sou · H8B344 · 2020-08-20 00:00:00 — Förslagen i betänkandet Fri- och rättighetsfrågor (SOU 1993:40) ledde till en utvidgning av regleringen av egendomsskyddet (numera 2 kap. 15 § regeringsformen) samt till att nya bestämmelser infördes om närings- och yrkesfrihet (numera 2 kap. 17 § regeringsformen) respektive rätt till utbildning (numera 2 kap. 18 § regeringsformen). Vidare ledde förslaget till införandet av ett förbud mot normgivning som strider mot (numera 2 kap. 19 § regerings- formen) samt till att konventionen inkorporerades som svensk lag. Skyddet för vissa fri- och rättigheter togs upp av Grundlagsutred- ningen, som tillsattes 2004. tillsattes Integritetsskyddskom- mittén, i vars uppdrag det ingick att överväga och föreslå eventuella ändringar i regeringsformens skydd för den personliga integriteten. Kommittéernas förslag i betänkandena En reformerad grundlag (SOU 2008:125) respektive Skyddet för den personliga integriteten, Bedömningar och förslag (SOU 2008:3) mynnade ut i flera ändringar och tillägg som syftade till att stärka och tydliggöra enskildas skydd mot intrång i fri- och rättigheter från det allmännas sida. Det skedde bl.a. genom nya bestämmelser om skydd för enskilda mot betydande De grundläggande fri- och rättigheterna integritetsintrång som innebär övervakning eller kartläggning (2 kap. 6 § regeringsformen) och om att en rättegång ska vara rättvis och genomföras inom skälig tid (2 kap. 11 § regeringsformen). Vidare tyd- liggjordes huvudprincipen om full ersättning vid expropriation och annat sådant förfogande (2 kap. 15 § regeringsformen), och diskrim- ineringsskyddet utvidgades till att omfatta missgynnande med hänsyn till sexuell läggning (2 kap. 12 § regeringsformen). 4.2.4Europakonventionen och EU:s rättighetsstadga och EU:s rättighetsstadga utgör viktiga och integrerade delar av rättighetsskyddet i . gäller som lag. I 2 kap. 19 § regeringsformen anges att ingen lag eller annan föreskrift får meddelas i strid med konventionen. Rättighetsstadgan är bindande genom det s.k. Lissabonfördraget och har inom sitt tillämpningsområde företräde framför svensk rätt. och EU:s rättighetsstadga behandlas när- mare i avsnitt 4.7. I genomgången av regeringsformens fri- och rättig- heter har det vidare tagits in summariska uppgifter om hur motsvarande fri- och rättigheter är utformade i konventionen och rättighetsstad- gan (avsnitt 4.6). 4.3Grunddragen i 2 kap. regeringsformen Regleringen i 2 kap. regeringsformen kan sägas omfatta fyra grupper av fri- och rättigheter. Styrkan i rättighetsskyddet är varierande. Den första gruppen avser de politiska friheterna. I denna grupp ingår till att börja med de s.k. positiva opinionsfriheterna (1 §). Dessa är yttrandefriheten, informationsfriheten, mötesfriheten, demonstrat- ionsfriheten, föreningsfriheten och religionsfriheten. Regleringen innebär att vissa aspekter av yttrandefriheten och informationsfriheten undantas från regeringsformens tillämpningsområde för att i stället regleras i tryckfrihetsförordningen och yttrandefrihetsgrundlagen. Därutöver behandlas de s.k. negativa opinionsfriheterna (2 och 3 §§). Myndigheterna får inte tvinga enskilda att ge sin uppfattning till känna, att delta i en demonstration eller att tillhöra en viss fören- De grundläggande fri- och rättigheterna ing eller ett trossamfund. Skyddet har inriktats på frågor som rör den enskildes åskådning i politiska, religiösa, kulturella eller andra sådana hänseenden. Det ställs också upp ett skydd mot att det i allmänna register görs anteckningar om medborgare som enbart grundas på hans eller hennes politiska åskådning. I en andra grupp finns bestämmelser som skyddar den enskildes personliga frihet och säkerhet. Dessa s.k. kroppsliga fri- och rättig- heter innebär förbud mot dödsstraff (4 §), kroppsstraff, tortyr och medicinsk påverkan i syfte att framtvinga eller hindra yttranden (5 §). Vidare uppställs ett skydd mot kroppsvisitation och andra påtvingade kroppsliga ingrepp, husrannsakan, undersökning av brev och mot andra intrång i förtroliga post- eller teleförbindelser mot hemlig avlyssning i olika avseenden samt mot betydande integritetsintrång som inne- bär övervakning eller kartläggning (6 §). Till den här gruppen hör dessutom ett förbud mot att medborg- are landsförvisas, hindras att resa in i riket och berövas sitt medborg- arskap annat än i vissa fall som är angivna i regeringsformen (7 §). Varje medborgare är skyddad mot frihetsberövanden samt har frihet att förflytta sig inom riket och att lämna detta (8 §). I den tredje gruppen av fri- och rättigheter uppställs vissa grund- läggande rättssäkerhetsgarantier. Det gäller rätten till prövning av domstol eller domstolsliknande nämnd vid frihetsberövanden (9 §). Vidare finns ett förbud mot retroaktiv strafflag och retroaktiv lag om skatt eller statlig avgift (10 §). Tillfälliga domstolar är förbjudna. En rättegång ska genomföras rättvist och inom skälig tid, och en för- handling vid domstol ska vara offentlig (11 §). Den fjärde gruppen innehåller bestämmelser av skilda slag. Det ställs upp ett förbud mot diskriminerande normgivning med hänsyn till bl.a. etniskt ursprung och kön (12 och 13 §§). Rätten till strids- åtgärder på arbetsmarknaden behandlas (14 §). Frågor som rör egen- domsskyddet och allemansrätten regleras (15 §). Att upphovsrätten ska vara skyddad anges (16 §). Näringsfrihet, yrkesfrihet och samers rätt till renskötsel behandlas (17 §). Rätten till kostnadsfri utbildning m.m.ges grundlagsstöd, och forskningens frihet ska vara skyddad enligt bestämmelser som meddelas i lag (18 §). Det skydd som regeringsformen ger för grundläggande fri- och rättigheter gäller i huvudsak endast mot det allmänna, dvs. inte för- hållandet enskilda emellan. Skyddet för stridsåtgärder på arbetsmark- naden är ett undantag. I förarbetena anges sammanfattningsvis att det De grundläggande fri- och rättigheterna uppenbarligen inte är praktiskt möjligt att i grundlag ge rättigheterna ett omfattande skydd gentemot angrepp från enskilda, och det före- ligger i de allra flesta fall inte heller något behov av sådant skydd. De möjligheter som erbjuds genom den vanliga lagstiftningen får enligt förarbetena anses vara helt tillräckliga (prop. 1975/76:209 s. 86). Med uttrycket det allmänna avses riksdag, regering, myndigheter, domstolar och ibland också privaträttsliga organ eller företag som anförtrotts myndighetsutövning. Även kommunerna omfattas. Fri- och rättigheterna avser i första hand fysiska personer. De gäller emellertid också för juridiska personer i de fall när detta framstår som naturligt, t.ex. i fråga om kravet på ersättning vid expropriation (a. prop. s. 141). Det uppställs ett förbud mot normgivning i strid med åtaganden enligt (2 kap. 19 § regeringsformen), se vidare avsnitt 4.7.3. När det gäller styrkan hos skyddet skiljer regeringsformen mellan två slag av grundläggande fri- och rättigheter. Vissa av de fri- och rättigheter som behandlas i 2 kap. regeringsformen är absoluta i den meningen att de inte kan begränsas på annat sätt än genom att reger- ingsformen ändras. Vilka dessa är framgår indirekt genom en upp- räkning av vilka fri- och rättigheter som får begränsas genom lag (2 kap. 20 §). De fri- och rättigheter som inte är med i uppräkningen kan alltså inte begränsas genom vanlig lag. Det finns några undantag från huvudregeln om att rättighets- begränsningar måste ske genom lag. Bland annat föreskrifter om tyst- nadsplikt för offentliga funktionärer och föreskrifter som inskränker mötesfriheten och demonstrationsfriheten av hänsyn till rikets säker- het får ske genom förordning eller myndighetsföreskrifter (2 kap. 20 § andra stycket). Kravet på lagform innebär att det endast är som kan besluta om inskränkningar i rättigheterna. måste tydligt redovisa de avvägningar som görs. Till de absoluta fri- och rättigheterna hör religionsfriheten och de negativa opinionsfriheterna. Dit räknas även förbuden mot döds- straff, kroppsstraff, tortyr, medicinsk påverkan i syfte att framtvinga De grundläggande fri- och rättigheterna eller hindra yttranden samt förbuden mot att medborgare landsför- visas, hindras att resa in i riket eller berövas sitt medborgarskap (annat än i de fall som anges i regeringsformen). Detsamma gäller förbuden mot retroaktiv strafflag, retroaktiva skatter och statliga avgifter samt mot tillfälliga domstolar. Vidare är rätten till en domstolsprövning (eller prövning i en domstolsliknande nämnd) vid frihetsberövande, liksom till en rättvis rättegång inom skälig tid, absolut. De fri- och rättigheter som kan begränsas brukar delas in i två nivåer. Den första nivån avser fri- och rättigheter som kan begränsas genom lag och då genom ett särskilt kvalificerat förfarande (22 §). Hit hör yttrandefriheten, informationsfriheten, mötesfriheten, demonstrationsfriheten, rörelsefriheten, skyddet mot frihetsberöv- anden, skyddet för den kroppsliga och personliga integriteten samt kravet på offentlighet vid domstolsförhandling. I materiellt hänseende uppställs vissa krav som måste uppfyllas för att en begränsning av en fri- och rättighet ska kunna godtas, bl.a. när det gäller proportionalitet (21 §). Enligt förarbetena syftar kraven till att lagstiftaren, när en fri- och rättighetsinskränkande lag beslutas, noga redovisar sina syften (prop. 1975/76:209 s. 153). Detta kan för- väntas förbättra förutsättningarna för att avvägningarna blir mer ingå- ende belysta och att de presenteras på ett sådant sätt att kvaliteten i lagstiftningen höjs ytterligare (jämför prop. 2009/10:80 s. 177). Ändamålet med begränsningen ska således vara godtagbart i ett demokratiskt samhälle och begränsningen får inte gå utöver vad som är nödvändigt med hänsyn till det ändamål som har föranlett den. Begränsningen får inte heller sträcka sig så långt att den utgör ett hot mot den fria åsiktsbildningen såsom en av folkstyrelsens grundvalar. Kraven ger uttryck för en allmän proportionalitetsprincip och har aktualiserats i flera lagstiftningsärenden. Ett exempel är lagringen av s.k. trafikdata (se prop. 2010/11:46 och bet. 2010/11:JuU14). Pro- portionalitetskravet har även haft betydelse i rättstillämpningen, se rättsfall angivna i m.fl. s. 183. Vidare får rättighetsbegränsningen inte göras enbart på grund av politisk, religiös, kulturell eller annan sådan åskådning. Med åskåd- ning avses ett någotsånär sammanhängande komplex av åsikter inom ett visst område (SOU 1975:75 s. 114). Enligt förarbetena är inne- börden dels att lagstiftaren inte kan besluta om föreskrifter som möj- liggör ingrepp i fri- och rättigheterna enbart på grund av någons verk- liga eller förmodade åskådning i politiska, religiösa eller andra – t.ex. De grundläggande fri- och rättigheterna konstnärliga eller vetenskapliga – frågor, dels att det inte heller blir möjligt för en tillämpande myndighet att göra ingrepp i någons fri- eller rättigheter enbart på grund av dennes åskådning (prop. 1975/76:209 s. 99). Beträffande begränsningar av de positiva opinionsfriheterna ställs vissa ytterligare krav vid rättighetsbegränsningar upp (23 och 24 §§). Det kvalificerade förfarandet innebär att ett lagförslag om rättig- hetsbegränsningar ska vila , om lägst tio riksdagsleda- möter yrkar det. Det kan dock antas om fem sjättedelar av de röstande riksdagsledamöterna är för det. Vissa undantag från det kvalificerade förfarandet finns. Det är som prövar om förfarandet är tillämpligt på ett visst lagförslag (22 §). Idén bakom det kvalificerade förfarandet är att i kontroversiella frågor ge tid till eftertanke och fördjupad debatt. Förfarandet är också utformat så att det stimulerar de politiska partierna till att söka lösningar som vinner bred anslutning. Den andra nivån av fri- och rättigheter avser sådana som kan begränsas genom lag utan tillämpning av de nämnda kraven. Bestämm- elserna om dessa fri- och rättigheter saknar ofta beskrivningar av det närmare innehållet i de aktuella rättigheterna. Innebörden bestäms i stället i stor utsträckning på lagnivå. En viktig funktion hos grund- lagsbestämmelserna är här att reglera normgivningskompetensen. Effekten blir att regler som medför inskränkningar eller som fast- ställer det närmare innehållet i en rättighet måste beslutas genom lag. Som exempel i denna grupp kan nämnas rätten till stridsåtgärder på arbetsmarknaden (14 §), upphovsrätten (16 §) och skyddet av forsk- ningens frihet (18 § andra stycket). En liknande, om än inte lika långt- gående, metod har använts för att reglera närings- och yrkesfriheten (17 § första stycket) samt rätten till utbildning (18 § första stycket). När det gäller egendomsskyddet har detta en relativt detaljerad regler- ing på grundlagsnivå (15 §). De närmare grunderna för hur bl.a. expropriationsersättning ska beräknas beslutas dock i lag. Vad är då en rättighetsbegränsning? Till att börja med kan det anmärkas att den omständigheten att rättighetsskyddet bara gäller gentemot det allmänna får till följd att t.ex. förmögenhetsrättsliga regler som i praktiken kan försvåra en persons möjligheter att utöva en fri- och rättighet inte kan anses utgöra en rättighetsbegränsning. Ett exempel som nämns i förarbetena är regler som gör det möjligt för en ägare till en samlingslokal att hindra att lokalen används för De grundläggande fri- och rättigheterna sammankomster av det slag som avses i grundlagsbestämmelsen om mötesfrihet. Enligt förarbetena kan det vidare allmänt sägas att en föreskrift ska anses innebära en rättighetsbegränsning endast om det av före- skriften uttryckligen eller underförstått framgår att en rättighets- begränsning är åsyftad eller ingår som ett naturligt led i regleringen. Här nämns som ett exempel på vad som inte är en rättighetsbegräns- ning utsökningslagens regler om utmätning av lös egendom som inte uttryckligen begränsar någon rättighet, men det är uppenbart att i dessa regler måste tolkas in en begränsning bl.a. av skyddet mot in- trång i bostad (prop. 1975/76:209 s. 154). Den snäva syn på rättighetsbegränsningar som förarbetena ger ut- tryck för har i senare lagstiftningsärenden om begränsningar av vissa rättigheter vidgats något (se prop. 2013/14:70 s. 91 f. om ökad insyn i partiers och valkandidaters finansiering). Se även prop. 2015/16:78 s. 53 f. om straff för finansiering av terroristorganisationer. Bestämmelserna om fri- och rättigheter gäller till stor del även för andra än svenska medborgare som vistas i (2 kap. 25 § reger- ingsformen). Som har framgått är huvudregeln att rättighetsbegränsningar som över- huvudtaget är tillåtna ska ske genom lag. Kravet på lagform är en norm- givningsregel som bidrar till att ge demokratisk legitimitet vid rättig- hetsbegränsningar. Mot bakgrund av det uttryckliga kravet på lagstöd för rättighets- begränsningar finns det anledning att här summera vad som enligt regeringsformen gäller i fråga om normgivningsmakt. Med normgivningsmakten avses rätten att besluta om rättsregler, dvs. sådana regler som är bindande för enskilda och myndigheter och som gäller generellt. I regeringsformen benämns sådana regler före- skrifter. Normgivningsmakten regleras i huvudsak i 8 kap. regerings- formen men bestämmelser om normgivning finns även i andra kapitel i regeringsformen samt i tryckfrihetsförordningen och yttrandefri- hetsgrundlagen. Det bör noteras att med begreppet föreskrifter i 8 kap. regerings- formen avses endast sådana normer som meddelas av svenska organ. De grundläggande fri- och rättigheterna Normer som meddelas inom ramen för samarbetet i EU omfattas således inte. Grundlagsregleringen har som främsta uppgift att fördela norm- givningskompetens mellan och regeringen. Normgivnings- makten delas i första hand in i primärområde, det s.k. primära lagområdet, och regeringens primärområde. Det primära lagområdet omfattar bl.a. grundlagarna och riksdags- ordningen, civilrättsliga föreskrifter, offentligrättsliga föreskrifter som är betungande för enskilda samt vissa typer av kommunalrättsliga före- skrifter (vilket framgår dels av 8 kap. 2 § regeringsformen, dels genom ett antal andra bestämmelser i regeringsformen, tryckfrihetsförord- ningen och yttrandefrihetsgrundlagen). Regeringens primärområde omfattar föreskrifter om verkställighet av lag samt föreskrifter som inte enligt grundlag ska meddelas av riks- dagen (8 kap. 7 § regeringsformen). Det sistnämnda området brukar kallas regeringens restkompetens. Det primära lagområdet delas i sin tur in i två delar: det obligator- iska lagområdet där delegation av normgivningsmakten inte är möj- lig och det fakultativa lagområdet där möjlighet till delegation finns (8 kap. 3–5 §§ regeringsformen). Det obligatoriska lagområdet om- fattar bl.a. i stort sett all civilrättslig och skatterättslig normgivning. I 8 kap. regeringsformen finns också bestämmelser om delega- tion av normgivningsmakt till andra myndigheter än regeringen och till kommuner. När delegerar normgivningsmakt i ett visst ämne till regeringen kan den tillåta att regeringen överlåter åt en för- valtningsmyndighet eller en kommun att meddela föreskrifter i ämnet, vilket brukar kallas för subdelegation (8 kap. 10 §). Vidare kan regeringen inom sitt primärområde delegera normgiv- ningsmakt till myndigheter under regeringen och, med vissa undan- tag, till myndigheter (8 kap. 11 § regeringsformen). Riks- dagen kan delegera normgivningsmakt direkt till kommuner när det gäller betungande offentligrättsliga avgifter och s.k. trängselskatter (8 kap. 9 § regeringsformen). De grundläggande fri- och rättigheterna Normprövning bygger på synsättet att föreskrifter ingår i ett hier- arkiskt system där det finns olika nivåer: grundlag, vanlig lag, för- ordning samt myndighetsföreskrifter och kommunala föreskrifter. Prövningen går ut på att pröva en föreskrift på lägre normhierarkisk nivå mot en föreskrift på högre nivå. Om en konflikt mellan före- skrifterna föreligger har föreskriften på den högre nivån företräde framför föreskriften på den lägre. Det är ofta prövningen av förhållandet mellan grundlag och lag som står i centrum i diskussionen om normprövning. Denna norm- prövning benämns vanligen lagprövning eftersom den tar sikte på just lagars förenlighet med en överordnad norm. Begreppet lagpröv- ning används emellertid ofta även vid normprövning som sker av föreskrifter på andra nivåer i normhierarkin. I en mera vidsträckt betydelse kan även kontroll av svenska före- skrifters överensstämmelse med folkrättsliga regelverk omfattas av begreppet lagprövning. Det praktiskt sett viktigaste exemplet är norm- ers förenlighet med , som har fått en särskild grundlagsförankring genom 2 kap. 19 § regeringsformen (jämför prop. 2009/10:80 s. 147). Stor betydelse har också som anses ha principiellt företräde framför nationell rätt – också på grund- lagsnivå – även om den i formell mening inte ingår i den svenska norm- hierarkin. anses nämligen vara en egen rättsordning som hämtar sin rättsverkan ur det förhållandet att har överlåtit viss normgivningsmakt till Europeiska unionen (prop. 1993/94:114 s. 27 och prop. 2007/08:168 s. 74). Lagprövningen sker mot bakgrund av de grundläggande principerna för statsskicket, bl.a. principen om folksuveränitet och principen om den offentliga maktutövningens lagbundenhet. Enligt principen om folksuveränitet utgår all offentlig makt från folket. Folkstyrelsen för- verkligas genom ett representativt och parlamentariskt statsskick och genom självstyrelse. Det svenska normkontrollsystemet innefattar, när det gäller lagar, inslag av både förhandskontroll och efterhandsprövning. Förhands- kontrollen utövas av Lagrådet genom dess granskning av lagförslag (8 kap. 20 § regeringsformen). Efterhandsprövningen sker vid rätts- tillämpningen genom domstolars och förvaltningsmyndigheters lag- prövning (11 kap. 14 § respektive 12 kap. 10 § regeringsformen). De grundläggande fri- och rättigheterna det gäller andra bindande föreskrifter än lagar sker normkontrollen endast genom efterhandsprövning. ändringar anges i regeringsformen att om en dom- stol eller en myndighet finner att en föreskrift står i strid med en bestämmelse i grundlag eller annan överordnad författning får före- skriften inte tillämpas. Vid prövningen ska domstolen eller myndig- heten särskilt beakta att är folkets främsta företrädare och att grundlag går före lag (11 kap. 14 § respektive 12 kap. 10 §). gällde ett uppenbarhetskrav för att en lag skulle sättas åt sidan som grundlagsstridig. När det gällde föreskrifter som hade beslutats av eller regeringen skulle således så ske endast om felet var uppenbart. Ett skäl för att uppenbarhetskravet togs bort var att det framstod som mindre adekvat mot bakgrund av och Europakon- ventionens företräde framför den nationella rätten; dessa regelverks fri- och rättigheter ska ges företräde även om motstridigheten inte är uppenbar (prop. 2009/10:80 s. 146 f.). I samband med att uppenbarhetskravet togs bort infördes en erinran som anger att grundsatserna om folksuveränitet och lag- bundenhet, med dess princip om normhierarki, särskilt ska beaktas vid lagprövning av en föreskrift som beslutats av . Detta som en påminnelse om att är att betrakta som grundlagens främsta uttolkare som den tydliggör att det politiska beslutsfattandet i en rättsstat är bundet av vissa begränsningar. Avsikten med erinran är inte att lagprövningen ska variera i grad och omfattning beroende på vilken slags grundlagsbestämmelse som en lag prövas mot. En annan sak är att det på vissa områden, t.ex. i fråga om rättighetsskyddet, framstår som särskilt viktigt att lagpröv- ningen får genomslag för att skyddet ska få verklig effekt (a. prop. Se även rättsfallet NJA 2018 s. 743 om lagprövning vid brist- fällig beredning av ändringar i vapenlagen. Som har berörts kan lagprövningssituationer röra lagar och andra föreskrifters förhållande till grundlagsbestämmelser om fri- och rättigheter. En part kan exempelvis i ett mål göra gällande att en lag till sitt innehåll strider mot diskrimineringsförbudet i reger- ingsformen. Domstolen ska då avgöra om så är fallet. Enligt förarbetena framstår möjligheten till lagprövning när det gäller vissa centrala delar av fri- och rättighetsregleringen i 2 kap. regeringsformen som särskilt angelägen. Det anförs där att det är av De grundläggande fri- och rättigheterna särskild betydelse att grundlagens regler fullt ut får genomslag i rätts- tillämpningen (a. prop. s. 147). Det är bara parterna i det aktuella målet som formellt omfattas av lagprövningsbeslutet. Ett beslut av en domstol att genom lagpröv- ning underlåta att tillämpa en viss lagbestämmelse innebär således inte att lagbestämmelsen upphävs eller på annat sätt begränsas. Det hindrar inte att ett sådant beslut av någon av de högsta domstolarna i praktiken kan innebära att lagbestämmelsen helt eller delvis förlorar sin rättsliga betydelse som ett resultat av avgörandets prejudikat- värde (a. prop. s. 146). En effekt av förbudet mot att meddela föreskrifter som strider mot åtaganden enligt är att en domstol eller ett annat offentligt organ kan åsidosätta föreskrifter i lag och förord- ning som står i strid med . I förarbetena uttalas dock att lagprövningen i förhållande till aktual- iseras endast om en tillämpning av sedvanliga tolknings- och rätts- tillämpningsmetoder, bl.a. en fördragskonform tolkning, leder till att konventionsbestämmelserna inte ska tillämpas (prop. 1993/94:117 s. 36 f. och bet. 1993/94:KU24 s. 17 f.). Antalet avgöranden som avser tillämpningen av paragrafen i dess lydelse efter är förhållandevis få och några närmare slutsatser rörande effekterna av ändringen är knappast möjliga att dra (m.fl. s. 583). 4.6Regeringsformens fri- och rättighetsregler Den svenska folkstyrelsen bygger på fri åsiktsbildning och på allmän och lika rösträtt (1 kap. 1 § andra stycket regeringsformen). I 2 kap. regeringsformen anges vidare att var och en gentemot det allmänna är tillförsäkrad yttrandefrihet: frihet att i tal, skrift eller bild eller på annat sätt meddela upplysningar samt uttrycka tankar, åsikter och känslor (1 § första stycket 1).