sou · H8B34 · 2020-01-29 00:00:00 — Det klimatpolitiska ramverket består av tre komponenter: en klimatlag, ett klimatpolitiskt råd och nationella klimatmål. Klimatlagen (2017:720) slår fast att regeringen ska bedriva ett klimat- politiskt arbete som bl.a. syftar till att förhindra farlig störning i klimat- systemet och som bidrar till att skydda ekosystemen samt nutida och framtida generationer mot skadliga effekter av klimatförändring. Arbetet ska vila på vetenskaplig grund. Det klimatpolitiska arbetet ska utgå från det långsiktiga, tidsatta utsläppsmål som har fastställt. Lagen reglerar även formerna för hur regeringens klimatarbete ska bedrivas och redovisas. Regeringen ska presentera en klimat- redovisning i budgetpropositionen. ska regeringen där- utöver ta fram en klimatpolitisk handlingsplan som ska redovisa hur klimatmålen ska uppnås. Klimatlagen trädde i kraft . Ett klimatpolitiskt råd bildades . Rådet har till upp- gift att bistå regeringen med en oberoende utvärdering av hur den samlade politik som regeringen lägger fram är förenlig med klimat- målen. Miljökvalitetsmålet Begränsad klimatpåverkan, ett av 16 miljökvalitets- mål i det svenska miljömålssystemet, innebär att halten av växthus- gaser i atmosfären ska stabiliseras på en nivå som innebär att männi- skans påverkan på klimatsystemet inte blir farlig. Målet ska uppnås på ett sådant sätt och i en sådan takt att den biologiska mångfalden bevaras, livsmedelsproduktionen säkerställs och andra mål för håll- Det klimatpolitiska ramverket och dess tillkomst bar utveckling inte äventyras. Miljökvalitetsmålet är således globalt till sin natur och kan inte nås enbart genom svenska ansträngningar. 2016/17:146 ändrades preciseringen av miljökvalitetsmålet så att det överensstämmer med temperaturmålet enligt klimatavtalet från (det s.k. ). Den nuvarande preciseringen inne- bär att den globala medeltemperaturökningen ska begränsas till långt över förindustriell nivå, och ansträngningar görs för att hålla ökningen över förindustriell nivå. För att konkretisera vad ovanstående ska innebära för och den svenska klimatpolitiken har beslutat om etappmål som en del av miljömålssystemet. Det klimatpolitiska ramverket innehåller etappmål , 2040 och 2045. 3.2.1Långsiktigt utsläppsmål till 2045 Det långsiktiga utsläppsmålet till 2045 lyder: ska inte ha några nettoutsläpp av växthusgaser till atmosfären, för att därefter uppnå negativa utsläpp. För att nå nettonoll- utsläpp får kompletterande åtgärder tillgodoräknas. Utsläppen från verk- samheter inom svenskt territorium ska vara lägre än utsläppen . I beräkningarna av växthusgasutsläppen från verksamheter inom svenskt territorium ingår varken utsläpp och upptag från skogsbruk och annan markanvändning (LULUCF-sektorn) eller utsläpp från utrikes sjö- och luftfart. Ett eventuellt ökat nettoupptag i skog och mark kan dock räknas som en kompletterande åtgärd för att nå netto- nollutsläpp och negativa utsläpp. Det långsiktiga utsläppsmålet inklu- derar de utsläpp som omfattas av EU:s utsläppshandelssystem (ofta benämnt EU emissions trading system, EU ETS). Utsläppen ska beräknas i enlighet med internationella växthusgasrapportering, vilket innebär att regler och riktlinjer i om klimatförändringar (klimatkonventionen) ska tillämpas. Avskiljning, transport och lagring av koldioxid (CCS) av fossilt ursprung får räknas som en åtgärd för att nå målet ”där rimliga alternativ saknas”. Detta kan tolkas som en inskränkning av de inter- nationella beräkningsreglerna som inte ställer upp något krav som ska vara uppfyllt för när CCS får räknas som en utsläppsminskande åtgärd. Det klimatpolitiska ramverket och dess tillkomst Det långsiktiga utsläppsmålet förutsätter höjda ambitioner i EU:s utsläppshandelssystem. Utgångspunkten för målet är att omvärlden också agerar så att de globala utsläppen minskar i enlighet med Paris- avtalet. Målet innebär en tidigareläggning och precisering av den tidigare visionen om att 2050 inte har några nettoutsläpp av växthus- gaser till atmosfären. 3.2.2Mål till 2030 och 2040 Utsläppsmålen till 2030 och 2040 lyder: Växthusgasutsläppen i i ESR-sektorn bör vara lägre än utsläppen . Högst av utsläppsminskningarna får ske genom kompletterande åtgärder. Växthusgasutsläppen i i ESR-sektorn bör vara lägre än utsläppen . Högst av utsläppsminskningarna får ske genom kompletterande åtgärder. Målen till 2030 och 2040 skiljer sig omfångsmässigt från det lång- siktiga utsläppsmålet på så sätt att de endast omfattas av ansvarsfördelningsförordningen (ESR)4. Skillnaden består i att de utsläpp som omfattas av EU:s utsläppshandelssystem exkluderas i 2030- och 2040-målen men ingår i det långsiktiga utsläppsmålet. Med utsläpp i ESR-sektorn avses alltså växthusgasutsläppen i exklusive från LULUCF-sektorn, utrikes sjö- och luftfart och de utsläpp som omfattas av EU:s utsläppshandelssystem. Om omfattningen av EU:s utsläppshandelssystem ändras framöver kan det leda till att målen till 2030 och 2040 behöver justeras för att be- hålla den beslutade ambitionsnivån. Det finns även ett sektorspecifikt mål om att växthusgasutsläppen från inrikes transporter ska minska med jämfört med . Det målet exkluderar även inrikes luftfart, efter- som dess utsläpp omfattas av EU:s utsläppshandelssystem. 4Europaparlamentets och rådets förordning 2018/842/EU av om medlems- staternas bindande årliga minskningar av växthusgasutsläpp –2030, bidrar till klimatåtgärder för att fullgöra åtaganden enligt , Effort Sharing Regulation. Det klimatpolitiska ramverket och dess tillkomst uppgick de samlade svenska växthusgasutsläppen till 71 mil- joner ton koldioxidekvivalenter. Om växthusgasutsläppen från svenskt territorium minskar till 2045 jämfört med , vilket är den minsta tillåtna utsläppsminskningen enligt målet, återstår ut- släpp motsvarande koldioxidekvivalenter. För att nå det långsiktiga utsläppsmålet om nettonollutsläpp får så- ledes maximalt koldioxidekvivalenter tillgodoräknas från kompletterande åtgärder. Målen till 2030 och 2040 omfattar enbart ESR-sektorn vars växt- husgasutsläpp kan uppskattas till koldioxid- ekvivalenter enligt . Vid maximal användning av kompletterande åtgärder för måluppfyllnad (dvs. 2040) uppgår dessa till 3,7 respektive koldioxidekvivalenter 2030 respektive 2040. I och med att de maximalt tillåtna mängderna kompletterande åt- gärder som får tillgodoräknas gentemot målen uttrycks som procen- tuella andelar av utsläpp , och de historiska utsläppen revideras i enlighet med de internationella riktlinjerna för ut- släppsrapportering, kan mängderna kompletterande åtgärder uttryckta i miljoner ton koldioxidekvivalenter komma att ändras framöver. Ovanstående visar alltså maximal volym kompletterande åtgärder som får tillgodoräknas gentemot de olika målen. Någon begränsning av hur stor volym kompletterande åtgärder som de facto åstadkoms finns inte. Det sistnämnda är av betydelse inte minst om man beaktar hur uppbyggandet av koldioxidekvivalenter till 2045 kan ske, med tanke på att endast får räknas in i målet . För att nå klimatmålen får, men måste inte, kompletterande åt- gärder tillgodoräknas inom de givna begränsningarna. Det är upp till kommande regeringar att besluta i vilken mån kompletterande åtgär- der ska användas för att nå målen. 2016/17:146 behöver de kompletterande åtgärderna öka efter 2045 för att uppnå nettonegativa utsläpp. Någon slutpunkt för hur länge de nettonegativa utsläppen behöver bestå eller på vilken nivå de bör vara anges inte. 2016/17:146 samt SOU 2016:21 och SOU 2016:47 är de kompletterande åtgärder som är kända ökat nettoupptag i skog och mark, verifierade utsläppsminskningar genom investeringar Det klimatpolitiska ramverket och dess tillkomst i andra länder samt avskiljning och lagring av biogen koldioxid. Formuleringen tycks därmed utesluta vissa tekniker för negativa utsläpp som är kända och under utveckling från att få räknas som kompletterande åtgärder. Ett uppenbart exempel på en sådan, synbart utesluten, teknik för negativa utsläpp är direktinfångning av koldioxid från atmosfären (direct air carbon capture and storage, DACCS). Av SOU 2016:21 och SOU 2016:47, som ligger till grund för prop. 2016/17:146, framgår dock att även andra kompletterande åtgärder kan vara aktuella . Den sammantagna innebörden av ovanstående torde vara att vad som får räknas som en kompletterande åtgärd är underställt kom- mande regeringars bedömning och att en teknik för att åstadkomma negativa utsläpp inte automatiskt är en kompletterande åtgärd. Detta resonemang är rimligt, eftersom det behöver säkerställas att de nega- tiva utsläppen kan mätas och att åtgärden inte medför allvarliga sido- effekter. Exemplet direktinfångning av koldioxid skulle enligt detta resonemang kunna kvalificeras som en kompletterande åtgärd när tekniken blivit mer etablerad. De kompletterande åtgärderna ska beräknas i enlighet med inter- nationellt beslutade regler. Mellan de specifika målåren (2030, 2040 och 2045) finns inga bindande nivåer som utsläppen måste underskrida. Vid uppföljning av klimat- politiken ska dock en indikativ utsläppsbana användas för ESR-sek- torn. Den indikativa utsläppsbanan för ESR-sektorn dras linjärt års utsläppsnivå i ESR-sektorn, via målen , vidare till 2045. Observera att målet om nettonollutsläpp gäller samtliga utsläpp, inte bara ESR-sektorn, varför den indikativa ut- släppsbanan inte går till noll 2045. Kvarvarande utsläpp inom ESR- sektorn ska dock kompenseras inom ramen för de koldioxidekvivalenter som utgör maximal användning av komplette- rande åtgärder för att nå målet om nettonollutsläpp. Ovanstående indikativa utsläppsbana bör enligt klimat- proposition kompletteras med en bana som visar hur stor del av ut- släppsminskningarna som ska utan att kompletterande åtgärder används. Det klimatpolitiska ramverket och dess tillkomst Om utsläppen överskrider den indikativa utsläppsbanan, och detta inte kan tillskrivas mellanårsvariationer i t.ex. väderlek (kalla vintrar innebär exempelvis högre växthusgasutsläpp på grund av ökat upp- värmningsbehov), kan det föranleda en analys och eventuell skärpning av den förda klimatpolitiken. 4Klimatramverk internationellt och inom EU 4.1FN:s ramkonvention om klimatförändringar ramkonvention om klimatförändringar (klimat- konventionen) antogs 1992 och trädde i kraft . Klimatkonven- tionens övergripande mål är att ”halten av växthusgaser i atmosfären ska stabiliseras på en nivå som innebär att människans påverkan på klimatsystemet inte blir farlig. Målet ska uppnås på ett sådant sätt och i en sådan takt att den biologiska mångfalden bevaras, livsmedels- produktionen säkerställs och andra mål för hållbar utveckling inte äventyras”. Det övergripande målet saknar dock en kvantitativ precisering, exempelvis i form av ett temperaturmål eller ett mål som anger under vilken högstanivå halten växthusgaser behöver stabiliseras. EU-länderna enades 1997 om att sträva efter att det internatio- nella klimatarbetet ska leda till att den globala temperaturökningen begränsas till högst två grader jämfört med förindustriell nivå, men det dröjde innan denna typ av konkretisering antogs av klimatkonventionens parter.1 Kyotoprotokollet till klimatkonventionen innehåller de första rättsligt bindande åtagandena om utsläppsminskningar under klimat- konventionen. Kyotoprotokollet fram till och med den första åta- gandeperioden –2012, antogs 1997 och trädde i kraft , och det innebar att utvecklade länder och länder vars ekonomier befann sig under utveckling (s.k. 1I Cancunöverenskommelsen 2010 (FCCC/CP/2010/7/Add.1) ingick det långsiktiga målet om att begränsa den globala temperaturökningen till högst två grader jämfört med den för- industriella nivån. I har temperaturmålet formulering skärpts. internationellt och inom EU definitioner) , skulle minska sina utsläpp med totalt jämfört med ett basår, oftast 1990. EU och dess medlemsstater valde att gemensamt fullgöra sina åtaganden enligt protokollet. För att öka flexibiliteteten och kostnadseffektiviteten i genom- förandet av åtagandena introducerades tre s.k. flexibla mekanismer: 1)handel med utsläpp mellan länder, 2) gemensamt genomförande (JI) och 3) mekanismen för ren utveckling (CDM). Även upptag och utsläpp i samband med beskogning och avskogning omfattades av Kyotoprotokollet under den första åtagandeperioden (KP1). Enligt KP1 var det möjligt för länderna att tillgodoräkna sig ett förutbestämt upptag av kol i landets kolsänka och ökade upptag i olika jordbruksaktiviteter för att uppfylla sina åtaganden. Det faktiska utfallet den första perioden blev att 1-ländernas utsläpp minskade med i genomsnitt, som de globala utsläppen ökade . Den begränsade effekten berodde delvis på att en del länder inte ratificerade protokollet och att några parter inte uppfyllde sina åta- ganden. Av störst betydelse var dock att protokollet inte omfattade mer än en begränsad del av världsekonomin. Att de parter som om- fattades av protokollet sammantaget överträffade minskningsmålet berodde även på andra faktorer än avtalet i sig.2 Kyotoprotokollet första åtagandeperiod uppfylldes alltså med mar- ginal men resultatet var långtifrån tillräckligt i förhållande till klimat- konventionens övergripande mål. Ett nytt internationellt klimatavtal behövde därför komma på plats, och avtalet behövde omfatta en be- tydligt större del av världens samlade utsläpp av växthusgaser jämfört med Kyotoprotokollet och även ha en betydligt högre ambitionsnivå. Ett försök att åstadkomma ett sådant avtal misslyckades vid klimat- konventionens 15:e partsmöte (COP 15) i . I 2010 (COP 16) fastställdes i princip den överenskom- melse som togs fram i . I överenskommelsen ingår ett antal utfästelser (pledges), där parter under klimatkonven- tionen redovisar sina planer och ekonomiöverskridande mål för att kontrollera sina utsläpp av växthusgaser. Utfästelserna tar sikte på . Utfästelserna bekräftades av partsmötet i . 2IPCC AR5 WG 3 kapitel 13. internationellt och inom EU Vid partsmötet i (COP 18) antog parterna till Kyoto- protokollet en ändring av protokollet för att möjliggöra en andra åtagandeperiod, KP2, 2013–2020. För Kyotoprotokollets andra åta- gandeperiod har EU, dess medlemsstater och angett att de gemensamt ska begränsa sina årliga växthusgasutsläpp till av sina basårsutsläpp. De flexibla mekanismerna ingår, i princip, även . Bokföringsreglerna för markanvändning, förändrad markanvändning och skogsbruk (LULUCF) har dock getts en annan utformning jämfört med den första perioden, för att ge länderna fler möjligheter att tillgodoräkna sig utsläppsminskningar och upptagsökningar inom sektorn. Kyotoprotokollets andra åta- gandeperiod omfattar ett fåtal parter som sammanlagt står för av världens samlade utsläpp av växthusgaser. Vid klimatkonventionens 21:a partsmöte (COP21) i ena- des världens länder om ett globalt och rättsligt bindande klimatavtal (). ratificerades i snabb takt och trädde i kraft den 4 november 2016.3 syftar till att förstärka genomförandet av klimatkonven- tionen. Avtalets övergripande mål är att begränsa ökningen av den globala medeltemperaturen till långt och göra ansträngningar för att hålla ökningen jäm- fört med förindustriell nivå. Avtalet innebär därmed att ambitions- nivån höjts i den internationella klimatpolitiken och att klimat- konventionens övergripande mål har kvantifierats även i avtalstext. Enligt avtalets artikel 3 ska alla parter bidra till att avtalets mål nås genom nationellt bestämda bidrag (nationally determined contri- butions, NDC, eller nationella klimatplaner). De nationella klimat- planerna ska redovisa parternas bidrag till avtalets artiklar 4, 7, 9, 10, 11 och 13, se nedan. Bidragen ska ses över i syfte att öka ambitionen stegvis. Den första översynen ska göras 2023. Parterna ska enligt avtalet beakta den senaste klimatvetenskapen som, enligt vad som återges i avtalstexten, säger att utsläppen be- höver kulminera och att utsläppen och upptagen av växt- 3FCCC/CP/2015/10/Add.1. internationellt och inom EU husgaser behöver nå en balans under andra hälften av århundradet. Hänsyn behöver dock tas till skilda förutsättningar mellan utveck- lade länder och utvecklingsländer. Utsläppsminskningarna förutsätts främst ske nationellt. Användning av utsläppshandelssystem och internationellt över- förbara utsläppsenheter ska enligt avtalet ske på ett sätt som säker- ställer miljöintegriteten, dvs. att utsläppsminskningar faktiskt sker, som dubbelräkning undviks. En ny mekanism som ska bi- dra till överförbara utsläppsbegränsningar och hållbar utveckling ska etableras (artikel 6.4). Artikel 6 i avtalet öppnar i princip för två typer av internationella marknadsmekanismer till stöd för utsläppsminskningar – en som styrs av gemensamma regelverk på FN-nivå (artikel 6.4) och en som kan tillämpas mellan två parter med vägledning från den internationella processen (artikel 6.2). innebär att formerna för internationellt samarbete förändras jämfört med situationen under Kyotoprotokollet, efter- som alla parter nu förutsätts bidra med utsläppsminskningar. När alla länder har åtaganden uppstår dock en risk för dubbelräkning av utsläppsminskningar. Möjligheterna att söka upp särskilt kostnads- effektiva åtgärder i andra länder, som mekanismerna enligt Kyoto- protokollet inbjöd till, begränsas och de nya mekanismerna behöver i stället inriktas mot att bidra till att höja ambitionerna i den globala utsläppsminskningen. Parterna förutsätts även bevara och om möjligt också förstärka sina kolsänkor enligt (artikel 5). Ingen ytterligare precisering ges dock i tillhörande regelbok om hur kolsänkor ska beräknas och bokföras. Det är även oklart om reduk- tionsenheter kopplade till internationella samarbeten om beskog- ning eller återbeskogning ska kunna överföras mellan länder eller om sådana åtgärder ska ses som resultatbaserad klimatfinansiering (eller s.k. artikel 6.8-samarbeten, se kapitel 14). I artikel 5 refereras huvud- sakligen till finansiering. Negativa utsläpp nämns inte i avtalstexten men finns implicit med i bilden i och med ambitionen att uppnå en balans mellan utsläpp och upptag av växthusgaser under andra hälften av århundradet. internationellt och inom EU Vid partsmötet i (COP 24) fastställdes stora delar av den regelbok som behövs för att ska kunna tillämpas.4 Mötet lyckades dock inte enas om detaljbestämmelserna rörande arti- kel 6; planen är att dessa ska beslutas vid klimatmötet i (COP 26). 4.2EU:s klimatmål till 2020, 2030 och kommande långsiktiga klimathandlingsplan till 2050 4.2.1EU:s klimat- och energimål till 2020 förhandlades och beslutades EU:s klimat- och energipaket till 2020. Paketet kom att omfatta tre över- gripande mål: ett klimatmål, ett energieffektiviseringsmål och ett mål för förnybar energi. Dessa mål är de s.k. 20–20–20-målen.5 Klimatmålet, tillsammans med paketet i sin helhet, utgjorde EU:s ovillkorade åtagande inför partsmötet i och ingår även som EU:s del i Cancunöverenskommelsen och EU:s åtagande under Kyotoprotokollets andra period. EU:s klimatmål till 2020 består av två delar. Den första delen är utsläpp som omfattas av EU:s utsläppshandels- system, dvs. utsläpp från större industri- och energianläggningar och flyg som sammantaget ska minska . För att genomföra denna del innehöll 2020-paketet relativt omfattande förändringar av handelsdirektivet.6 Den andra delen är övriga utsläpp, dvs. från transporter, arbets- maskiner, jordbruk, småskalig uppvärmning av bostäder och lokaler, avfallsdeponier m.m. Dessa utsläpp omfattas av det s.k. ansvarsfördel- ningsbeslutet (ESD)7. De övriga utsläpp, exempelvis inom trans- portsektorn och bostadssektorn, som på det här sättet omfattas av bindande mål på medlemslandsnivå ska sammantaget minska jämfört med . 4FCCC/PA/CMA/2018/30. 8–, KOM (2008)16,17,18,19, 13–. 6Europaparlamentets och rådets direktiv /29/EG av om ändring av direktiv /87/EG i avsikt att förbättra och utvidga gemenskapssystemet för handel med utsläppsrätter för växthusgaser (ändringsdirektivet). 7Europaparlamentets och rådets beslut nr 406/2009/EG av om medlems- staternas insatser för att minska sina växthusgasutsläpp i enlighet med gemenskapens åtagan- den om minskning av växthusgasutsläppen till 2020. internationellt och inom EU Ansvarsfördelningsbeslutet omfattar alltså alla övriga växthusgas- utsläpp utanför utsläppshandelssystemet, utom upptag och avgång av växthusgaser från markanvändning, förändrad markanvändning och skogsbruk (LULUCF-sektorn). EU:s klimatmål till 2020 sak- nar mål för LULUCF-sektorns utveckling. Ansvarsfördelningsbeslutet fördelar utsläppsmål mellan medlemsländerna Ansvaret för att minska utsläppen utanför den handlande sektorn delas alltså mellan medlemsländerna genom ansvarsfördelningsbeslutet. Enligt beslutet fördelas ett successivt sjunkande utsläppsutrymme per medlemsland över perioden –2020. Fördelningen innebär att ut- rymmet för EU:s rikare medlemsländer minskar medan utsläppen i medlemsländerna med lägre bnp per capita tillåts öka upp till vissa nivåer. Länderna kan vid behov uppfylla delar av sina åtaganden genom att föra över överskott mellan år, dvs. använda ett tidigare sparat ut- släppsutrymme eller låna av ett framtida, eller genom att köpa över- skott från ett annat medlemsland. Beslutet ger även visst utrymme att använda åtgärder utanför EU i form av JI- och CDM-projekt för måluppfyllelse. Behovet att handla med utsläppsutrymme mellan medlemsländer har i praktiken visat sig bli mycket litet, och inget medlemsland har använt reduktionsenheter från internationella mekanismer för mål- uppfyllelse. Den flexibilitet som kommit till störst användning är överföring mellan år, där de länder som 2019 ligger relativt nära sina minskningsmål till 2020 kan använda tidigare överskott för att nå målen. Målen enligt ansvarsfördelningsbeslutet bedöms som helhet komma att uppnås med ett relativt stort överskott.8 Efter att förhandlingarna om EU:s 20–20–20-paket slutförts tog Europeiska kommissionen även fram underlag till tre färdplaner fram till 2050.9 Färdplanerna baserades på resultat från modellanalyser med 8EEA (2018), figur 3.3 s. 28. 9KOM (2011)(112) slutlig KOM(2011)144 slutlig, KOM (2011)(885) slutlig. internationellt och inom EU flera, inbördes länkade, modeller av EU:s energisystem och mark- användning. Modellanalyserna gav kommissionen ett underlag om vilka målnivåer (milestones) som EU-länderna gemensamt borde upp- nå längs vägen vid en lågkolomställning av EU till 2050. Modellanalyserna utgick från att EU:s inhemska utsläpp av växt- husgaser sammanlagt skulle minska till mitten av seklet jämfört med . Resultaten visade bl.a. att det fanns skäl för EU att skärpa det inhemska målet till 2020 till en mer ambitiös nivå än minus . Resultaten gav också underlag om vilka områden i EU-politiken där skärpningar skulle kunna införas oavsett utvecklingen i resten av världen, s.k. no regrets policies exempelvis på området energieffekti- visering, och var det kunde finnas skäl att ta större hänsyn till negativa effekter på industrins konkurrenskraft. Resultaten från färdplanerna användes senare vid utformningen av EU:s klimat- och energiramverk till 2030. Föga förvånande lyckades inte modellanalyserna fånga den snabba teknikutvecklingen inom framför allt solkraft, vindkraft, laddbara bilar och stationära batterier, utan de resulterade i stället i en omfat- tande utbyggnad av CCS-teknik (avskiljning, transport och lagring av koldioxid), även på elproduktionsanläggningar, och en relativt långsam omställning av transportsektorn mot 2050. Förutsättningarna för hur energieffektivisering modelleras har också reviderats efter att de modellerade scenarierna togs fram. Färd- planerna mot 2050 behöver därför uppdateras, bl.a. av dessa skäl, se nedan. Utvecklingen inom LULUCF-sektorn ingick inte i någon större omfattning i de modellerade scenarierna bakom färdplanerna. Möjligheter till negativa utsläpp, t.ex. genom bio-CCS-teknik ingick inte heller. 4.2.3EU:s klimat- och energiramverk till 2030