sou · H8B363d2 · 2020-11-12 00:00:00 — Alla elever i ska enligt skollagen ha lika tillgång till en likvär- dig utbildning (1 kap. 8 och 9 §§ skollagen). Förskolan och förskoleklassen ska medverka till att ett barn med annat modersmål än svenska får möjlighet att utveckla både det svenska språket och sitt modersmål (8 kap. 10 § och 9 kap. 10 § skollagen). En elev i som har en vårdnadshavare med ett annat modersmål än svenska ska erbjudas modersmålsundervisning i detta språk om språket är elevens dagliga umgängesspråk i hemmet och eleven har grundläggande kunskaper i språket. Detsamma gäller för grundsärskolan, specialskolan, sameskolan, gymnasieskolan och gym- nasiesärskolan. Regeringen eller den myndighet som regeringen be- stämmer får meddela föreskrifter om modersmålsundervisning. Sådana föreskrifter får innebära att modersmålsundervisning ska erbjudas i ett språk bara om ett visst antal elever önskar sådan undervisning i det språket. (Se 10 kap. 7 §, 11 kap. 10 §, 12 kap. 7 §, 13 kap. 7 §, 15 kap. 19 § och 18 kap. 19 § skollagen.) Enligt skolförordningen (2011:185) finns särskilda bestämmelser om modersmålsundervisning. Häri anges bl.a. att en huvudman är skyldig att anordna modersmålsundervisning i ett språk endast om minst fem elever önskar sådan undervisning, och det finns en lämplig lärare. Detta gäller dock inte de nationella minoritetsspråken. Läs mer om modersmålsundervisning på de nationella minoritetsspråken nedan. När det särskilt gäller nationella minoriteter och nationella mino- ritetsspråk i skolan, se avsnitten nedan. Det finns generella bestämmelser om tolkning och översättning vid förvaltningsmyndigheter och domstolar. En myndighet ska använda tolk och se till att översätta handlingar om det behövs för att den enskilde ska kunna ta till vara sin rätt när myndigheten har kontakt med någon som inte behärskar svenska. Liknande bestämmelser finns för domstolar. (Se 13 § förvaltningslagen, 2017:900, 5 kap. 6 § och 33 kap. 9 § RB samt 50 § förvaltningsprocesslagen, 1971:291.) Artikel 30 – barn som tillhör en minoritet eller ett urfolk I finns fem erkända nationella minoriteter: judar, romer, samer43, sverigefinnar och tornedalingar (2 § lagen, 2009:724, om nationella minoriteter och minoritetsspråk, minoritetslagen). Gemen- samt för dessa minoritetsgrupper är att de har befolkat samt att de utgör grupper med en uttalad samhörighet. De har en religiös, språklig eller kulturell tillhörighet och en vilja att be- hålla sin identitet.44 Det samiska folket intar en särställning bland de nationella minoriteterna i , eftersom de har erkänts som ett urfolk. För att tydligare spegla detta nämns det samiska folket särskilt i målsättningsstadgandet i 1 kap. 2 § RF.45 Som ovan nämnts finns det fem erkända nationella minoritetsspråk: finska, jiddisch, meän- kieli, chib och samiska (7 § språklagen, 2009:600). Läs mer nedan. har haft en särskild politik för att stärka de nationella minoriteterna och stödja de nationella minoritetsspråken. Minoritetspolitiken inleddes med ratificeringen av två av konventioner: ramkonventionen till skydd för natio- nella minoriteter (ramkonventionen) och den europeiska stadgan om landsdels- eller minoritetsspråk (språkstadgan).46 I syfte att skydda och främja de nationella minoriteterna och mino- ritetsspråken infördes minoritetslagen.47 Lagen innehåller bestämmel- ser om bl.a. nationella minoriteter och minoritetsspråk samt rätten att använda minoritetsspråk hos förvaltningsmyndigheter och dom- stolar i vissa delar av . Bestämmelser som specifikt rör barn som tillhör en nationell minoritet finns även i andra lagar, t.ex. skol- lagen (2010:800). I den första minoritetspolitiska propositionen Nationella mino- riteter i konstaterades att det i och i de flesta andra 43Bland samerna finns en önskan om att omtalas som ett urfolk snarare än en nationell mino- ritet (se remissyttrande över SOU 2017:60). Eftersom vi i detta avsnitt beskriver den svenska lagstiftningen använder vi emellertid den terminologi som återfinns i lagtexten. 1998/99:143 s. 10. 2009/10:80 s. 190. 46SÖ 2000:2 och 2000:3. 2008/09:158 s. 1. Artikel 30 – barn som tillhör en minoritet eller ett urfolk länder i finns, och länge har funnits, minoritetsgrupper som bidragit till det europeiska kulturarvet.48 har i likhet med andra länder i ett historiskt arv som består av flera olika kulturer, religioner och språk. En del minoriteter har bevarat sin kultur, reli- gion och sitt modersmål. har det i därför talats samiska, finska, meänkieli, chib och jiddisch på olika håll i landet. I syfte att göra det möjligt för detta arv att fortleva ansåg lagstiftaren att en grund skulle läggas för en samlad svensk mino- ritetspolitik. Lagstiftaren ansåg vidare att den grundläggande inrikt- ningen skulle vara att ge skydd för de nationella minoriteterna och de historiska minoritetsspråken.49 fastslog, efter regeringens förslag, följande kriterier för en nationell minoritet i samband med antagandet av propositionen : •Det ska vara en grupp med uttalad samhörighet som till antalet i förhållande till resten av befolkningen har en icke dominerande ställning i samhället. Gruppbestämningen kan inte enbart göras efter gruppens numerära antal; även gruppens struktur och sam- manhållning måste vägas in. •Gruppen ska ha en religiös, språklig, traditionell och/eller kultu- rell tillhörighet. Endast ett av de uppräknade särdragen måste före- ligga men de särdrag som gruppen uppvisar måste i något väsent- ligt avseende skilja den från majoriteten. •Den enskilde såväl som gruppen ska ha en vilja och strävan att behålla sin identitet (självidentifikation). •Gruppen ska ha historiska eller långvariga band med . Det är inte möjligt att dra någon absolut gräns , men endast minoritets- grupper vars kultur funnits i /1900 uppfyller kravet på historiska eller långvariga band.50 De grupper i som anses uppfylla de redovisade krite- rierna för en nationell minoritet är, som nämnts, samer, sverigefinnar, tornedalingar, romer och judar. De tillhör etniska, religiösa eller språk- 1998/99:143 s. 11. 1998/99:143 s. 28. 1998/99:143 s. 31 och 32. Artikel 30 – barn som tillhör en minoritet eller ett urfolk baserade minoritetsgrupper med uttalad samhörighet som till antalet i förhållande till resten av befolkningen har en icke dominerande ställ- ning. Samtliga har funnits i under en längre tid.51 Strategi för de nationella minoriteterna beslutade om en minoritetspolitisk reform, efter regeringens proposition Från erkännande till egenmakt – regeringens strategi för de nationella minoriteterna.52 Genom reformen tillkom minoritetslagen och en strategi för de nationella minoriteterna. I minoritetslagen finns ett grundskydd för minoriteters kultur och språk. Av 4 § i lagen framgår att det allmänna ska främja de nationella minoriteternas möjligheter att behålla och utveckla sin kultur i och att barns utveckling av en kulturell identitet och användning av det egna minoritetsspråket ska främjas särskilt. Vidare framgår av 5 § i lagen att förvaltningsmyndigheter ska ge de nationella minorite- terna möjlighet till inflytande i frågor som berör dem och så långt det är möjligt samråda med minoriteterna i sådana frågor. Bestämmel- serna omfattar myndigheter på såväl lokal som regional och statlig nivå. Strategin innehöll åtgärder för att motverka diskriminering och utsatthet, säkerställa en bättre efterlevnad av ramkonventionen och språkstadgan och uppföljning av vidtagna åtgärder, stärka de natio- nella minoriteternas egenmakt och inflytande samt främja bevaran- det av de nationella minoritetsspråken.53 beslutade regeringen om en översyn och analys av mino- ritetslagen, vilken resulterade i proposition En stärkt minoritets- politik.54 I propositionen fastslogs att den samlade minoritetspolitiska strategin som gällt kvarstod med vissa revideringar.55 Pro- positionen efterföljdes av skrivelsen Nystart för en stärkt minoritets- politik.56 Bl.a. menade regeringen att det behövde tas ett helhetsgrepp om minoritetspolitiken samt att ska säkerställa efterlevnaden av de nationella minoriteternas rättigheter. Behovet av ett helhets- 1998/99:143 s. 31 och 32. 2008/09:158. 2008/09:158 s. 3. 2017/18:199. 2017/18:199 s. 24. 2017/18:282. Artikel 30 – barn som tillhör en minoritet eller ett urfolk grepp berodde bl.a. på att inte bedömdes till fullo tillvarata nationella minoriteters rättigheter eller följa sina internationella åtagan- den på området.57 Sanningskommissioner och särskilda strategier påbörjades ett arbete med att inom ta fram en vitbok om övergrepp och kränkningar av romer som pre- senterades . Syftet med vitboken var att ge ett erkännande åt offren och deras anhöriga och att skapa förståelse för den romska minoritetens situation genom att i ett historiskt sammanhang belysa de övergrepp romer blivit utsatta för och hur stereotyper och fördomar vuxit fram och levt vidare från generation till generation samt hur dessa har fått ligga till grund för den statliga politiken.58 tog regeringen beslut om en samordnad och långsiktig strategi för romsk inkludering 2012–2032. Det övergripande målet för strategin är att den rom som fyller 2032 ska ha likvärdiga möjligheter i livet som en person som inte är rom. Strategin ses som en förstärkning av minoritetspolitiken. Bakgrunden till strategin är Delegationen för romska frågors betänkande Romers rätt – en strategi för romer i Sverige.59 Strategin omfattar bl.a. rätten till utbildning, språk och kultur.60 beslutade regeringen att en kommitté i form av en sannings- och för granskning av kränkningar och övergrepp mot tornedalingar, kväner och lantalaiset ska utreda den assimileringspolitik som bedrevs av svenska staten samt verka för att minoritetens historiska erfaren- heter synliggörs. Syftet med kommittén är att bidra till att ge minori- teten en kollektiv upprättelse, främja försoning och motverka att något liknande händer i framtiden.61 Regeringen har även inlett ett arbete för att inrätta en , som ska belysa och bidra till ökad kunskap om de oförrätter som det samiska folket har utsatts för genom historien. 2017/18:282 s. 11. 58Ds 2014:8 s. 10–12. 2011/12:56 s. 1. Artikel 30 – barn som tillhör en minoritet eller ett urfolk Kommuner och regioner ska informera de nationella minoriteterna om deras rättigheter och det allmännas ansvar enligt bl.a. minoritets- lagen. Detsamma gäller statliga förvaltningsmyndigheter vars verk- samhet är av betydelse för de nationella minoriteterna eller minori- tetsspråken. (Se 3 § minoritetslagen.) Förvaltningsmyndigheter ska ge de nationella minoriteterna möj- lighet till inflytande i frågor som berör dem och så långt det är möjligt samråda med minoriteterna i sådana frågor. Förvaltningsmyndigheterna ska särskilt främja barns möjligheter till inflytande och samråd i frågor som berör dem och anpassa formerna för detta till deras för- utsättningar. (Se 5 och 5 a §§ minoritetslagen.) Bakgrunden till be- stämmelserna är åtaganden såväl i ramkonventionen som i språkstad- gan. I förarbetena har även artiklarna 12 och 30 i lyfts fram.62 Läs mer om barns inflytande i kapitlet om artikel 12. i och är ansvariga uppföljningsmyndigheter för minoritetspolitiken i . Myndig- heterna samordnar, informerar, utbildar och stöttar kommuner, regio- ner och andra myndigheter i deras arbete samt följer upp hur lagen om nationella minoriteter och minoritetsspråk tillämpas. Resultaten av uppföljningen presenteras i en gemensam rapportering till regeringen.63 är en egen myndighet som har till uppdrag att bevaka frågor som rör samisk kultur i . ska verka för en levande samisk kultur och ta initiativ till verksamheter och föreslå åtgärder som främjar denna kultur. Bland myndighetens uppgifter finns att besluta om fördelningen av statens bidrag och av medel ur Samefonden till samisk kultur och samiska organisationer samt av andra medel som ställs till samernas gemensamma förfogande. En annan uppgift är att fastställa mål för och leda det samiska språkarbetet. Myndigheten är också förvaltningsmyndighet för samisk kultur och ska bl.a. utvärdera, följa upp och informera regeringen om mino- 2008/09:158 s. 55 och 2017/18:199 s. 45 samt SOU 2017:60 s. 99 och 100. 63Se t.ex. i och , Nationella minoriteter och minori- tetsspråk. Inflytande och delaktighet – en fördjupning (2019). Artikel 30 – barn som tillhör en minoritet eller ett urfolk ritetspolitiken och utvecklingen inom samisk kultur. Tinget ska också ansvara för verksamheten vid samiska språkcentrum och yttra sig i vissa ärenden, t.ex. när det gäller frågor om personnamn med samisk anknytning.64 (Se 1 kap. 2 § och 2 kap. 1 § sametingslagen, 1992:1433 samt förordningen, 2009:1395, med instruktion för .) Samiskt språkcentrum, som är en del av , har som verk- samhetsmål att främja och stimulera till ökad användning av de samiska språken samt att stärka de samiska talarna. I finns det nationella minoritetsspråk. Vad som utgör ett sådant språk definieras i språkstadgan. Enligt definitionen används ett nationellt minoritetsspråk av hävd i en stat och språket ska vara annorlunda än det officiella språket. Av detta följer t.ex. att dialekter inte omfattas av definitionen. Regeringen har gjort bedömningen att det finns fem språk i som uppfyller språkstadgans kriterier för ett nationellt minoritetsspråk: alla varieteter av samiska, finska, meänkieli, chib och jiddisch (7 § språklagen).65 Språken har samtliga talats av hävd och skiljer sig tydligt från det svenska språket. Dessutom finns det så pass många talare av dessa språk att det finns goda möjligheter att bevara språken. Samiska, finska och meänkieli har historisk geografisk bas medan chib och jiddisch är territoriellt obundna språk i Sverige.66 Som nämnts ovan har det allmänna har ett särskilt ansvar för att skydda och främja de nationella minoritetsspråken (8 § språklagen). I mån av tillgång på medel lämnas statsbidrag till vissa ideella orga- nisationer och stiftelser till stöd för de nationella minoritetsspråken. Syftet med bidraget är att ge enskilda bättre förutsättningar att till- ägna sig, utveckla och använda sitt nationella minoritetsspråk genom att stärka deras förmåga att förstå, tala, läsa eller skriva på minoritets- språket. Det kan t.ex. vara fråga om pedagogisk verksamhet på det språk som ska läras in, språkprojekt som riktas till barn och deras föräldrar eller läsfrämjande insatser. (Se förordningen, 2010:21, om statsbi- drag för insatser till stöd för de nationella minoritetsspråken.) 64Jämför 40 § lagen (2016:1013) om personnamn. 2008/09:158 s. 126. 1998/99:143 s. 33 och 34. Artikel 30 – barn som tillhör en minoritet eller ett urfolk och folkminnen har ansvar för språkvården inom finska, jiddisch, meänkieli och chib. Myndigheten ska bl.a. samla in, bevara, vetenskapligt bearbeta samt sprida kunskap och material om de nationella minoritetsspråken. (Se 2 § förordningen, 2007:1181, med instruktion för och folkminnen.) En hemkommun som ingår i ett förvaltningsområde67 ska erbjuda barn, vars vårdnadshavare begär det, plats i förskola där hela eller en väsentlig del av utbildningen bedrivs på finska, meänkieli respektive samiska. En vårdnadshavare som ansöker om förskoleplats för sitt barn ska tillfrågas om de önskar en plats i sådan förskola (8 kap. 12 a § skollagen). Liknande bestämmelser finns även för annan peda- gogisk verksamhet (se 25 kap. 5 a § skollagen). En elev som tillhör någon av de nationella minoriteterna ska er- bjudas modersmålsundervisning i elevens nationella minoritetsspråk. Detta gäller på grundskole- och, om eleven har goda kunskaper i språket, även på gymnasienivå. Modersmålsundervisning behöver bara anordnas om det finns en lämplig lärare att tillgå. (Se 10 kap. 7 §, 11 kap. 10 §, 12 kap. 7 §, 13 kap. 7 §, 15 kap. 19 § och 18 kap. 19 § skol- lagen samt 5 kap. 10 § skolförordningen, 2011:185, och 4 kap. 19 § gymnasieförordningen, 2010:2039.) I finns det möjlighet till tvåspråkig undervisning (9 kap. 12 § skolförordningen, se även förordningen, 2003:306, om försöksverksamhet med tvåspråkig undervisning i ). Vidare finns särskilda rättigheter till undervisning i samiska inom samesko- lan (13 kap. 4 § skollagen). I vissa kommuner erbjuds undervisning på minoritetsspråk i kul- turskolan.68 Läs mer om i kapitlet om artikel 31. Utredningen förbättrade möjligheter för elever att utveckla sitt nationella minoritetsspråk har lämnat förslag om bl.a. förstärkta möj- ligheter till tvåspråkig undervisning, att ämnet nationellt minoritets- språk ska anges som ämne i skollagen och att det ska införas nya be- stämmelser om undervisning i nationellt minoritetsspråk för alla de obligatoriska skolformerna, gymnasieskolan och gymnasiesärskolan.69 Läs mer om skolan ovan samt i kapitlen om artiklarna 28 och 29. 67Förvaltningsområdena definieras i 6 § minoritetslagen. 2017/18:164 s. 6. 69SOU 2017:91 s. 28–30. Artikel 30 – barn som tillhör en minoritet eller ett urfolk Språket i domstol och andra myndigheter I minoritetslagen regleras rätten att få använda finska, meänkieli och samiska i kontakter med myndigheter inom ett förvaltningsområde (8 § minoritetslagen). Såväl kommuner som regioner och statliga förvaltningsmyndigheter är skyldiga att tillämpa bestämmelsen. Regio- nerna och de statliga myndigheterna omfattas om deras geografiska verksamhetsområde sammanfaller helt eller delvis med ett förvalt- ningsområde. Statliga myndigheter med hela landet som geografiskt verksamhetsområde omfattas av alla tre förvaltningsområdena.70 En- skilda har under vissa förutsättningar rätt att i dessa områden an- vända samiska, finska respektive meänkieli i muntliga och skriftliga kontakter med myndigheterna samt få muntligt svar på språket. Om den enskilde saknar ombud har han eller hon dessutom rätt att få en skriftlig översättning av beslut och motivering av beslut. En förut- sättning är att den enskilde är part eller ställföreträdare för en part i ett ärende hos myndigheten. En ytterligare förutsättning är att ären- det har anknytning till ett förvaltningsområde. De myndigheter som omfattas av förvaltningsområdena har även en allmän skyldighet att sträva efter att bemöta enskilda på minoritetsspråket. Enskilda har rätt att i vissa avseenden i hela landet använda finska, samiska och meänkieli i ärenden där de är parter eller ställföreträdare för parter (9 § minoritetslagen), bl.a. vid skriftliga kontakter med JO och . Detsamma gäller vid skriftliga kontakter med Justitiekanslern, , och Arbetsförmedlingen i ärenden där den enskilde är part eller ställföre- trädare för part. De myndigheter som anges i bestämmelsen har där- emot inte någon skyldighet att lämna svar på samma språk. Förvaltningsmyndigheter ska verka för att det finns tillgång till personal med kunskaper i finska, meänkieli och samiska där det be- hövs i enskildas kontakter med myndigheten. Myndigheterna får också bestämma särskild tid och plats för att ta emot besök av enskilda som talar dessa språk. (Se 10–12 §§ minoritetslagen.) Minoritetslagen inne- håller även geografiskt avgränsade rättigheter för finsk-, meänkieli- respektive samisktalande, t.ex. rätten att vid vissa angivna domstolar använda samiska, finska och meänkieli (13–16 §§ minoritetslagen). 2008/09:158 s. 128. Artikel 30 – barn som tillhör en minoritet eller ett urfolk Artikel 30 rör barn som tillhör en etnisk, religiös eller språklig mino- ritet eller ett urfolk. Enligt artikeln ska dessa barn inte förvägras rätten att tillsammans med andra i samma grupp utöva sin kultur, bekänna sig till och utöva sin religion samt tala sitt språk. Det råder ingen klar konsensus kring vad som avses med mino- ritet eller urfolk eller vad som menas med ”I de stater där det finns”. Det står dock klart att det inte endast är av staten erkända minori- teter eller urfolk som omfattas, utan bedömningen av vad som utgör en minoritet ska göras utifrån objektiva kriterier. Vilka dessa krite- rier är råder det emellertid inte heller någon konsensus om. Även om artikel 30 inte uttryckligen nämner nationella minori- teter så omfattas de av artikelns tillämpningsområde i den mån de utgör en etnisk, religiös eller språklig minoritet eller ett urfolk. I vårt uppdrag ingår inte att bedöma om bör utöka antalet erkända nationella minoriteter eller nationella minoritetsspråk. 33.3.1Respektera och skydda rätten till kultur, religion och språk Av artikel 30 framgår indirekt att det finns en rätt för ett barn som tillhör en minoritet eller ett urfolk att tillsammans med andra utöva sin kultur och religion samt använda sitt språk. Denna rätt bör tolkas mot bakgrund av andra artiklar i , t.ex. artiklar- na 13–15 om bl.a. yttrandefrihet, föreningsfrihet och religionsfrihet. Även om det inte nämns uttryckligen i artikel 30, får inskränkningar i friheterna därför göras, men endast under de förutsättningar som anges i dessa artiklar. Läs mer i kapitlen om respektive artikel. Rätten att tala sitt eget minoritets- eller urfolksspråk är inte lika tydligt kopplad till någon annan artikel i konventionen som rätten att utöva sin kultur och religion. Det ska noteras att rätten gäller att använda sitt språk tillsammans med andra i sin grupp. Däremot inne- bär artikeln inte någon uttrycklig rätt att t.ex. få använda sitt eget språk i den allmänna förvaltningen eller i domstol. Om ett barn inte behärskar det svenska språket kan han eller hon i vissa fall däremot ha rätt till en tolk enligt artikel 40.2 (b) (v). har, när det gäller barn som tillhör ett ur- folk, ansett att det är viktigt att dessa barn får utbildning i sitt språk, Artikel 30 – barn som tillhör en minoritet eller ett urfolk för att kunna använda sitt språk tillsammans med andra. Av för- arbetena till konventionen framgår att flera stater uttryckligen på- pekade att artikeln inte skulle innebära en sådan skyldighet. Likväl kan sådan utbildning utgöra ett sätt för en stat att möjliggöra för ett barn att använda sitt språk. Det kan med andra ord, beroende på om- ständigheterna, utgöra en lämplig åtgärd för att genomföra rätten som nämns i artikel 30. Huruvida det är en lämplig åtgärd får bedömas av respektive stat. Även om det i artikeln bara hänvisas till vissa rättigheter omfattar konventionens samtliga artiklar barn som tillhör en etnisk, språklig eller religiös minoritet eller ett urfolk. Artikel 30 kan i förhållande till andra artiklar användas som tolkningsdata, på så sätt att staten måste ta hänsyn till dessa barns ursprung och kulturella arv när kon- ventionens rättigheter genomförs. Som exempel kan nämnas att sådana omständigheter enligt konventionen kan behöva beaktas vid en pla- cering i ett familjehem enligt artikel 20 (se även exemplet om barn- böcker m.m. nedan). I dessa delar hänvisar vi till kapitlen om respek- tive artikel. Även om artikel 30 är en negativ skyldighet (”inte förvägras rätten”) omfattar den mer än ett skydd mot ingrepp från det allmänna. Staten behöver också säkerställa att ett barn inte förvägras rätten av andra enskilda. Det innebär att staten kan behöva vidta åtgärder för att skydda ett barns rätt till sin kultur, religion och sitt språk, t.ex. lag- stiftningsåtgärder och administrativa åtgärder (jämför artikel 4). I det avseendet utgör således artikel 30 även en positiv skyldighet för staten. I den svenska lagstiftningen finns det ett grundläggande skydd för den som vill utöva sin kultur eller religion eller använda sitt språk, oavsett om man tillhör majoritetsbefolkningen, ett urfolk eller en minoritet. I regeringsformen finns det bestämmelser som tillförsäk- rar var och en religions-, yttrande och föreningsfrihet. Vidare stadgas det att samiska folkets och etniska, språkliga och religiösa minoriteters möjligheter att behålla och utveckla ett eget kultur- och samfundsliv ska främjas. Denna bestämmelse motsvaras av 4 § minoritetslagen där det anges att det allmänna ska främja de nationella minoriteternas möj- ligheter att behålla och utveckla sin kultur i och att barns Artikel 30 – barn som tillhör en minoritet eller ett urfolk