordnas (läs mer i kapitlet om arti- kel 12).58 Det ska också framhållas att en grundförutsättning för att ge ett barn tvångsvård enligt LPT är att barnet själv har motsatt sig vården. Sammanfattningsvis ger 44 § andra stycket LPT ett intryck av att ett yngre barn bara behöver delta i förfarandet om tvångsvård när det bedöms vara till nytta för utredningen. Det finns därför goda argu- ment för att formulera om bestämmelsen. Regleringen i sin helhet ger emellertid ett barn möjlighet att delta på andra sätt än vad som anges i 44 § och i olika delar av förfarandet. Utrymmet för att fram- föra sina synpunkter är inte så begränsat som det framstår av 44 § LPT. Sammantaget bedömer vi därför att regleringen i sin helhet inte strider mot artikel 9 i . En patient som vårdas vid en sjukvårdsinrättning för tvångsvård har som huvudregel möjlighet till besök och kontakt med anhöriga. Möj- ligheten att besluta om allmänna besökstider kan enligt vår mening inte anses som en inskränkning i ett barns rätt enligt artikel 9.3, oav- sett om det är ett barn eller en förälder som vårdas. Det är enligt svensk rätt möjligt att göra ytterligare inskränkningar i besöksmöjligheterna, om det är nödvändigt i förhållande till vissa sär- skilda krav. De möjliga grunderna för inskränkningar är samtliga till skydd för enskilda eller samtliga patienter vid inrättningen. Regler- ingen är emellertid utformad på ett sådant sätt att ett barn kan för- hindras att träffa sina föräldrar på grund av en annan patients intressen. Dessa slags begränsningar får anses vara av tillfällig art och besluten om begränsningar är överklagbara. Som framgår i avsnittet nedan inne- bär artikel 9.3 inte heller ett förbud för det allmänna att delvis be- gränsa kontakten mellan familjemedlemmar. 58Se även Grönwall m.fl. (2020) kommentaren till 44 § LPT. Artikel 9 – skiljas från sina föräldrar ning att regleringen kring besök stämmer överens med innebörden av artikel 9.3 i . 12.3.5Kontakt med åtskilda familjemedlemmar (artikel 9.3) Möjligheterna till kontakt med en umgängesförälder och med för- äldrar till ett barn som vårdas enligt LVU eller LPT beskrivs ovan. För personer som frihetsberövats, oavsett anledning, kan det ofta finnas anledningar att begränsa besök och kommunikation. En anled- ning kan vara att skydda den frihetsberövade, men det kan också handla om inrättningens möjlighet att bedriva en fungerande verksamhet eller, när det gäller t.ex. häktade, möjligheten att genomföra en förunder- sökning. Artikel 9.3 innebär inte att begränsningar i besök och kommuni- kation ska vara förbjudna, under förutsättning att det finns en möj- lighet för ett barn att regelbundet upprätthålla ett förhållande till och direkta kontakter med sina föräldrar. Som framgår av artikel 16 får ingrepp göras i ett barns privat- och familjeliv och i ett barns korre- spondens, under förutsättning att ingreppet inte är godtyckligt eller olagligt. De begränsningar av besök och kontakt mellan ett barn och dess föräldrar som finns i svensk rätt är för det mesta av sådant slag att de framstår som motiverade och att de inte förhindrar regelbundna kontakter mellan familjemedlemmar. När det gäller restriktioner vid häktning kan de pågå , ibland så länge som , i vart fall för en vuxen person. Det innebär att kontakten mellan ett barn och dess förälder kan vara kraftigt begränsad, dessutom vid när en av dem är misstänkt för ett brott och frihetsberövad. Det kan antas att behovet av kommunikationen mellan barn och förälder är särskilt stort . Häktning med restriktioner utgör ett tillfälligt åtskiljande. Det kan därför argumenteras för att de oftast inte, i alltför stor grad, påverkar den långsiktiga relationen mellan ett barn och dess förälder. Men vid längre häktningar finns det en sådan risk. I dessa fall bör såväl åklagare som domstol, i enlighet med gäl- lande lagstiftning, överväga om beslutet om restriktioner alltjämt är proportionellt. Bestämmelserna i och Europakon- ventionen ska beaktas vid en sådan prövning. Det ska också tilläggas att Riksåklagarens riktlinjer i frågan bör minska riskerna för en allt- Artikel 9 – skiljas från sina föräldrar för utbredd användning av restriktioner som påverkar barn och deras relation med föräldrarna. Sammantaget bedömer vi att regleringen om restriktioner vid häktning är förenlig med artikel 9. De förslag på lagändringar som lagts fram av regeringen skulle enligt vår bedöm- ning leda till en tydligare överensstämmelse mellan svensk lag och artikel 9 i . har rekommenderat att ge närhets- principen en mer framträdande roll vid anstaltsplacering av en för- älder. Det framgår inte av lagtexten att närhetsprincipen ska ges betydelse vid placeringsbeslut. ger de svenska bestämmel- serna möjlighet att beakta ett barns möjligheter att träffa sin förälder, i synnerhet vid en fördragskonform tolkning i förhållande till barn- konventionen. Det kan inte heller anses finnas någon tydlig skyldig- het i att göra närhetsprincipen obligatorisk vid en prövning om placering. Skulle en enskild placering i praktiken inne- bära att man inte respekterat ett barns rätt till kontakt med föräldern skulle det beslutet kunna vara oförenligt med innebörden av arti- kel 9.3. Däremot är lagtexten utformad på ett sådant sätt att den är förenlig med , enligt vår mening. Det kan också diskuteras om det inte vore mer ändamålsenligt att ange att barnets bästa (och inte närhetsprincipen) ska beaktas vid en placering som påverkar ett barn. En placering enligt närhetsprincipen behöver inte vara till barnets bästa i alla situationer. Läs mer om en beslutsfattares skyldigheter att beakta barnets bästa i kapitlet om artikel 3. När det slutligen gäller utlänningsärenden berörs dessa främst i kapitlet om artikel 10. Det ska emellertid noteras att det finns sär- skilda möjligheter för en umgängesförälder att beviljas uppehållstill- stånd. När det gäller förvar finns det bestämmelser som syftar till att förhindra att ett barn skiljs från sina föräldrar. Om ett barn ändå skulle skiljas från en förälder är huvudregeln att den som sitter i för- var har rätt till kontakt med personer utanför förvaret. Sammantaget bedömer vi att bestämmelserna om kontakt mellan åtskilda familjemedlemmar stämmer överens med innebörden av arti- kel 9.3. Artikel 9 – skiljas från sina föräldrar 12.3.6Information om var en åtskild familjemedlem befinner sig (artikel 9.4) I framgår normalt en persons bostadsadress av folkbokför- ingen. De uppgifterna är som huvudregel offentliga. När det t.ex. gäller ett barn med skilda föräldrar kan således information om en per- sons vistelseort vanligtvis hämtas därifrån. Artikel 9.4 blir för del mer relevant vid tillfälliga omhändertaganden och när någon ut- visats. När det gäller polisiära frihetsberövanden finns det en rätt för den frihetsberövade att få sina anhöriga informerade om var han eller hon befinner sig. I de flesta andra fall har frihetsberövandet föregåtts av en begäran om inställelse vid en viss inrättning. Informationen till an- höriga kan dock begränsas i vissa fall, om den enskilde själv begär det. Enligt artikel 9.4 ska upplysningar på begäran ges till närstående. Mot bakgrund av det och rätten till privatliv får artikel 9.4 främst tolkas som en stats skyldighet att inte hemlighålla en åtskild familje- medlems vistelseort, snarare än en skyldighet att direkt vid frihets- berövandet informera anhöriga om den frihetsberövades vistelseort, mot dennes vilja. Artikeln reglerar således informationsskyldigheten från det allmänna och utgör inte en reglering om vilken information familjemedlemmar måste dela med varandra. En möjlighet för en per- son att begära att information inte lämnas till anhöriga strider därför inte mot artikel 9.4, enligt vår mening. Därtill finns det ofta ändå möjlighet att få reda på en frihetsberövad persons vistelseort, näm- ligen genom att begära ut placeringsbeslutet. Det omfattas bara av sekretess i särskilda fall. När det gäller barn som bor hos en förälder på skyddat boende kan den andre föräldern av naturliga skäl inte informeras om barnens adress. Detta gäller även i situationer när adressen inte behöver hållas hemlig för att skydda barnet. Med nuvarande lagstiftning bygger emellertid en sådan placering på samtycke från de inblandade. Även med det förslag som lämnats av Utredningen om ett stärkt barnrätts- perspektiv för barn i skyddat boende får det antas att ett sådant hem- lighållande har bedömts vara nödvändigt för barnets bästa. När det gäller utvisningar finns det inte någon lagstadgad skyl- dighet att informera närstående. Någon sådan skyldighet följer inte heller av artikel 9.4. Beslutet om utvisning är som huvudregel offent- ligt (jämför t.ex. 37 kap. 1 § tredje stycket OSL) och av det ska det Artikel 9 – skiljas från sina föräldrar framgå vilket land en person utvisas till. Vid utvisning på grund av brott är det normalt hemlandet som en utlänning ska sändas till. Det kan finnas flera möjliga länder som en avvisning eller utvisning kan verkställas till. Normalt är det personen själv som ska se till att han eller hon lämnar landet. Det finns ingenting som indikerar att det skulle finnas någon risk för negativa följder för den som gör en begäran om information om vistelseplats, oavsett anledning till åtskiljandet. JO:s granskning utgör ett skydd mot sådana risker (läs mer i kapitlet om artikel 3.3). Sammantaget är vår bedömning att svensk lagstiftning och praxis stämmer överens med innebörden av artikel 9.4. Svensk lagstiftning och praxis stämmer överens med innebörden av artikel 9 i med följande undantag. •Ett barns möjlighet att framföra sina åsikter och delta i ett för- farande om vårdnad, boende och umgänge säkerställs inte till fullo av regleringen i eller annan lagstiftning. Detsamma gäller vid mål om verkställighet av avgöranden i sådana mål. •Utformningen av 6 kap. 2 a § FB, om barnets bästa vid avgöran- den om vårdnad, boende och umgänge, kan ge upphov till bedöm- ningar av ett barns bästa som inte stämmer överens med innebör- den av artiklarna 3.1 och 9 i . •Det finns ingen presumtion för gemensam vårdnad i vårdnadsmål (se även kapitlet om artikel 18). Härutöver har vi uppmärksammat följande. •Det kan finnas anledning att se över bestämmelserna om verkstäl- lighet och överväga om barnrättsperspektivet är så påtagligt som förutsätter. 13Artikel 10 – familjeåterförening och kontakt med föräldrar när föräldrarna är bosatta i olika stater Utredningens bedömning: Svensk lagstiftning och praxis överens- stämmer med innebörden av artikel 10 i . 1.I enlighet med konventionsstaternas skyldighet under artikel 9.1 ska ansökningar från ett barn eller dess föräldrar om att resa in i eller lämna en konventionsstat i familjeåterföreningssyfte behandlas på ett positivt, humant och skyndsamt sätt av konventionsstaterna. Kon- ventionsstaterna ska vidare säkerställa att framställandet av en sådan begäran inte medför negativa följder för de sökande och medlemmar av deras familj. 2.Ett barn vars föräldrar är bosatta i olika stater ska ha rätt, utom i undantagsfall, att regelbundet upprätthålla ett personligt förhållande till och direkta kontakter med båda föräldrarna. Konventionsstaterna ska för detta ändamål och i enlighet med sin skyldighet under arti- kel 9.1 respektera barnets och dess föräldrars rätt att lämna ett land, inklusive sitt eget, och att resa in i sitt eget land. Rätten att lämna ett land ska endast vara underkastad sådana inskränkningar som är föreskrivna i lag och som är nödvändiga för att skydda den natio- nella säkerheten, rättsordningens grunder (ordre public), folkhälsan eller den allmänna moralen eller andra personers fri- och rättigheter samt är förenliga med övriga rättigheter som erkänns i denna kon- vention. Artikel 10 – familjeåterförening och kontakt med föräldrar … Artikel 10 handlar om familjeåterförening och ett barns rätt till regel- bunden kontakt med föräldrar som är bosatta i olika stater. En stat ska hantera en ansökan om att resa in i eller ut ur ett land i familje- återföreningssyfte på ett positivt, humant och snabbt sätt och tillåta föräldrar och barn att ha kontakt och besöka varandra om de bor i olika länder. Någon motsvarande bestämmelse finns inte i det grundläggande ramverket för de mänskliga rättigheterna (of Human Rights). I den allmänna förklaringen om de mänskliga rättig- heterna1 anges dock att familjen är den naturliga och grundläggande enheten i samhället och att ett barn har rätt till samhällets skydd (artikel 16). Motsvarande skrivning finns i den internationella kon- ventionen om medborgerliga och politiska rättigheter2(artikel 23). Att familjen ses som den grundläggande enheten i samhället och den natur- liga miljön för ett barns utveckling och välfärd framgår även av inled- ningen (preambeln) till . Motsvarande skrivning finns även i inledningen till konventionen om rättigheter för personer med funktionsnedsättning3. I artikel 12 i den allmänna förklaringen anges vidare att ingen får utsättas för ett godtyckligt ingripande i fråga om bl.a. privatliv och familj. Tvärtom har var och en rätt till lagens skydd mot sådana in- gripanden. Motsvarande bestämmelser finns i genom artikel 16 och i den internationella konventionen om medborgerliga och politiska rättigheter genom artiklarna 17. Av sistnämnda kon- vention framgår också att var och en fritt får lämna vilket land som helst, även sitt eget, samt att ingen godtyckligt får förvägras rätten att resa in i sitt eget land (artikel 12). Vidare anges det i konventio- nen att en utlänning som lagligen befinner sig inom en stats territo- rium får avlägsnas endast efter ett beslut som fattats i laga ordning (artikel 13). Bestämmelser om familjeåterförening återfinns i artikel 44 i FN:s konvention för skydd av migrantarbetares och deras familjers rättig- heter4. Häri framgår att en stat efter förmåga bör vidta åtgärder som 1Antagen av genom resolution 3/217 . 4Antagen av genom resolution 45/158 . har inte ratificerat konventionen. Artikel 10 – familjeåterförening och kontakt med föräldrar … de anser lämpliga för att underlätta migrerande arbetares återföre- ning med bl.a. sina barn. Det finns även andra internationella överens- kommelser som kan vara relevanta i relation till artikel 10 beroende på omständigheterna, bl.a. om behörighet, tillämplig lag, erkännande, verkställighet och samarbete i frågor om för- äldraansvar och åtgärder till skydd för barn5 (Haagkonven- tion), som är tillämplig på frågor om föräldraansvar och åtgärder till skydd för barn . Ytterligare ett exempel är om de civila aspekterna på internationella bortföran- den av barn6 (), som syftar till att säker- ställa ett snabbt återförande av ett olovligt bortfört eller kvarhållet barn och till att skydda rätten till vårdnad och umgänge. ska ses som en helhet och artikel 4 ska beaktas i genomförandet av samtliga rättigheter i konventionen. lyfter fram några s.k. grundprinciper, artiklarna 2.1, 3.1, 6 och 12, som de anser har en särskild relevans för genomförandet av rättigheterna i konventionen.7 (Läs mer om dessa nedan.) Arti- kel 10 är nära knuten till artikel 9.1, vilket framgår direkt av artikelns ordalydelse. En nära koppling finns även till artikel 22, som också rör familjeåterförening. Utöver konventionens grundläggande prin- ciper är dessutom artiklarna 5, 7, 8, 11, 16 och 18 av särskild relevans för uttolkningen av artikel 10. Nedan beskrivs i korthet hur de grundläggande principerna i kon- ventionen förhåller sig till artikel 10. Läs mer om dessa i kapitlen om respektive artikel. Rättigheterna i gäller alla barn inom en stats juris- diktion utan någon åtskillnad av något slag (artikel 2.1). Detta inne- bär att även barn som inte är svenska medborgare, såsom ett barn 7CRC/GC/2003/5 p. Jämför (2019) s. 113. Artikel 10 – familjeåterförening och kontakt med föräldrar … med uppehållstillstånd, som söker asyl eller som befinner sig utan till- stånd i , ska omfattas av artikel 10. har, tillsammans med för skydd av migrantarbetares och deras familjers rättigheter, uttalat att en stat bör uppmärksamma den risk som finns för ett barn som söker flyktingstatus eller som anses som flykting att utsättas för olika former av diskriminering.8 Genom artikel 6 garanteras ett barn den grundläggande rätten till liv som uttrycks som en universell mänsklig rättighet i den allmänna förklaringen om de mänskliga rättigheterna och den internationella konventionen om medborgerliga och politiska rättigheter. Vidare ska ett barns överlevnad och utveckling säkerställas till det yttersta av en stats förmåga. Eftersom ett barns existens är en förutsättning för att det ska kunna åtnjuta övriga rättigheter i konventionen får artikel 6 en naturlig prioritet och blir på så sätt grundläggande för hela genomförandet av konventionen. menar att rätten till överlevnad och utveck- ling endast kan genomföras med ett holistiskt förhållningssätt. Det sker enligt kommittén genom att alla de andra bestämmelserna i kon- ventionen tillämpas och ses i relation till varandra.9 Kommittén för- väntar sig att en stat tolkar ordet ”utveckling” i dess vidaste bemärkelse, som ett helhetsbegrepp som omfattar barnets fysiska, mentala, and- liga, moraliska, psykologiska och sociala utveckling.10 pekar bl.a. på den ökande mängd forskning som bekräftar att små barn bäst förstås som sociala aktörer, vilkas överlevnad, välfärd och utveckling är beroende av nära relationer. Vidare visar forskningen enligt kommittén att ett barn ofta har nära relationer till ett litet antal människor, i de flesta fall föräldrar, släk- tingar, kamrater, omvårdare och andra yrkesutövare som barnet träffar under den tidiga barndomen.11 lyfter, tillsam- mans med för skydd av migrantarbetares och deras familjers rättigheter, fram att ett barns rätt till liv, överlevnad och ut- veckling kan vara i fara under hela migrationsprocessen och att en- samkommande barn är särskilt sårbara.12 8CRC/C/GC/22 p. 9CRC/C/GC/7 p. 10CRC/GC/2003/5 p. 11CRC/C/GC/7 p. 12CEDAW/C/GC/31-CRC/C/GC/18 p. 40–44. Artikel 10 – familjeåterförening och kontakt med föräldrar … I är det en utgångspunkt att familjen är den grundläggande och naturliga enheten för ett barn, vilket bl.a. framgår av konventionens inledning (preambel). Föräldrar eller andra vård- nadshavare har i första hand ansvaret för ett barns överlevnad och utveckling (artiklarna 5 och 18). I föräldrarnas ansvar ligger bl.a. att se till barnets bästa och att på ett sätt som står i överensstämmelse med den fortlöpande utvecklingen av barnets förmåga ge barnet råd och ledning då det utövar sina rättigheter.