sou · H8B351 · 2020-09-02 00:00:00 — Där förtydligas vidare att om konsumenten valt en tredje parts fysiska eller virtuella funktion, exempelvis en elektronisk plattform eller en molnlagringsfunktion, för att motta eller lagra det digitala innehållet eller den digitala tjänsten kan näringsidkaren inte ansvara för tredje parts åtgärder och tillhandahållande bör därför anses ha skett redan när näringsidkaren tillhandahåller den tredje parten innehållet eller tjänsten. Mot bakgrund av att synsättet på när tillhandahållande ska anses ha skett framstår som likadant i båda direktiven är det lämpligt att ta in en reglering motsvarande artikel 5.2 i direktivet om tillhanda- hållande av digitalt innehåll bland bestämmelserna om avlämnande av varor med digitala delar. I skäl 40 i varudirektivet anges att när varor kräver att installationen utförs av säljaren kan konsumenten i vissa fall inte använda varorna eller upptäcka fel innan installationen har avslutats. Om köpeavtalet innebär att säljaren ska installera varorna bör därför varorna betraktas som levererade när installationen har avslutats. Skrivningarna tar sikte på alla typer av varor. Någon motsvarande bestämmelse finns inte i konsumentköplagen. En sådan bör läggas till i den nya lagen. Varken av skäl 39 eller i övrigt i varudirektivet framgår hur man ska se på riskens övergång när det gäller varor med digitala delar, eller i fråga om andra varor. I 8 § konsumentköplagen finns bestämmelser om riskens övergång. Om köparen bär risken för varan är han eller hon skyldig att betala för varan även om den har förstörts, kommit bort, försämrats eller minskat genom en händelse som inte beror på säljaren (första stycket). Risken för varan går över på köparen när varan avlämnas (andra stycket). Vid öppet köp bär köparen risken för varan till dess den lämnas tillbaka (tredje stycket). Bestämmelserna avspeglar det förhållandet att den som fysiskt innehar ett föremål är den som har bäst möjlighet att kontrollera vad som händer med det. Om det fysiska föremålet i en vara med digitala delar levereras innan det digitala innehållet eller den digitala tjänsten tillhandahålls är även det en situation där köparen är den som bäst kan kontrollera vad som händer med det fysiska föremålet. Det framstår inte som rimligt att säljaren ska behöva stå risken för att det fysiska föremålet skadas i en brand eller att det blir stulet. I stället bör det föreskrivas att risken för en vara med digitala delar går över på köparen när den lösa saken kommit i köparens besittning. För andra typer av varor bör regleringen i konsumentköplagen flyttas över oförändrad. När det gäller övriga bestämmelser om varans avlämnande – plats och tid för avlämnandet samt kostnaderna för varan – krävs inte några ändringar till följd av varudirektivet. Bestämmelserna i 4, 5 och 7 §§ konsumentköplagen bör flyttas över till den nya lagen. Förslag: Konsumentköplagens bestämmelser om säljarens dröjsmål flyttas till den nya lagen. Skälen för förslaget: I 9–15 §§ konsumentköplagen finns bestämmelser om vad som avses med säljarens dröjsmål, påföljder för säljarens dröjsmål och meddelande om hävning och skadestånd från köparen vid säljarens dröjsmål. Varudirektivet reglerar inte denna typ av frågor. Bestämmelserna i konsumentköplagen bör flyttas över till den nya lagen. 9.1.3Skadeståndets omfattning vid säljarens avtalsbrott Förslag: Konsumentköplagens bestämmelser om skadeståndets omfattning vid säljarens avtalsbrott, om prisskillnad och om jämkning av skadestånd flyttas till den nya lagen. Skälen för förslaget: Av artikel 3.6 och skäl 18 i varudirektivet fram- går att det står medlemsstaterna fritt att reglera konsumentens rätt till ersättning för skador som konsumenten har lidit till följd av säljarens överträdelse av direktivet. Bestämmelserna i 32–34 §§ konsu- mentköplagen om skadeståndets omfattning vid säljarens dröjsmål eller fel på varan, om ersättning för prisskillnad vid täckningsköp och om jämkning av skadestånd bör behållas och således föras över till den nya lagen. 9.1.4Köparens betalningsskyldighet och rätt till avbeställning Förslag: Konsumentköplagens bestämmelser om det pris som köparen ska betala, om tidpunkten för betalningen och om avbeställning flyttas till den nya lagen. En bestämmelse införs om att avbeställning av varor med digitala delar endast kan göras fram till dess att köparen har fått den lösa saken i sin besittning. Skälen för förslaget: Frågor om det pris som köparen ska betala, om tidpunkten för betalningen när den inte följer av avtalet och om avbeställning regleras inte i varudirektivet, se skäl 18. Bestämmelserna i 35–37 §§ konsumentköplagen om priset för varan, tidpunkt för betalningen och avbeställning bör behållas och föras över till den nya lagen. Vid varor med digitala delar kan det inträffa att den lösa saken, alltså det fysiska föremålet, kommer i köparens besittning än när den digitala delen tillhandahålls köparen. Enligt förslaget kommer i och för sig avlämnande av en vara med digitala delar inte att ha skett förrän även den digitala delen har tillhandahållits köparen (jämför skäl 39 i varudirektivet). Däremot föreslås risken för varan med digitala delar gå över på köparen så snart den lösa saken har kommit i köparens besittning. I linje med den senare regleringen bör även föreskrivas att avbeställning av en vara med digitala delar endast får göras fram till dess att köparen har fått den lösa saken i sin besittning. Förslag: Konsumentköplagens bestämmelser om vad som avses med dröjsmål på köparens sida och om påföljder för sådant dröjsmål flyttas till den nya lagen. Skälen för förslaget: De frågor om köparens dröjsmål som behandlas i 38–41 §§ konsumentköplagen (vad som avses med dröjsmål och påföljder vid sådant dröjsmål inklusive hävning och skadestånd) regleras inte i varudirektivet. Bestämmelserna bör behållas och flyttas över till den nya lagen. Förslag: Om köpet har fullgjorts ska vid hävning köparen lämna tillbaka varan på säljarens bekostnad. Säljaren ska betala tillbaka köpesumman vid mottagandet av varan eller av ett bevis som tillhandahålls av köparen om att han eller hon har skickat tillbaka varan. Med de justeringarna flyttas konsumentköplagens bestämmelser om verkningar av hävning över till den nya lagen. Även bestämmelserna om den skadelidande partens skyldighet att begränsa sin skada, om bortfall av rätt till hävning och omleverans och om att vissa meddelanden ska gå på mottagarens risk flyttas till den nya lagen. Det föreskrivs att ytterligare två av köparens meddelanden till säljaren ska gå på mottagarens risk, liksom två av de meddelanden en konsument ska lämna till näringsidkaren enligt lagens bestämmelser om avtal om tillhandahållande av digitalt innehåll eller digitala tjänster. Dessa är köparens meddelande vid dröjsmål om att fullgörelse krävs, köparens och konsumentens meddelande vid fel om hävning av avtalet samt konsumentens meddelande vid dröjsmål om att avtalet hävs. Skälen för förslaget: Bestämmelserna i 42 § konsumentköplagen handlar om den skadelidande partens skyldighet att begränsa sin skada. Regleringen faller enligt artikel 3.6 och skäl 18 i varudirektivet utanför direktivets tillämpningsområde och bör flyttas över till den nya lagen. I artikel 16.3 i varudirektivet anges att om köparen häver ett köpeavtal i dess helhet, i enlighet med artikel 16.2, eller med avseende på vissa av de varor som levererats inom ramen för köpeavtalet, så ska konsumenten återsända varorna till säljaren på säljarens bekostnad, och säljaren till konsumenten återbetala det erlagda priset för varorna vid mottagandet av varorna eller enligt bevis som tillhandahålls av konsumenten om att han eller hon har skickat tillbaka varorna. I 43 § andra stycket konsumentköplagen anges i stället att i den mån köpet har fullgjorts får vardera parten vid hävning kräva att motparten utan onödigt dröjsmål lämnar tillbaka vad han eller hon har tagit emot. I den nya lagen bör införas en reglering som motsvarar direktivets. Direktivets ordalydelse ger intrycket att det avgörande för när konsumenten ska ha rätt att återfå det som han eller hon har betalat är den tidpunkt som inträffar först av att säljaren antingen återfår varorna eller får ett bevis från konsumenten om att konsumenten har skickat tillbaka dessa. Vid genomförandemöten avseende direktivet har dock framförts uppfattningen att säljaren kan välja om ett bevis om återsändande ska accepteras eller inte. Huruvida den tolkningen är korrekt kan komma att avgöras av . En ordalydelse nära direktivets bör införas i den nya lagen. Övriga bestämmelser i 43–45 §§ konsument- köplagen om verkningar av hävning och om bortfall av rätt till hävning och omleverans bör behållas och flyttas över till den nya lagen, vilket mot bakgrund av skäl 18, 59 och 60 är i överensstämmelse med direktivet. I 47 § konsumentköplagen finns bestämmelser om att vissa meddelanden går på mottagarens risk. Direktivet reglerar inte dessa frågor, varför bestämmelserna kan flyttas över till den nya lagen, vilket bör ske. Även den hävningsförklaring som köparen enligt förslaget ska avge vid hävning på grund av fel bör gå på mottagarens risk och ett sådant tillägg bör därför göras. I paragrafen har inte funnits någon hänvisning till dagens 12 §, det vill säga köparens krav på säljaren vid dröjsmål att denne ska fullgöra köpet. Paragrafen fanns uppräknad i författningskommentaren till 47 § i prop. 1989/90:89 men kom aldrig in i lagtexten. Någon förklaring till detta finns inte i lagstiftningsärendet. Även om det inte har framkommit att avsak- naden av den hänvisningen skulle ha lett till några särskilda problem i den praktiska tillämpningen framstår det som lämpligt att nu lägga till den i lagtexten. Enligt bestämmelserna i den nya lagen om avtal om tillhanda- hållande av digitalt innehåll eller digitala tjänster ska konsumenten avge en hävningsförklaring om han eller hon önskar häva avtalet. Hävningsförklaring ska avges såväl när hävning sker på grund av näringsidkarens dröjsmål som när orsaken är fel på det digitala innehållet eller den digitala tjänsten. Även i dessa fall bör meddelandet med hävningsförklaring gå på mottagarens risk och respektive typ av meddelande bör därför läggas till i lagtexten. 9.1.7Anspråk mot näringsidkare i tidigare säljled, förhållandet till säljarens borgenärer och regressrätt Förslag: Till den nya lagen flyttas konsumentköplagens bestämmel- ser om anspråk mot näringsidkare i tidigare säljled och om förhållandet till säljarens borgenärer. Bedömning: Svensk rätt uppfyller redan direktivens krav när det gäller regressrätt. Någon lagändring behövs inte. Skälen för förslaget och bedömningen: I 46 § konsumentköplagen finns bestämmelser om möjlighet för en köpare att rikta anspråk mot näringsidkare i tidigare säljled. Den typen av frågor regleras inte av varudirektivet, se skäl 63. I 49 § konsumentköplagen regleras förhåll- andet till säljarens borgenärer, det vill säga sakrättsligt skydd. Inte heller sådana frågor omfattas av varudirektivet. Bestämmelser motsvarande 46 och 49 §§ konsumentköplagen bör föras in i den nya lagen. Enligt artikel 18 i varudirektivet ska säljaren, om denne hålls ansvarig gentemot konsumenten på grund av bristande avtals- enlighet till följd av en handling eller en underlåtenhet, inbegripet underlåtenhet att tillhandahålla uppdateringar för varor med digitala delar, ha rätt att rikta regressanspråk mot den eller de ansvariga personerna i transaktionskedjan. Artikeln har sin motsvarighet i artikel 20 i direktivet om tillhandahållande av digitalt innehåll, som också anger att motsvarande möjlighet ska finnas när det är närings- idkarens underlåtenhet att tillhandahålla det digitala innehållet eller den digitala tjänsten (näringsidkarens dröjsmål) som orsakats av en person i tidigare led i transaktionskedjan. Enligt båda artiklarna ska det fastställas i nationell rätt vilken person som säljaren/närings- idkaren har rätt att rikta anspråk mot samt relevanta åtgärder och villkor för utövandet av denna rätt. Artiklarna reglerar alltså förhållandet mellan säljaren/näringsidkaren och ansvariga personer i tidigare led och har mycket stora likheter med artikel 4 i konsumentköpsdirektivet. Vid genomförandet av konsumentköpsdirektivet ansågs svensk rätt redan uppfylla artikel 4 och någon lagregel bedömdes inte nödvändig. Detta eftersom det följer av grundläggande avtalsrättsliga principer att en säljare kan rikta anspråk mot sin avtalspart bakåt i kedjan och då det hade lämnats åt medlemsstaterna att fritt avgöra mot vem eller vilka den slutlige säljaren ska få vända sig med sitt anspråk. (Se prop. 2001/02:134 s. 55). Det saknas anledning att nu göra någon annan bedömning av vilka möjligheter till regress som finns enligt svensk rätt. Varu- direktivet och direktivet om tillhandahållande av digitalt innehåll lämnar vidare i likhet med konsumentköpsdirektivet åt medlems- staterna att avgöra mot vem eller vilka regresskrav ska framställas och kräver inte att det ska vara möjligt att rikta krav mot någon annan än en avtalspart. Utgångspunkten är därför även nu att någon lagreglering inte behövs för att genomföra direktivens bestämmelser om regressrätt. På en punkt finns dock anledning till särskilda överväganden när det gäller direktivet om tillhandahållande av digitalt innehåll. Närings- idkaren kommer enligt den nya lagen i vissa fall att vara ansvarig mot konsumenten även när det digitala innehållet eller den digitala tjänsten består av eller bygger på fri programvara med öppen källkod som en person i tidigare led i transaktionskedjan har tillhandahållit utan betalning av ett penningbelopp eller en digital värderepresentation som motprestation. I skäl 78 i direktivet anges att näringsidkaren inte bör kunna göra gällande regressrätt mot en sådan person. Enligt utredningens bedömning bör det normalt inte vara möjligt enligt svensk rätt för en näringsidkare att rikta regresskrav mot den som tillhandahållit fri programvara med öppen källkod som närings- idkaren sedan har använt sig av för det digitala innehåll eller den digitala tjänst näringsidkaren tillhandahåller. Det bör mot den bakgrunden inte vara nödvändigt med någon lagregel för att svensk rätt ska stå i överensstämmelse med skäl 78 i direktivet om tillhanda- hållande av digitalt innehåll. Sammantaget bedömer utredningen således att säljarens/närings- idkarens regressrätt inte behöver lagregleras. 9.2Bestämmelser med anledning av direktivet om tillhandahållande av digitalt innehåll 9.2.1Hänvisningar till bestämmelserna om varor Förslag: Hänvisning görs till bestämmelserna om när en vara är avlämnad och när ett digitalt innehåll eller en digital tjänst är tillhandahållet, om påföljder vid säljarens dröjsmål, om skadeståndets omfattning vid säljarens avtalsbrott, om köparens betalnings- skyldighet, om köparens dröjsmål samt om en skadelidande parts skyldighet att begränsa sin skada. Tillhandahållande av det digitala innehållet eller den digitala tjänsten Enligt artikel 5.2 i direktivet om tillhandahållande av digitalt innehåll ska en näringsidkare anses ha fullgjort sin tillhandahållandeskyldig- het när konsumenten, eller den fysiska eller virtuella funktion som konsumenten valt för ändamålet, ges tillgång eller åtkomst till det digitala innehållet eller ett medel som är lämpligt för att få tillgång till eller ladda ned det digitala innehållet, respektive när den digitala tjänsten görs tillgänglig för konsumenten eller för den fysiska eller virtuella funktion som konsumenten har valt för ändamålet. Bestämmelser med motsvarande innehåll föreslås beträffande de digitala delarna i varor med digitala delar. Artikel 5.2 bör genomföras genom en hänvisning till de bestämmelserna. Enligt artikel 3.3 ska artikel 5 emellertid inte tillämpas på ett fysiskt medium som endast fungerar som bärare av digitalt innehåll. Av skäl 20 i direktivet framgår att bestämmelserna i konsument- rättighetsdirektivet i stället ska gälla i fråga om leverans. De bestämmelserna har genomförts i konsumentköplagens regler om varor som flyttas över till den nya lagen. En hänvisning bör därför för den typen av fysiskt medium göras till den bestämmelse som reglerar när en vara är avlämnad. Påföljder vid näringsidkarens dröjsmål I artikel 13.1 i direktivet om tillhandahållande av digitalt innehåll anges att konsumenten, om näringsidkaren har underlåtit att tillhandahålla det digitala innehållet eller den digitala tjänsten, ska uppmana näringsidkaren att göra detta. Om näringsidkaren då inte tillhandahåller det digitala innehållet eller den digitala tjänsten utan onödigt dröjsmål eller inom en ytterligare tidsperiod som parterna uttryckligen kommit överens om, ska konsumenten ha rätt att häva avtalet. Enligt artikel 13.2 ska artikel 13.1 inte tillämpas och konsumen- ten ha rätt att häva avtalet om näringsidkaren har meddelat, eller det framgår lika tydligt av omständigheterna, att näringsidkaren inte kommer att tillhandahålla det digitala innehållet eller den digitala tjänsten. Konsumenten har också en rätt till omedel- bar hävning om konsumenten och näringsidkaren har kommit överens om, eller det framgår av omständigheterna i samband med avtalets ingående, att en viss tidpunkt för tillhandahållandet är viktig för konsumenten och näringsidkaren underlåter att tillhandahålla det digitala innehållet eller den digitala tjänsten senast eller . Vid näringsidkarens dröjsmål reglerar direktivet endast påföljden hävning. Av skäl 15 framgår att det står medlemsstaterna fritt att reglera parternas rättigheter att avstå från att helt eller delvis fullgöra sina skyldigheter innan motparten fullgör sina skyldigheter. Direktivet hindrar därmed inte en rätt för konsumenten att hålla inne betalningen och en sådan påföljd bör införas genom hänvisning till bestämmelserna om varor. Konsumenten bör också ha rätt till skadestånd vilket kan införas med stöd av artikel 3.10 och skäl 73. Artikel 13.1 och 13.2 i direktivet om tillhandahållande av digitalt innehåll har en liknande lydelse som artikel 18.2 i konsumenträttig- hetsdirektivet. Det direktivet har genomförts genom bland annat 13 § konsumentköplagen (se prop. 2013/14:15 s. 57–59). Det bör vara möjligt att genomföra artikel 13.1 och 13.2 genom en hänvisning till bestämmelserna för varor om köparens rätt att kräva att säljaren fullgör köpet och om köparens rätt att häva köpet. Skadeståndets omfattning vid näringsidkarens avtalsbrott Direktivet om tillhandahållande av digitalt innehåll reglerar inte skadestånd vid näringsidkarens avtalsbrott. Det står medlems- staterna fritt att reglera denna typ av frågor och det har förutsatts att regler om skadestånd ska finnas nationellt (se artikel 3.10 och skäl 73). Utredningens utgångspunkt är att reglerna så långt möjligt ska vara likadana för köp av varor och för avtal om tillhandahållande av digitalt innehåll eller digitala tjänster. En hänvisning till bestämmel- serna om skadeståndets omfattning vid säljarens avtalsbrott avseende varor bör därför göras. Konsumentens betalningsskyldighet respektive dröjsmål I direktivet om tillhandahållande av digitalt innehåll finns inte någon reglering av konsumentens betalningsskyldighet eller av dennes dröjsmål. Det kan antas att det vanligen regleras i parternas avtal såväl vad och när konsumenten ska betala, som i vilken utsträckning näringsidkaren är skyldig att tillhandahålla det digitala innehållet innan betalning har skett. I den digitala miljön kan det med tekniska hjälpmedel på ett exakt sätt regleras vem som ska få tillgång till digitalt material m.m. Utredningens utgångspunkt är dock att försöka åstadkomma en enhetlig reglering där så är möjligt och lämpligt. Mot den bakgrunden framstår det som lämpligt att hänvisa till bestämmelserna om köparens betalningsskyldighet respektive dröjsmål såvitt gäller varor, i den utsträckning dessa bestämmelser framstår som relevanta. När det gäller vilket pris som ska betalas och tidpunkten för betalning bör det vara möjligt med en hänvisning. I fråga om köparens rätt till avbeställning föreslås att för varor med digitala delar ska den rätten endast finnas fram till dess att köparen fått den lösa saken i sin besittning. I linje med det bör det inte göras någon hänvisning till de bestämmelserna för avtal om tillhandahållande av digitalt innehåll eller digitala tjänster och inte heller bör någon fristående sådan reglering införas. Vad som utgör konsumentens dröjsmål bör vara detsamma som för köpare av varor, varför en hänvisning kan göras. Också förutsättningarna för hävning och innehållet i rätten till skadestånd bör vara likadana som för varor och även detta kan därför regleras Det passar av tydlighetsskäl mindre bra med en hänvisning till den paragraf som dels reglerar säljarens möjlighet att hålla inne varan, dels räknar upp vilka påföljder en säljare har rätt till vid köparens dröjsmål. Som framgår i det följande föreslås detta i stället regleras separat. Det är inte relevant med någon hänvisning till bestämmelserna som rör situationen att en vara kommit i köparens besittning. En skadelidande parts begränsning av sin skada För varor föreslås bestämmelserna i 42 § konsumentköplagen om en skadelidande parts skyldighet att begränsa sin skada flyttas över till den nya lagen. Den typen av frågor regleras inte i direktivet om tillhandahållande av digitalt innehåll men sådana bestämmelser bör vara möjliga att införa med stöd av artikel 3.10. En hänvisning bör göras. 9.2.2Tillhandahållande respektive vad som utgör näringsidkarens dröjsmål Förslag: Två särskilda paragrafer införs om tillhandahållande respektive om näringsidkarens dröjsmål. Om det inte följer av avtalet när ett digitalt innehåll eller en digital tjänst ska tillhandahållas, ska det ske utan onödigt dröjsmål. Undantag gäller i fråga om tillhandahållande av digitalt innehåll på ett fysiskt medium som endast fungerar som bärare av det digitala innehållet. I de fallen ska i stället de regler som gäller för varor tillämpas såväl när det gäller tid för avlämnande, som när det gäller plats för avlämnande, kostnader för transport m.m. avseende varan och risken för varan. Dröjsmål på näringsidkarens sida föreligger om tillhanda- hållande till konsumenten av det digitala innehållet eller den digitala tjänsten inte sker eller enligt de regler som gäller om avtalet inte reglerar tidpunkten. Näringsidkaren har bevisbördan för att tillhandahållande har skett . Konsumenten ska meddela näringsidkaren om han eller hon – enligt de regler som gäller om detta – vill häva avtalet med anledning av näringsidkarens dröjsmål. Skälen för förslaget: Enligt artikel 5.1 i direktivet om tillhanda- hållande av digitalt innehåll gäller beträffande tillhandahållande att näringsidkaren ska tillhandahålla det digitala innehållet eller den digitala tjänsten till konsumenten utan onödigt dröjsmål efter avtalets ingående om inte parterna har kommit överens om annat. Det anges alltså inte att tillhandahållande ska ske senast , på sätt som föreskrivs beträffande varor i artikel 18.1 i konsumenträttighets- direktivet och i den svenska regleringen. Avsaknaden av en sådan bestämmelse bör närmast uppfattas som att tillhandahållande normalt bör ske betydligt snabbare än , även om det kan tänkas finnas fall där detta inte stämmer. Utredningen bedömer att artikel 5.1 i direktivet bör genomföras genom en separat bestämmelse och inte genom hänvisning. När det gäller ett fysiskt medium som endast fungerar som bärare av digitalt innehåll följer av artikel 3.3 och skäl 20 att samma regler som gäller för avlämnande av varor i stället ska gälla. En hänvisning bör därför för dessa fall göras till den paragraf som reglerar när avlämnande av en vara ska ske. Vidare bör för den aktuella typen av fysiskt medium hänvisning göras till bestämmelserna om plats för avlämnande av varan samt kostnader för transport m.m. avseende varan och risken för varan.