sou · H8B314 · 2020-03-11 00:00:00 — Där framgår t.ex. att framställningen avser sådana be- stämmelser om kroppsbesiktning som innebär en skyldighet att under- kasta sig läkarundersökning, medan fall då en läkarundersökning ut- gör en förutsättning för att man ska kunna beviljas en förmån (t.ex. sjukpenning) inte berörs av stadgandet.40 har fört fram att be- stämmelsen inte är tillämplig då ett frivilligt samtycke lämnas. Ingrep- pet ska vara påtvingat i den meningen att det allmänna använder sig av någon form av maktmedel, t.ex. hot om sanktioner. Bestämmelsen gäller även situationen då en läkare i det allmännas tjänst utför ett operativt ingrepp på en nedsövd patient utan att denne på förhand gjorts införstådd med detta.41 2009/10:80 s. 250 f. 39SOU 2015:80 s. 124, med hänvisningar till SOU 1975:75 s. 356 f., prop. 1975/76:209 och (1994), s. 100 f. 40SOU 1975:75 s. 358–362. 41Petrén, G., Ragnemalm, H. (1980). Begreppet ”påtvingat kroppsligt ingrepp” har blivit föremål för tolk- ningar i doktrinen.42 har fört fram att det finns två alternativa tolkningar av begreppet: 1.Varje kroppsligt ingrepp som sker utan samtycke från personen själv (samtycket behöver dock inte vara uttryckligt och uttalat). 2.Varje kroppsligt ingrepp som sker mot personens vilja. anser för sin del att den senare tolkningen bör ges före- träde, med hänvisning till bl.a. formuleringen av straffbestämmelsen om olaga tvång och att det rent språkligt är svårt att betrakta ett ingrepp som görs utan att inhämta ett samtycke som påtvingat – att handla egenmäktigt är inte liktydigt med att påtvinga något.43 Inom straffrätten förekommer distinktionen absolut och relativt tvång.44 Med relativt tvång förstås när den enskildes motvilja bryts ner eller om ett samtycke framkallas genom hot om någon sanktion. Absolut tvång föreligger när den enskildes motstånd betvingas rent fysiskt eller i situationer när den enskilde berövas möjligheten att på något sätt manifestera motstånd eller motvilja. I JO 2016/17 s. 548 ansågs lämnande av urinprov som villkor för att få socialt bistånd som relativt tvång. Jämför även JO 2016/17 s. 110 där en patient som vårdades inom öppen rättspsykiatrisk vård lämnade ett urinprov som vid ett s.k. screeningtest misstänktes inne- hålla spår av narkotika. I väntan på en mer grundlig analys fick patien- ten välja mellan att frivilligt stanna kvar på kliniken eller att chefsöver- läkaren påbörjade utredning om att konvertera den öppna vården till sluten rättspsykiatrisk vård. Patienten stannade därför kvar till dess att provet kom tillbaka. JO såg detta som ett icke reellt sam- tycke eftersom det lämnats efter hot om en sanktion.45 ansåg i sin avhandling om samtycke till medi- cinsk vård och behandling att det inte kan uppställas något krav på att den enskildes motvilja mot ett ingrepp ska ha kommit till uttryck för att det ska anses som påtvingat. kan inte heller varje 42Se även SOU 2015:80 s. 125. 43Wennergren (1980). Enskilds rättsskydd mot påtvingat kroppsligt ingrepp. I: Om våra rättig- heter, s. 89. 44Se t.ex. Jareborg, N. (1985). Brotten: första häftet: grundbegrepp, brotten mot person., , 2uppl., s. 267. 45Se särskilt s. 118–125. ingrepp som saknar samtycke anses som påtvingat. Det måste före- ligga en hypotetisk motvilja, menade avgörande bety- delse för om ett ingrepp ska anses påtvingat är om den enskilde kan anses ha nödgats tåla det kroppsliga ingreppet.47 Enligt kan tvånget vara relativt och bestå i exempelvis påtryckningar i form av hot om våld och sanktioner av skiftande slag, eller absolut, vilket innefattar såväl fysiskt betvingande av motstån- det som fall då den enskilde berövats möjligheten att ge uttryck för något motstånd eller motvilja mot ingreppet. Som exempel på den senare situationen nämns bl.a. att en medvetslös eller svårt sjuk per- son utsätts för åtgärder som han eller hon inte är införstådd med och att en fullt kontaktbar person hålls ovetande om ett ingrepps karak- tär eller saknar kännedom om att ingreppet företas. För att ett ingrepp ska anses påtvingat krävs dessutom att det finns skäl att anta att den enskilde skulle ha motsatt sig detta om denne hade blivit tillfrågad och åtminstone i grova drag varit införstådd med åtgärdens inne- börd. Ett antagande om en motvilja av detta slag, hypotetisk mot- vilja, kan antingen vara av objektiv karaktär, dvs. grunda sig på en inställning som människor i allmänhet skulle ha i motsvarande situa- tion, eller av subjektiv karaktär, baserad på kunskap om den berörda individens personliga åsikter och förhållanden. I de fall då det inte finns tillräckligt underlag för ett antagande om hypotetiskt samtycke, är det enligt uppfattning mycket tveksamt om ingreppet kan betecknas som påtvingat, som det heller inte kan be- tecknas som frivilligt.48 Inom demenssjukvården kan uppstå situationer då det saknas underlag för att betrakta ett förfarande som frivilligt i patientlagens mening, eftersom den enskilde inte uttrycker någon viljeriktning inför den aktuella åtgärden. Om åtgärden är för patientens bästa torde hälso- och sjukvården i detta läge ändå vidta åtgärden i fråga. Åtgärden saknar då stöd i hälso- och sjukvårdsrätten. Därmed är inte sagt att den anställdes handlande är straffbart, vilket vi återkommer till. När det gäller åtgärder som vidtas med stöd av socialtjänstlagen är det mer diffust vad som är tillåtet, eftersom det inte är föreskrivet att samtycke krävs, bara att insatserna vilar på frivillighetens grund. Så länge den enskilde är helt passiv kan åtgärden inte anses påtvingad. 46Se (1994), s. 107. 47Rynning (1994), s. 103 ff. 48SOU 2015:80 s. 126. Utrymmet för att vidta omvårdnadsåtgärder när personen inte ger uttryck för någon vilja är således större inom än vad det är inom hälso- och sjukvården som det ser ut . Vad gäller situationen då en person som är beslutsoförmögen har förordnats en ställföreträdare och denne ger uttryck för en inställ- ning till ett ingrepp, anförde följande.49 Ytterligare en aspekt på begreppet påtvingat ingrepp ger frågan om vems inställning som är den avgörande i de fall där den enskilde inte kan anses kompetent att bestämma över sig själv och har en legal ställföreträdare. Kan ett ingrepp anses påtvingat om den på vilken ingreppet utförs mot- sätter sig det, men den legala ställföreträdaren ger sitt samtycke? Här måste svaret tveklöst bli ja! Oavsett den legala ställföreträdarens inställ- ning utövas ju tvång mot den ingreppet avser. Ingreppet måste i detta fall anses påtvingat och fordrar därmed stöd i lag för att inte vara grund- lagsstridigt.50 avvisade därefter möjligheten att kroppsliga ingrepp som en patient inte kan anses kompetent att själv samtycka till, men rent faktiskt har samtyckt till,51 skulle betraktas som påtvingade. Inte ens om den enskildes bristande förmåga medvetet har utnyttjats och det framstår som uteslutet att en beslutskompetent person skulle ha lämnat sitt samtycke, bör ingreppet anses påtvingat, enligt . Ordet integritet härstammar från latinet52 och betyder oberoende, okränkbarhet eller frihet från obehörig påverkan.53 Integritet kan delas in i rumslig, materiell, kroppslig och personlig integritet. Den personliga integriteten har i sin tur en fysisk och en ideell dimension, där den förra avser skydd för personlig frihet och rörelsefrihet och 49SOU 2015:80 s. 126, som citerar avhandling. 50Om däremot ställföreträdaren säger nej men personen själv går med på ingreppet anser att ingreppet knappast kan anses påtvingat, även om det kan vara rättsstridigt. Detta fall är dock mera komplicerat, eftersom tillkomsten av den enskildes samtycke kan ha varit beroende av att hon/han inte har förstått ingreppets innebörd, omfattning och konsekvenser, dvs. just det förhållande som konstituerar den bristande förmågan att bestämma över sig själv i den aktuella frågan. Situationen företer alltså viss likhet med den där den enskilde hålls ovetande om ingreppets närmare innebörd. 51Låt vara ett ur juridisk synvinkel icke hållbart samtycke. integer betyder ren. 53SOU 1987:74 s. 43. den senare skydd för ens personlighet och privatliv.54 Begreppet är knutet till värde och värdighet och avser varje människas oförytterliga egenvärde. Man talar om respekten för den enskildes integritet var- med också kan avses människovärdet som sådant. Förenklat handlar det om dels en negativt formulerad rätt att fredas från intrång i sin personliga sfär, dels en positivt formulerad rätt att få vara med och påverka sin egen situation. Integritet är således starkt kopplat till och hävdas genom autonomi eller självbestämmande.55 Det finns ingen definition eller beskrivning av personlig integritet om vilken det råder konsensus.56 En beskrivning som återkommer i förarbeten är att personlig integritet inbegriper det som normalt framstår som angeläget att värna om för att den enskilde ska vara tillförsäkrad en rimlig, fredad, privat zon som är skyddad från fysiska och psykiska intrång (Ds 1994:51, SOU 2008:3 och SOU 2016:41). Gemensamt för alla integritetskränkningar är att de innebär intrång i en skyddad zon som den enskilde är tillförsäkrad. Det är en av grundpelarna i rättssamhället att integritetsskydd i denna bemärkel- se ska upprätthållas.57 I 2 kap. 8 § RF slås ett skydd mot frihetsberövanden fast. Ett frihets- berövande har i förarbetena definierats som att den enskilde är ”fängslad eller genom inspärrning eller annan övervakning eller dy- likt är faktiskt förhindrad att förflytta sig utanför ett rum eller annat relativt starkt avgränsat område”.58 Skyddet för rörelsefriheten kan begränsas genom lag (2 kap. 20 § RF). Som exempel på begränsningar som har skett kan nämnas att enskilda får berövas sin frihet på grundval av straff- eller vårdlag- stiftning. Bestämmelsen medför alltså bl.a. att ingen mot sin vilja får föras till eller kvarhållas på någon form av sjukvårdsinrättning om det inte finns lagstöd i det individuella fallet. När det gäller vård- och 54Se SOU 1984:54 s. 42; SOU 1992:84 s. 187. 55SOU 1989:98 s.134. 57SOU 1987:74 s. 43. 1975/76:209 s. 52. omsorgslagstiftning finns sådant lagstöd bl.a. i lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård, förkortad LPT.59 Angående begreppet frihetsberövande kan det alltså handla om att personen i fråga rent faktiskt är förhindrad att lämna vissa lokaler genom att han eller hon saknar nyckel till dörrarnas låsanordningar eller inte behärskar den teknik som krävs för att öppna dörren. JO uttalade bl.a. följande i ett ärende som gällde bl.a. användning av in- brottsskyddskåpa på lås för att förhindra äldre personer med demens- sjukdom från att lämna sina bostäder.60 Enligt min mening måste med inlåsning förstås vidtagande av sådan sär- skild åtgärd som syftar till att den äldre på grund av sitt handikapp inte själv ska kunna öppna dörren. Det kan således enligt min mening inte anses tillåtet att använda skyddskåpan på ett sådant sätt att de äldre där- igenom betas varje möjlighet att öppna dörren och lämna sin bostad. Detsamma torde, enligt , gälla i det fallet nyckeln förvaras på en plats som är åtkomlig, men som den enskilde inte informeras om eller förväntas glömma bort. Avgörande är i dessa fall huruvida den enskilde rent faktiskt är hindrad att lämna området i fråga. Den enskildes inställning verkar således inte vara avgörande för om ett fri- hetsberövande föreligger eller ej, vilket är viktigt att notera.61 menar att ett frihetsberövande även kan ske genom att personalen lurar den enskilde till att tro att denne har en skyldighet att stanna på äldreboendet eller genom att personalen inte gör något för att korri- gera en sådan villfarelse hos den enskilde.62 kan gränsdragningen mot påtvingade kroppsliga ingrepp enligt 2 kap. 6 § första stycket RF vara flytande. Fasthållande kan t.ex. betraktas både som ett kroppsligt ingrepp och – om det blir mera långvarigt – som ett frihetsberövande.63 Rätten till respekt för den personliga integriteten ingår som en del i rätten till respekt för privatlivet enligt den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna 59Dessutom är frihetsberövande tillåtet enligt smittskyddslagen (2004:168), lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga, LVU, och lagen (1988:870) om vård av miss- brukare i vissa fall, LVM, och lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård, LRV. 60JO 1989/90 s. 212. 1975/76:209 s. 52, SOU 2004:112 s. 731. 62Rynning (1994), s. 111 f. 1975/76:209 s. 56 f. och de grundläggande friheterna, förkortad , EKMR. är inkorporerad i svensk rätt genom lagen (1994:1219) om den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna. Av 2 kap. 19 § RF framgår att lag eller annan föreskrift inte får meddelas i strid med åtaganden på grund av Europakonventionen.64 När det gäller skyddet för den fysiska integriteten ska först fram- hållas artikel 2 som föreskriver att envars rätt till livet ska skyddas genom lag. I artikel 3 slås fast att ingen får utsättas för tortyr eller omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning. Artikel 3 förbjuder inte att tvång används med lagligt stöd, t.ex. för att genom- föra nödvändig psykiatrisk behandling. Regler för användning av tvångsåtgärder måste dock hållas inom den ram som anges i artikeln. Enligt artikel 5 har var och en rätt till frihet och personlig säker- het. Den som är psykisk sjuk kan enligt artikel 5:1 e) berövas friheten med stöd av lag och i den ordning som lagen föreskriver. Av artikel 5:4 framgår att var och en som berövas friheten ska ha rätt att få sin sak prövad av domstol. Artikel 5 skyddar mot godtyckliga frihetsberövanden men inte mot begränsningar av rörelsefriheten, vilken hanteras av artikel 2 i fjärde tilläggsprotokollet och artikel 8. Av artikel 8 följer att var och en har rätt till respekt för sitt privat- och familjeliv, sitt hem och sin korrespondens. Att uttömmande lista alla situationer som kan komma att omfat- tas av artikel 8.1 är svårt. Enligt har artikel 8 kommit att bli konventionens generalklausul i förhållande till övriga artiklar. En be- gränsande åtgärd som inte är allvarlig nog att klassas som ett frihets- berövande (artikel 5) eller tortyr (artikel 3) kan fortfarande fångas upp av artikel 8.1.65 Tvångsmedicinering, avskiljning, fastspänning och besöksförbud vid psykiatrisk tvångsvård är exempel på åtgärder som inskränker rätten till skydd för privatlivet. Domstolen har klar- gjort att begreppet privatliv bl.a. omfattar en persons fysiska och psykiska integritet, rätten till personlig utveckling och självbestäm- 64Här kan också nämnas att inom antogs en konvention (nr 108) om skydd för enskilda vid automatisk databehandling av personuppgifter, den s.k. dataskyddskonven- tionen. Konventionens syfte är att säkerställa den enskildes rätt till personlig integritet i samband med automatiserad behandling av personuppgifter. Regleringen i dataskyddskonventionen kan ses som en precisering av skyddet enligt artikel 8 i när det gäller auto- matiserad behandling av personuppgifter. 65Danelius, H. (2015) Mänskliga rättigheter i europeisk praxis: en kommentar till Europakonven- tionen om de mänskliga rättigheterna. Tvingande medicinska ingrepp, hur små de än är, utgör en kränkning av rätten till privatliv.67 Inskränkningar i det i artikel 8:1 föreskrivna skyddet kan enligt artikel 8:2 godtas endast under förutsättning att de har stöd i lag och om de i ett demokratiskt samhälle är nödvändiga med hänsyn till statens säkerhet, den allmänna säkerheten, landets ekonomiska väl- stånd eller till förebyggande av oordning eller brott eller till skydd för hälsa eller moral eller för andra personers fri- och rättigheter. I rättsfallet Storck mot Tyskland68, där Europeiska domstolen för mänskliga rättigheter (, ECHR) prövade om en kvinna som upprepade gånger varit föremål för psykiatrisk vård varit utsatt för olagligt frihetsberövande, fastslog domstolen att det objek- tivt sett ska röra sig om ett bestämt avgränsat område där den enskilde hålls kvar under en icke försumbar tid. Av Storck-fallet följer att ett samtycke kan ha betydelse för bedömningen om det är fråga om ett frihetsberövande enligt artikel 5.1 EKMR när den enskilde vårdas på institution. Samtycket är dock bara giltigt om den enskilde haft till- räcklig beslutsförmåga.69 mot , där en person med autism vårdades frivilligt på en psykiatrisk klinik, fastslogs återigen att en bedömning av om ett frihetsberövande föreligger måste avgöras mot bakgrund av de faktiska omständigheterna i det specifika fallet. Om den en- skilde inte är fri att när som helst lämna institutionen och den vår- dande personalen har total kontroll över den enskildes vård och hur denne rör sig talar dock mycket för att ett frihetsberövande före- ligger. Huruvida rummet eller vårdenheten är låst eller inte har enligt domstolen betydelse, men är inte avgörande.70 Domstolen framhöll att rätten till frihet är för viktig för att den enskilde ska kunna berövas denna rättighet endast genom att denne låtit sig tas i förvar.71 Här ska också nämnas fallet H.M. mot . I målet ansåg en 85-årig kvinna att hon olagligen hade frihetsberövats då hon tvångs- vis flyttades till ett äldreboende på grund av ”neglect” (försummelse i vården), vilket inte är en uppräknad grund för tvångsomhänder- 66McDonald mot , dom (ansökningsnr 4241/12), p. 46, med där gjorda hänvisningar. mot , dom (ansökningsnummer 24209/94), p. 68Storck mot , dom (ansökningsnr 61603/00), p. 69Storck mot , p. 76–77. mot , dom (ansökningsnr 45508/99), p. 91–92; Raninen mot , dom (ansökningsnr 20972/92), p. 63; (2015), s. 371. mot , p. 91–92. tagande i artikel 5.1 EKMR. Domstolen tog dock inte ställning till om grunden för omhändertagandet var konventionsenlig eller inte. I stället bedömde domstolen, mot bakgrund av de levnadsförhållan- den som kvinnan levde under och det faktum att hon varit ambi- inför flytten till äldreboendet, att det allmännas agerande inte var ett tvångsomhändertagande utan en ansvarsfull åtgärd från det allmännas sida som låg i linje med kvinnans intressen.72 Domstolen fokuserade således på den enskildes bästa i stället för på att flytten skedde utan den enskildes samtycke. Avslutningsvis kan nämnas fallet Dodov mot där en kvinna med Alzheimers sjukdom hade försvunnit från det boende där hon vårdades. Den klagande, som var en anhörig till kvinnan, ansåg bl.a. att hennes försvinnande berodde på vårdhemmets försummelse i sin övervakning. såg ett direkt samband mellan kvinnans försvinnande och antagliga död och fann därefter att den nationella regleringen inte skyddat rätten till liv i artikel 2 EKMR.73 om de grundläggande rättigheterna EU:s stadga om de grundläggande rättigheterna kodifierar grund- läggande fri- och rättigheter som redan är erkända inom EU.74 Stad- gan har samma rättsliga värde som ett fördrag75 och ska tillämpas vid tillämpning av unionsrätten, som t.ex. dataskyddsförordningen.76 I artikel 7 föreskrivs, med artikel 8 EKMR som förebild77, att var och en har rätt till respekt för sitt privatliv och familjeliv, sin bostad och sin korrespondens. Av artikel 8 följer att var och en har rätt till skydd för personuppgifter. Rättighetens innebörd är att personupp- gifter ska behandlas lagenligt för bestämda ändamål och på grundval av den berörda personens samtycke eller någon annan legitim och mot , dom (ansökningsnr 39187/98), p. 40–49. 73Dodov mot , dom , (ansökningsnr 59548/00). 74I stadgan bekräftas de rättigheter som har sin grund i medlemsstaternas gemensamma författ- ningstraditioner och internationella förpliktelser, , unionens och Europa- rådets sociala stadgor samt rättspraxis vid Europeiska unionens domstol och Europeiska dom- stolen för de mänskliga rättigheterna. 75Enligt artikel 6.1 i fördraget om Europeiska unionen. 77I den mån en rättighet som erkänns i stadgan motsvarar en rättighet som också garanteras i EKMR ska rättigheten i stadgan ha samma innebörd och räckvidd som i konventionen. Vidare har var och en rätt att få tillgång till insamlade uppgifter som rör honom eller henne och att få rättelse av dem. Enligt artikel 52 måste varje begränsning i utövandet av de fri- och rättigheter som erkänns i stadgan vara föreskriven i lag och vara förenlig med det väsentliga innehållet i dessa fri- och rättigheter. Be- gränsningar får, med beaktande av proportionalitetsprincipen, göras endast om de är nödvändiga och faktiskt svarar mot mål av allmänt samhällsintresse som erkänns av unionen eller behovet av skydd för andra människors fri- och rättigheter. antog 1991 en resolution med 25 principer för vård av personer med psykisk störning, The Protection of Persons with Mental Illness and the Improvement of Mental Health Care . Principerna anger vissa rättigheter som får inskränkas endast med lagstöd och om det är nödvändigt med hänsyn till patientens eller någon annans hälsa eller personliga säkerhet eller annars med hänsyn till samhällsskyddet eller andras grundläggande fri- och rättigheter. Enligt princip 11 ska patientens behandling bygga på vederböran- des informerade samtycke. Behandling utan patientens informerade samtycke får dock ges när det från medicinsk synpunkt anses ound- gängligen nödvändigt för att förhindra omedelbar eller överhängande fara för att patienten eller någon annan ska ta skada. Sådan behand- ling får dock inte pågå längre än vad som är nödvändigt för att avvärja den fara som föranlett behandlingen (princip 11.8). När behandling ges utan informerat samtycke ska han eller hon, så långt det är möj- ligt, informeras om vad behandlingen går ut på och eventuella alterna- tiv. Syftet härmed är att i så stor utsträckning som möjligt involvera patienten i behandlingsplanen (princip 11.9). Större medicinska eller kirurgiska behandlingar får ges en patient med psykisk störning en- dast under förutsättning att den nationella lagstiftningen medger det, att behandlingen bedöms vara den som bäst gagnar patienten och att denne ger sitt informerade samtycke till behandlingen. Om patienten inte är förmögen att ge sitt informerade samtycke får behandlingen genomföras först sedan en oberoende bedömning av densamma skett (princip 11.13). 7.6Europarådets konvention om mänskliga rättigheter och biomedicin (Biomedicinkonventionen) konvention om mänskliga rättigheter och biomedicin78 antogs 1996. Syftet med konventionen är att på grundval av de grund- läggande principerna om respekt för mänskliga rättigheter och män- niskovärdet i sig skapa ett skydd för människor i samband med hälso- och sjukvård och medicinsk forskning.79 Det finns även en förklarande rapport till konventionen. har i en resolu- tion rekommenderat medlemsstaterna att underteckna, ratificera och fullt ut implementera konventionen.80 har undertecknat konventionen men inte ratificerat den. Den är alltså ännu inte bindande för . har även under- tecknat tilläggsprotokollet om biomedicinsk forskning men inte heller det har ratificerats. Ett hinder har bedömts vara de krav som ställs på reglering rörande personer som inte kan lämna samtycke.81 Huvudregeln om samtycke finns i artikel 5. En medicinsk åtgärd inom hälso- och sjukvårdsområdet får endast företas efter att den berörda har lämnat sitt fria och informerade samtycke till åtgärden. Personen ska i förväg få erforderlig information om syftet med in- greppet och dess karaktär samt om konsekvenser och risker. Enligt den förklarande rapporten är samtycket att betrakta som fritt och informerat om det lämnats på grundval av objektiv informa- tion (från personalen) om den planerade åtgärdens karaktär, even- tuella konsekvenser och alternativa åtgärder samt om den som ska lämna samtycket inte har utsatts för press av något slag. Informatio- nen ska vara individuellt anpassad. Vidare anges att ett samtycke kan vara uttryckligt eller under- förstått. I artikel 5 ställs inga formkrav utan formen är i hög grad be- roende av ingreppets eller åtgärdens karaktär. Det råder enighet om att det uttryckliga samtycket inte är ändamålsenligt vid många rutin- åtgärder, utan då är samtycket i regel underförstått så länge personen