sou · H8B312 · 2020-03-09 00:00:00 — Det finns dock skäl av mer systematiskt slag som talar för att det kan vara av värde att i lag slå fast skyldigheten för värde- pappersbolag att ha ett ersättningssystem som ska främja en sund och effektiv riskhantering. Samtliga av de övriga styrningsformerna som anges i artikel 26.1 regleras specifikt i 8 kap. lagen om värdepappersmarknaden: arti- kel 26.1 a i 5 § om genomlysning samt artikel 26.1 b och 26.1 c i 4 § om riskhantering och intern kontroll. Det ska i sammanhanget note- ras att skyldigheten för värdepappersbolagen att ha en ersättnings- policy och en ersättningspraxis är upptagen i en egen punkt i arti- kel 26 och alltså inte har inkluderats i punkten om riskhantering. Ur detta perspektiv framstår det som konsekvent att i 8 kap. lagen om värdepappersmarknaden även uttryckligen reglera skyldigheten för värdepappersbolag att ha en ersättningspolicy och ersättningspraxis som främjar en sund och effektiv riskhantering. Till detta kommer att lagen om värdepappersmarknaden , genom införlivandet av artikel 9.3 i MiFID II, innehåller krav på att styrelsen i ett värdepappersinstitut fastställer och övervakar en ersättningspolicy men i ett annat syfte, nämligen för att främja ansvars- fulla affärsmetoder och en rättvis behandling av kunder och för att undvika intressekonflikter i förbindelserna med kunderna (8 kap. 8 e §). Policyn ska gälla för ersättning till personer som deltar i till- handahållandet av tjänster till kunder. Att bestämmelser om ersätt- ningspolicy delvis är lagreglerade talar också för att i lag införa bestäm- melser om även den slags ersättningspolicy som syftar till att främja ett sunt och effektivt risktagande. Vidare kan nämnas att det på närliggande områden finns lagregler om ersättningssystem som tar sikte på riskhantering. Enligt 8 kap. 22 § lagen om förvaltare av alternativa investeringsfonder ska en AIF-förvaltare ha ett ersättningssystem som främjar en sund och effektiv riskhantering. För fondbolagens del finns en motsvarande regel i 2 kap. 17 c § första stycket lagen om värdepappersfonder. Av sistnämnda paragrafs andra stycke framgår vidare att fondbolag, inom ramen för ersättningssystemet, ska upprätta och tillämpa en ersätt- ningspolicy. Sammantaget talar det anförda för att det är lämpligt att i lag reglera kravet på värdepappersbolag, att ha ett ersättningssystem som främjar en sund och effektiv riskhantering. Utredningen föreslår därför att det i 8 kap. lagen om värdepappersmarknaden ska tas in en bestämmelse om detta. Enligt utredningen framstår det som lämpligt att använda benämningen ersättningssystem, där såväl ersättnings- policy som ersättningspraxis får anses ingå. När det gäller den lagtekniska utformningen är det lämpligast att kravet regleras separat i stället för att tas in i den befintliga 8 kap. 8 e §. Den nya regeln kommer nämligen att i jämförelse med sist- nämnda bestämmelse få ett mer begränsat tillämpningsområde. Den kommer att gälla för styrelsen i värdepappersbolag till skillnad från 8 kap. 8 e § som handlar om värdepappersinstitut. Dessutom kom- mer tillämpningsområdet att vara begränsat till sådana värdepappers- bolag som inte tillhör kategorin små och icke-sammanlänkade värde- pappersbolag. Utredningen föreslår i sistnämnda avseende att en hänvisning till regeln ska tas in i den nya paragraf som undantar små och icke-sammanlänkade värdepappersbolag från tillämpningen av vissa bestämmelser i 8 kap. lagen om värdepappersmarknaden, se mer om detta i avsnitt 7.4.1. Enligt utredningens bedömning är det lämpligt att ta in den nya bestämmelsen i anslutning till de andra bestämmelserna i 8 kap. lagen om värdepappersmarknaden som härrör från kapitaltäckningsregel- verket, lämpligen som 4 c §. Av artikel 26.3 i värdepappersbolags- direktivet följer att ersättningspolicyn och ersättningspraxisen ska stå i proportion till arten, omfattningen och komplexiteten hos de inneboende riskerna i affärsmodellen och värdepappersföretagets verksamheter. Genom att bestämmelsen tas in som 4 c § kommer regeln om proportionalitet i 8 kap. 6 § lagen om värdepappersmark- naden, som omfattar bestämmelserna i 3–5 §§, att utan vidare lag- stiftningsåtgärd gälla för kravet på ersättningssystem. På motsva- rande sätt kommer det också utan vidare lagstiftningsåtgärd att framgå att styrelsen i ett värdepappersbolag ansvarar för att kravet på ersätt- ningssystem uppfylls (8 kap. 7 §). Vidare kommer det att följa av 8 kap. 8 § att styrelsen i ett värdepappersbolag ska se till att det finns skriftliga interna riktlinjer och instruktioner i den omfattning som behövs för att uppfylla kravet samt att riktlinjerna och instruktio- nerna ska utvärderas och ses över regelbundet. När det gäller de principer som värdepappersföretagen ska iaktta när de fastställer och tillämpar sin ersättningspolicy finns det i för- hållande till det äldre regelverket, utöver rent språkliga variationer, vissa skillnader. En skillnad mellan regelverken är att enligt artikel 30.1 i värdepappersbolagsdirektivet kan den väsentliga inverkan som per- soners yrkesutövning har även gälla i förhållande till de tillgångar som företaget förvaltar. Genom ändringsdirektivet respektive värdepappers- bolagsdirektivet ändras i olika grad skrivningarna när det gäller vilka kategorier som ska anses utgöra personalkategorier vars yrkesutöv- ning har en väsentlig inverkan på institutets riskprofil. Vidare tillförs genom ändringsdirektivet ett nytt led i artikel 92.2 om att ersättnings- policyn ska vara könsneutral. En likalydande bestämmelse återfinns i artikel 30.1 b i värdepappersbolagsdirektivet. När det gäller frågan vad ersättningspolicyn ska stämma överens med och uppmuntra till finns det vidare vissa mindre skillnader i skrivningarna i de båda direk- tiven. Mer betydande ändringar görs beträffande kvoten mellan fast och rörlig ersättning. Utredningen återkommer till detta i avsnitt 8.4.5. bestämmelser om vilka principer som värdepappers- bolagen ska iaktta vid fastställandet och tillämpningen av ersättnings- policyn (med undantag för kvoten mellan fast och rörlig ersättning) är genomförda på föreskriftsnivå. De ändringar i regelverket som sker genom värdepappersbolagsdirektivet föranleder inte utredningen att överväga en annan ordning. har föreskrifter ytterst grundat sig på bemyndigandet i nuvarande 8 kap. 35 § 1, dvs. en rätt att meddela föreskrifter om vilka åtgärder som ett värdepappersbolag ska vidta för att uppfylla de krav på soliditet och likviditet, riskhantering och genomlysning samt riktlinjer och instruktioner som avses i 3–8 §§. Genom utredningens förslag införs en ny bestämmelse om ersätt- ningssystem. Det är därför lämpligt att komplettera det aktuella bemyndigandet så att det uttryckligen omfattar även ersättnings- system. 8.4.4Begränsningar för företag som åtnjuter offentligt stöd Bedömning: Det är inte aktuellt att genomföra artikel 31 i värde- pappersbolagsdirektivet om värdepappersföretag som tar emot extraordinärt offentligt finansiellt stöd. I artikel 31 i värdepappersbolagsdirektivet finns bestämmelser som innebär ytterligare begränsningar när det gäller möjligheten att betala ut rörlig ersättning till anställda i bolag som får s.k. extraordinärt offentligt finansiellt stöd enligt definitionen i artikel 2.1.28 i kris- hanteringsdirektivet. Bestämmelserna motsvarar till stor del artikel 93 i kapitaltäckningsdirektivet. I förhållande till sistnämnda artikel sker det dock en viss skärpning genom att det föreskrivs att rörlig ersätt- ning aldrig får betalas ut till ledamöterna i ledningsorganet när det förekommer offentligt stöd. istället som princip att ingen rörlig ersättning ska betalas ut till leda- möter i institutets ledningsorgan, om det inte är motiverat. Vid genomförandet av kapitaltäckningsdirektivet konstaterades att den dåvarande lagen (2008:814) om statligt stöd till kreditinstitut inte innehöll några bestämmelser i fråga om rörlig ersättning eller annan ersättning, men att sådana bestämmelser fanns i förordningen (2008:819) om statliga garantier till banker m.fl. och i förordningen (2008:820) om statligt stöd till kreditinstitut. Vidare konstaterades att regleringen i förordningarna, åtminstone delvis, var striktare än i kapitaltäckningsdirektivet. Mot denna bakgrund gjordes bedömningen att det inte borde ankomma på utan på reger- ingen att meddela föreskrifter såvitt avser rörlig ersättning i institut som åtnjuter statligt stöd genom justeringar i nämnda förordningar. (Se prop. 2013/14:228 s. Vid genomförandet av krishanteringsdirektivet ersattes lagen om statligt stöd till kreditinstitut av lagen (2015:1017) om förebyggande statligt stöd till kreditinstitut (”stödlagen”). Enligt 4 § i den till stöd- lagen knutna förordningen (2015:1035) om förebyggande statligt stöd till kreditinstitut framgår att villkor för stöd regleras genom avtal. En del av de villkor som ska tas in i avtalet handlar om att begränsa möjligheten att betala ut ersättning . Vidare framgår av 21 § förordningen (2014:993) om särskild tillsyn och kapitalbuffertar, att när stöd lämnas till institut enligt stödlagen ska de principer om rörlig ersättning och ersättningsstruktur som anges i artikel 93 i kapitaltäckningsdirektivet iakttas. Förebyggande statligt stöd kan inte heller enligt stödlagen ges till värdepappersbolag utan endast till kreditinstitut (se 1 kap. 1 § stöd- lagen och prop. 2015/16:5 s. 320 och 877). Eftersom värdepappers- bolag i inte kan komma i fråga för sådant stöd som här avses blir det inte aktuellt att genomföra artikel 31. Förslag: Bestämmelsen i 8 kap. 8 f § lagen om värdepappersmark- naden, om att den rörliga ersättningen till en anställd vars funk- tion eller totala ersättningsnivå innebär att han eller hon kan ha en väsentlig inverkan på ett värdepappersbolags riskprofil inte får vara större än den fasta ersättningen, upphävs. Bedömning: Värdepappersbolagsdirektivets bestämmelser om principer och krav för rörlig ersättning bör införlivas genom före- skrifter på lägre nivå än lag. En kvot mellan rörlig och fast ersättning Enligt artikel 30.1 k i värdepappersbolagsdirektivet ska den fasta delen representera en tillräckligt stor del av den totala ersättningen för att det ska vara möjligt att genomföra en fullt flexibel policy med rörliga ersättningsdelar, inbegripet möjligheten att inga rörliga ersättnings- delar betalas ut. En bestämmelse med denna innebörd finns i 4 kap. 1 § första stycket ersättningsföreskrifterna. Vidare ställer artikel 30.2 i värdepappersbolagsdirektivet krav på att värdepappersbolag ska fast- ställa lämpliga kvoter mellan fasta och rörliga delar av den totala ersättningen. Motsvarande krav framgår av 4 kap. 1 § andra stycket ersättningsföreskrifterna. När det däremot gäller principerna för fast- ställandet av kvoterna innebär värdepappersbolagsdirektivet skillnader för värdepappersbolagens del. Som framgått infördes genom kapitaltäckningsdirektivet en bestäm- melse i nuvarande 8 kap. 8 f § lagen om värdepappersmarknaden, om att den rörliga ersättningen till en anställd vars funktion eller totala ersättningsnivå innebär att han eller hon kan ha en väsentlig inverkan på ett värdepappersbolags riskprofil, inte får vara större än den fasta ersättningen. I värdepappersbolagsdirektivet saknas motsvarande kvantitativa begränsning. Det föreskrivs i stället i artikel 30.2 att medlemssta- terna ska säkerställa att värdepappersföretagen i sin ersättningspolicy fastställer de aktuella kvoterna med beaktande av värdepappersföre- tagets affärsverksamhet och därmed förenade risker samt den inver- kan som de olika personalkategorierna17 har på värdepappersföretagets riskprofil. Av skäl 25 i värdepappersbolagsdirektivet framgår att direktivet dock inte bör hindra medlemsstaterna från att i sin nationella lag- stiftning införa åtgärder med strängare krav på värdepappersföre- tagen när det gäller maximikvoten mellan de rörliga och de fasta ersättningsdelarna. Vidare framgår att direktivet inte heller bör hindra medlemsstaterna från att tillämpa denna maximikvot på alla eller sär- skilda typer av värdepappersföretag. Bland de uppgifter som ingår i utredningens uppdrag framhålls särskilt i kommittédirektiven att analysera behovet av att införa mer långtgående krav i fråga om rör- liga ersättningar för anställda i värdepappersbolag. Av skäl 65 i kapitaltäckningsdirektivet framgår att motivet för införandet av maximikvoten mellan de fasta och rörliga delarna var att undvika ett överdrivet risktagande. Det övergripande syftet med värdepappersbolagsdirektivet är att regelverket om kapitaltäckning ska anpassas till värdepappersbolagens egenart och göras mer pro- portionerligt i förhållande till dessas storlek, tjänster och grad av 17Här menas de personalkategorier som avses i artikel 30.1, dvs. personalkategorier inklusive personer i ledande befattning, risktagare, personal som utövar kontrollfunktioner och alla anställda vars totala ersättning åtminstone är i nivå med den lägsta ersättningen för personer i ledande befattning eller risktagare, vars yrkesutövning har väsentlig inverkan på riskprofilen för värdepappersföretaget eller för de tillgångar som det förvaltar. Vidare framgår av skäl 25 att en fast kvot mellan rörlig och fast ersättning kan påverka företagets förmåga att sänka ersätt- ningen när intäkterna minskar och öka företagets fasta kostnadsbas. Detta skulle i sin tur kunna ge upphov till risker för företagets för- måga att klara perioder av ekonomisk nedgång eller minskade intäk- ter. Bedömningen har därför gjorts att det inte längre ska finnas en fastställd maximikvot på unionsnivå för värdepappersföretag. Det kan noteras att motsvarande ändring inte görs i kapitaltäcknings- direktivet. Den föreskrivna kvoten kommer således fortsatt att gälla för kreditinstituten. Frågan är om det utifrån ett svenskt perspektiv kan finnas skäl att behålla maximikvoten. De argument för ett mer flexibelt system, som anförs i skäl 25 i värdepappersbolagsdirektivet, gör sig gällande även i . Vidare kan konstateras att varken lagen om värde- pappersfonder eller lagen om förvaltare av alternativa investerings- fonder ställer upp några fasta begränsningar när det gäller förhållan- det mellan fast och rörlig ersättning. Inte heller lagen (2018:1219) om försäkringsdistribution innehåller någon sådan begränsning. När det gäller de risker som ersättningssystemen kan ge upphov till upp- visar värdepappersbolagen större likheter med de företag som om- fattas av nämnda lagar än kreditinstituten. Det framstår därför som lämpligt att även låta värdepappersbolagen få större utrymme när det gäller vad som är en lämplig balans mellan fast och rörlig ersättning. Enligt utredningens bedömning saknas det sådana särdrag när det gäller svenska förhållanden att det finns skäl att behålla den fasta kvoten mellan fast och rörlig ersättning till anställda för att säkerställa att värdepappersbolag har en effektiv riskhantering. Det framstår inte som nödvändigt att i lag reglera vad värde- pappersbolagen ska iaktta när de fastställer lämpliga kvoter. Liksom övriga inslag som gäller principerna för ersättningspolicyn bör detta i stället ske på föreskriftsnivå. Utredningen föreslår därmed att 8 kap. 8 f § lagen om värdepappersmarknaden ska upphävas. Krav när det gäller rörlig ersättning I artikel 32 i värdepappersbolagsdirektivet ställs det upp krav när det gäller rörlig ersättning som tilldelas och betalas av ett värdepappers- företag till de personalkategorier som omfattas av regelverket avse- ende rörlig ersättning. Även om reglerna i stor utsträckning stämmer överens med motsvarande bestämmelser i artikel 94 i kapitaltäck- ningsdirektivet, vilka är genomförda genom ersättningsföreskrifterna, finns det vissa mindre skillnader i uttrycksätten, t.ex. när det gäller den rörliga ersättningens påverkan på kapitalbasen (artikel 32.1 d). En annan skillnad är vissa tillägg för värdepappersbolagens del när det gäller vad den del av den rörliga ersättningen som ska utgöras av aktier eller andra instrument kan få bestå i (artikel 32.1 j och k i värdepappersbolagsdirektivet). När det gäller uppskjutande av rörlig ersättning kan noteras att genom ändringsdirektivet sker det ett par ändringar av artikel 94.1 m i kapitaltäckningsdirektivet avseende tids- perioden för uppskjutande. Motsvarande bestämmelse i artikel 32.1 l i värdepappersbolagsdirektivet överensstämmer i stället med den äldre lydelsen av kapitaltäckningsdirektivet. Vidare görs mindre justeringar i skrivningarna när det gäller att säkerställa att rörlig ersättning inte betalas ut på ett sätt som gör det enklare att kringgå regelverket (artikel 32.2 b) och beträffande en policy för uppskjuten utbetalning (artikel 32.3). Enligt utredningens bedömning bör liksom kraven när det gäller rörlig ersättning regleras på föreskriftsnivå. De ändringar som skett i regelverket föranleder ingen annan bedömning. En mer betydande ändring jämfört med den ursprungliga lydelsen av kapitaltäckningsdirektivet är att vissa värdepappersföretag respek- tive anställda inte längre ska omfattas av reglerna om krav på utbetal- ning i aktier eller liknande av del av den rörliga ersättningen, om upp- skjutande av utbetalning av rörlig ersättning och om utbetalning av diskretionära pensionsförmåner. Enligt artikel 32.4 a i värdepappers- bolagsdirektivet ska dessa regler inte tillämpas på ett värdepappers- företag vars värde av tillgångar inom och utanför balansräkningen i genomsnitt uppgår till högst som föregår det aktuella räkenskapsåret. Enligt artikel 32.5 i värdepappersbolagsdirektivet får en medlems- stat öka detta tröskelvärde under förutsättning att företaget upp- fyller ett antal särskilt angivna kriterier. Ett av dessa är att det aktu- ella värdepappersföretaget inte är ett av de tre största värdepappers- företagen i den medlemsstat där företaget är etablerat, sett till det totala värdet av tillgångar (artikel 32.5 a). Vidare krävs att värdepappers- företaget inte omfattas av några skyldigheter eller omfattas av för- enklade skyldigheter avseende planer för återhämtning och resolu- tion i enlighet med artikel 4 i krishanteringsdirektivet (artikel 32.5 b). Ytterligare förutsättningar är att storleken på värdepappersföretagets verksamhet i handelslagret respektive derivatverksamhet i och utan- för balansräkningen uppgår till högst respektive högst (artikel 32.5 c respektive d). Tröskelvärdet får vidare inte överstiga (artikel 32.5 e). En sista förutsättning är att det ska vara lämpligt att öka tröskelvärdet med beaktande av arten och omfattningen av företagets verksamhet, dess interna organisation och, i tillämpliga fall, särdragen hos den kon- cern som det tillhör (artikel 32.5 f). Värdepappersbolagsdirektivet gör det vidare möjligt för en med- lemsstat att i stället sänka tröskelvärdet (artikel 32.6). En förutsätt- ning för detta är att det är lämpligt med hänsyn till arten och om- fattningen av företagets verksamhet, dess interna organisation och, i tillämpliga fall, särdragen hos den koncern som det tillhör. Vidare undantas från tillämpningsområdet för nämnda regler en person vars årliga rörliga ersättning inte överstiger och inte utgör mer än en fjärdedel av vederbörandes totala årliga ersättning (artikel 32.4 b). Även i detta avseende är det möjligt för en medlems- stat att besluta att fler än vad som normalt följer av direktivet ska omfattas av dessa ersättningsregler. Enligt artikel 32.7 får en med- lemsstat besluta att anställda som har rätt till en årlig rörlig ersätt- ning, som understiger det aktuella tröskelvärdet och den aktuella andelen, inte ska omfattas av undantaget på grund av nationella mark- nadsegenskaper vad gäller ersättningspraxis eller på grund av den typ av ansvarsområden och arbetsuppgifter som dessa personer har. I sammanhanget kan nämnas att det genom ändringsdirektivet förs in liknande undantag i kapitaltäckningsdirektivet men utform- ningen är där anpassad till kreditinstitut. Utredningen om EU:s bank- paket om riskreducerande åtgärder föreslår att dessa ändringar bör genomföras genom föreskrifter med stöd av befintliga bemyndi- ganden (se SOU 2019:60 s. 237 f.). Bestämmelserna om krav på utbetalning i aktier eller liknande av del av den rörliga ersättningen, om uppskjutande av utbetalning av rörlig ersättning och om utbetalning av diskretionära pensionsför- måner finns på föreskriftsnivå. Enligt utredningens bedömning bör så vara fallet även framöver. Enligt 4 kap. 6 § ersättningsföreskrifterna ska ett företag se till att av den rörliga ersättningen till anställda vars arbetsuppgifter har en väsentlig inverkan på företagets riskprofil, vars rörliga ersättning uppgår till , skjuts upp minst tre till innan den betalas ut eller äganderätten går över på den anställde. Den i föreskrifterna införda beloppsgrän- sen är ett utslag av en tillämpning av proportionalitetsprincipen och infördes för att ytterligare underlätta en enhetlig och ändamålsenlig tillämpning.18 Företaget ska vidare skjuta upp av den rörliga ersättningen för dels anställda i den verkställande ledningen, dels andra anställda vars arbetsuppgifter har en väsentlig inverkan på företagets riskprofil, som har rörliga ersättningsdelar på ett särskilt högt belopp. Av 4 kap. 7 § ersättningsföreskrifterna framgår att kra- vet på att viss utbetalning av ersättning sker i form av aktier eller andra instrument gäller för företag som är betydande. Enligt utredningens bedömning framstår det i och för sig som lämpligt att utnyttja den möjlighet som direktivet ger att vid behov öka respektive sänka tröskelvärdet och att besluta att färre anställda ska omfattas av undantaget. På så sätt åstadkoms ett flexibelt regel- verk som i större utsträckning kan anpassas till riskerna i det konkreta fallet. Det framstår emellertid inte som helt klart hur värdepappers- bolagsdirektivets reglering ska tolkas i detta avseende. I artikel 32.5 föreskrivs att en medlemsstat får öka tröskelvärdet förutsatt att värde- pappersföretaget uppfyller vissa kriterier. Enligt utredningen kan detta tolkas som att avsikten är att en medlemsstat genom föreskrifter (antingen i lag eller, efter bemyndigande, på lägre nivå än lag) kan fastställa ett högre tröskelvärde för vissa värdepappersföretag. Punkterna 32.5 a–e, som rör rent objektiva kriterier, lämpar sig för generella föreskrifter. Punkten f är dock av en annan karaktär. Som framgått anges där att det ska vara lämpligt att öka tröskelvärdet med beaktande av arten och omfattningen av företagets verksamhet, dess interna organisation och, i tillämpliga fall, särdragen hos den kon- cern som det tillhör. Motsvarande skrivning finns i punkten 32.6 som i stället handlar om att sänka tröskelvärdet. I dessa fall synes det således vara fråga om en lämplighetsbedömning, knuten till det en- skilda företaget. Att ett förhöjt eller sänkt tröskelvärde ska gälla för ett värdepappersbolag kan med en sådan tolkning därför inte följa direkt av en tillämpning av några föreskrifter, utan förutsätter en prövning i det enskilda fallet. Enligt utredningens bedömning bör en sådan prövning göras av . Det framstår som lämp- 18Se beslutspromemoria , FI dnr 10-9254, s. 13. ligt att denna befogenhet regleras genom förordning. De kriterier som ska beaktas vid en sådan prövning bör närmare regleras genom föreskrifter på lägre nivå än lag utifrån värdepappersbolagsdirektivets bestämmelser. Det av utredningen föreslagna bemyndigandet rymmer dessa frågor. I sammanhanget ska noteras att enligt artikel 32.9 ska , i samråd med , utfärda riktlinjer för att underlätta genom- förandet av undantagen och se till att de tillämpas på ett enhetligt sätt. När det gäller undantaget beträffande anställda (artikel 32.7) är utformningen av mer generell karaktär genom att det inte föreskrivs någon särskild lämplighetsprövning. I detta avseende bör frågan regleras genom föreskrifter på lägre nivå än lag. Bedömning: Värdepappersbolagsdirektivets bestämmelser om er- sättningskommitté bör införlivas genom föreskrifter på lägre nivå än lag.