sou · H8B374 · 2020-12-15 00:00:00 — När en åtgärd behöver vidtas i en annan medlemsstat än den handläggande europeiska delegerade åklagarens medlemsstat ska han eller hon besluta att anta den nödvändiga åtgär- den och anvisa den till en europeisk delegerad åklagare som finns i den medlemsstat där åtgärden behöver vidtas. Om en domstols god- kännande krävs för åtgärden enligt lagstiftningen i den biträdande europeiska delegerade åklagarens medlemsstat ska han eller hon in- hämta det godkännandet enligt lagstiftningen i den medlemsstaten. Den behöriga permanenta avdelningen ska i den utsträckning som det krävs höra de europeiska delegerade åklagare som berörs av ären- det och i enlighet med nationell rätt och förordningen avgöra om och när den efterfrågade anvisade åtgärden ska vidtas av den biträ- dande europeiska delegerade åklagaren. I de fall där det är nödvändigt att anhålla och överlämna en person som inte befinner sig i den medlemsstat där den europeiska delege- rade åklagaren finns ska åklagaren utfärda, eller begära att den behö- riga myndigheten i den medlemsstaten utfärdar, en europeisk arre- steringsorder. I förordningen finns även bestämmelser om förbindelser med medlemsstater i EU som inte deltar i det fördjupade samarbetet om inrättandet av Eppo. Om det inte finns något rättsligt instrument om straffrättsligt samarbete och överlämnande mellan Eppo och de behöriga myndigheterna i de medlemsstater i EU som inte deltar i Eppo, ska medlemsstaterna anmäla Eppo som en behörig myndighet vid tillämpning av de tillämpliga unionsakterna om straffrättsligt samarbete i ärenden som omfattas av Eppos behörighet, i sina för- bindelser med dessa medlemsstater. Vidare finns det bestämmelser om förbindelser med tredjeländer och internationella avtal i förordningen. Den europeiska delegerade åklagaren får utnyttja de befogenheter som nationella åklagare i hans eller hennes medlemsstat har att begära rättslig hjälp i brottmål från myndigheter i tredjeländer, på grundval av internationella avtal som ingåtts i den medlemsstaten eller tillämplig nationell lagstiftning och, där så krävs, genom de nationella behöriga myndigheterna. Om det är nödvändigt att begära utlämning av en person får den euro- peiska delegerade åklagaren begära att den behöriga myndigheten i hans eller hennes medlemsstat utfärdar en begäran om utlämning en- ligt tillämpliga fördrag eller tillämplig nationell lagstiftning. Mot bakgrund av det ska utredaren analysera behovet av anpass- ningar av svensk rätt till förordningens bestämmelser, lämna nöd- vändiga författningsförslag, och lämna förslag till andra åtgärder som bedöms vara nödvändiga. 12.2Sveriges internationella rättsliga samarbete Med internationellt rättsligt samarbete avses olika former av samar- bete i rättsliga frågor mellan stater. Det straffrättsliga samarbetet omfattar bl.a. utlämning för brott, överförande av lagföring, överfö- rande av straffverkställighet och rättslig hjälp i brottmål. Det inter- nationella straffrättsliga samarbetet grundar sig huvudsakligen på multilaterala konventioner och avtal som förhandlats fram inom och FN. har dessutom ingått ett flertal bilate- rala avtal om bl.a. utlämning och rättslig hjälp. har utvecklingen av samarbetet för svensk del främst ägt rum inom EU. Traditionellt sett innebär internationellt rättsligt samarbete att den ena staten (den ansökande staten) ansöker om hjälp med en viss åtgärd hos en annan stat (den anmodade staten), som efter en rättslig prövning enligt de förutsättningar som gäller enligt nationell rätt be- slutar om åtgärden ska vidtas eller inte. Inom EU har det emellertid under pågått ett arbete med att ersätta den traditionella formen av straffrättsligt samarbete med ett samarbete baserat på principen om ömsesidigt erkännande av domar och beslut i brottmål. Ömsesidigt erkännande i sin mest utvecklade form bygger på tanken att medlemsstaterna godtar var- andras domar och beslut som direkt verkställbara, trots de olikheter som finns i medlemsstaternas lagstiftning när det gäller såväl mate- riella som processuella förutsättningar. Den verkställande staten får endast göra en formell och begränsad prövning av om domen eller beslutet ska erkännas och verkställas. Den grundläggande konventionen beträffande internationell rättslig hjälp i brottmål är europeiska konvention om inbördes rättshjälp i brottmål (i fortsättningen ). Konventionen har utarbetats inom ramen för samarbetet i Europarå- det, men den har också tillträtts av ett antal stater utanför Europarå- det. Genom konventionen åtar sig staterna att lämna varandra rätts- lig hjälp i största möjliga utsträckning i mål eller ärenden som avser beivrandet av brott. Konventionen omfattar huvudsakligen bevis- upptagning, förhör och överlämnande av bevismaterial eller hand- lingar, husrannsakan och beslag, delgivning av rättegångshandlingar och judiciella beslut, översändande av utdrag ur kriminalregister, lag- föring i annat land och underrättelse om brottmålsdomar. Konventionen har kompletterats med två tilläggsprotokoll. Det första är tilläggsprotokollet av , som i vissa avseen- den utvidgade konventionens tillämpningsområde, bl.a. i fråga om brott mot skatte- och avgiftsförfattningar och rättslig hjälp i form av delgivning av olika handlingar m.m. på verkställighetsstadiet. Det andra tilläggsprotokollet, som antogs , innebar en ytterligare utvidgning av tillämpningsområdet och en vidareut- veckling av konventionens befintliga former av rättslig hjälp. Vidare infördes vissa nya former av samarbete och kompletteringar rörande förfarandet. har tillträtt fler multilaterala internationella överenskom- melser än de nämnda som är av betydelse i sammanhanget, t.ex. europeiska utlämningskonvention med tilläggsprotokoll, FN:s konvention mot korruption och FN:s konvention mot gränsöverskridande organiserad brottslighet . Där- till har träffat en rad bilaterala avtal med enskilda stater om samarbete på det straffrättsliga området. Här kan nämnas att t.ex. i utlämningsfrågor tillämpas bilaterala avtal som har ingått med respektive stat i förhållande till , och . Centrala EU-rättsakter om straffrättsligt samarbete tillkom om ömsesidig rättslig hjälp i brottmål (i fortsättningen ) och ett tilläggsprotokoll till den konventionen. Rättsakterna innehåller artiklar som vidareutvecklar redan etablerade former av rättslig hjälp. Genom konventionen infördes också vissa nya former av samarbete, bl.a. kontrollerade leveranser och hjälp med verkställighet av hemliga tvångsmedel. Konventionen och dess tilläggsprotokoll utgör ett komplement till konvention för EU:s medlemsstater. och rådets direktiv /41/EU av om en europeisk utredningsorder på det straffrättsliga området (i fortsättningen EIO-direktivet) antogs . Genom direktivet lanserades ett samlat instrument, kallat den europeiska ut- redningsordern, som kan tillämpas på alla utredningsåtgärder i brott- mål som syftar till bevisinhämtning. Genom EIO-direktivet begrän- sades tillämpningsområdet avsevärt, eftersom konventionen i huvudsak ersattes av direktivet för alla medlemsstater i EU utom och . Konventionen till- lämpas därför fullt ut endast i förhållande till dessa stater (som båda står utanför Eppo-samarbetet) och har därmed numera en begränsad praktisk betydelse. Det ska dock nämnas att den i vissa avseenden alltjämt tillämpas även gentemot andra medlemsstater, t.ex. avseende delgivningsfrågor. Inom EU har ytterligare rättsakter på olika, mer specifika, områ- den inom det straffrättsliga samarbetet tagits fram . Rättsakterna bygger på principen om ömsesidigt erkännande. Rådets rambeslut /584/RIF av om en europeisk arre- steringsorder och överlämnande mellan medlemsstaterna (i fortsätt- ningen rambeslutet om den europeiska arresteringsordern) var den första rättsakt som antogs inom ramen för principen om ömsesidigt erkännande av straffrättsliga beslut. Den första rättsakten när det gäller bevisinhämtning som bygger på samma princip är rådets rambeslut /577/RIF av om verkställighet i Europeiska unionen av beslut om frysning av egendom eller bevismaterial (i fortsättningen rambeslutet om verkställighet av frysningsbeslut). Det rambeslutet, som delvis ersat- tes av EIO-direktivet, ersätts, beträffande samtliga medlemsstater utom och , av Europaparla- mentets och rådets förordning (EU) 2018/1805 av om ömsesidigt erkännande av beslut om frysning och beslut om förverkande (i fortsättningen frysningsförordningen) när det är fråga om frysning av egendom i de medlemsstater som är bundna av förordningen. Principen om ömsesidigt erkännande låg också till grund för rå- dets rambeslut /783/RIF av om tillämpning av principen om ömsesidigt erkännande på beslut om förverkande (i fortsättningen förverkanderambeslutet). Det rambeslutet ersätts av frysningsförordningen i de medlemsstater som är bundna av förordningen. Även rådets rambeslut /829/RIF av om tillämpning mellan Europeiska unionens medlemsstater av principen om ömsesidigt erkännande på beslut om övervakningsåtgärder som ett alternativ till tillfälligt frihetsberövan- de (i fortsättningen rambeslutet om uppföljning av beslut om över- vakningsåtgärder) grundar sig på samma princip. Utöver de nämnda rättsakterna bör också rådets rambeslut /465/RIF av om gemensamma utrednings- grupper (i fortsättningen rambeslutet om gemensamma utrednings- grupper) nämnas. Genom rambeslutet möjliggjordes ett närmare samarbete mellan brottsbekämpande myndigheter i EU:s medlems- stater i gränsöverskridande utredningar. Rambeslutet /948/RIF av om förebyggande och lösning av tvister om utövande av jurisdiktion i straffrättsliga förfaranden (i fortsätt- ningen rambeslutet om jurisdiktionskonflikter) är också av intresse. Det syftar till att förhindra att det uppstår situationer där samma person är föremål för parallella straffrättsliga förfaranden i olika medlemsstater avseende samma sakförhållanden. 12.2.2Svensk lagstiftning om internationellt rättsligt samarbete De internationella överenskommelserna har genomförts i svensk rätt Genom bl.a. de internationella överenskommelser som nämnts, har åtagit sig att bistå andra länder i olika straffrättsliga an- gelägenheter. Överenskommelserna, rambesluten och direktiven har i huvudsak genomförts i svensk rätt, främst genom ett antal lagar. Nedan följer en kort redogörelse för de mest centrala svenska lagar- na på området. Genom lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brott- mål (i fortsättningen LIRB) och förordningen (2000:704) om inter- nationell rättslig hjälp i brottmål genomförs en rad internationella åtaganden om rättsligt samarbete, bl.a. med tilläggsprotokoll och . LIRB gäller generellt vid rättslig hjälp med en annan stat, oavsett om har ett avtal med den andra staten eller inte. Lagen tillämpas dock inte i förhållande till de av EU:s medlemsstater som omfattas av EIO-di- rektivet, dvs. alla utom och . I förhållande till de förstnämnda tillämpas i stället lagen (2017:1000) om en europeisk utredningsorder. I det följande redovisas framför allt lagstiftningen som genomför de EU-rättsakter som har betydelse för det gränsöverskridande sam- arbetet. Författningar om en europeisk utredningsorder Lagen om en europeisk utredningsorder innehåller bestämmelser om inhämtning av bevisning mellan EU:s medlemsstater. Den genomför EIO-direktivet och trädde i kraft . Utredningsåtgärderna som lagen uttryckligen omfattar är förhör under förundersökning, bevisupptagning vid domstol, förhör ge- nom ljudöverföring eller ljud- och bildöverföring, beslag, kvarhål- lande av försändelse enligt 27 kap. 9 § eller en åt- gärd enligt 27 kap. 15 § , husrannsakan och andra åtgärder enligt 28 kap. , hemlig avlyssning av elek- tronisk kommunikation, hemlig övervakning av elektronisk kom- munikation, hemlig kameraövervakning, hemlig rumsavlyssning och hemlig dataavläsning, tillfälligt överförande av en frihetsberövad person, rättsmedicinsk undersökning av en avliden person, kontrol- lerad leverans, bistånd i en brottsutredning med användning av en skyddsidentitet och inhämtande av bevis som finns hos en myndig- het. Även andra åtgärder, som inte innebär att något tvångsmedel eller någon annan tvångsåtgärd används, utgör utredningsåtgärder enligt lagen. I lagen föreskrivs bl.a. materiella krav och formkrav såväl för ut- färdande i av en europeisk utredningsorder som för erkän- nande och verkställighet i av en europeisk utredningsorder som har utfärdats i en annan stat. Lagen kompletteras av förord- ningen (2017:1019) om en europeisk utredningsorder. Författningar om en europeisk arresteringsorder En europeisk arresteringsorder är ett rättsligt avgörande, utfärdat av en rättslig myndighet i en medlemsstat i EU, som innebär en begäran om att en rättslig myndighet i en annan medlemsstat ska gripa och överlämna en eftersökt person för lagföring eller för verkställighet av en frihetsberövande påföljd. I lagen (2003:1156) om överlämnan- de från enligt en europeisk arresteringsorder (i fortsättning- en arresteringsorderlagen) finns det bestämmelser som genomför delar av rambeslutet om den europeiska arresteringsordern. Det in- kluderar de ändringar av rambeslutet som gjordes genom rådets ram- beslut /299/RIF av om ändring av rambe- sluten /584/RIF, 2005/214/RIF, 2006/783/RIF, 2008/909/RIF och 2008/947/RIF och om stärkande av medborgarnas processuella rättigheter och främjande av tillämpningen av principen om ömsesi- digt erkännande på ett avgörande när den berörda personen inte var personligen närvarande vid förhandlingen. Lagen kompletteras av förordningen (2003:1179) om överlämnande från enligt en europeisk arresteringsorder. De författningarna gäller alltså när nå- gon ska överlämnas från enligt en europeisk arresteringsor- der. Det finns också regler som gäller den motsatta situationen, dvs. överlämnande till , som också genomför det angivna rambe- slutet. Sådana bestämmelser finns dels i 8 kap. arresteringsorderla- gen, dels i förordningen (2003:1178) om överlämnande till enligt en europeisk arresteringsorder. I lagen och förordningarna regleras bl.a. förutsättningarna för överlämnande, utredning, tvångsmedel, beslutsförfarandet, verkstäl- lighet och överförande av verkställighet av en frihetsberövande på- följd. Riksåklagaren bestämmer enligt 1 kap. 4 § förordningen om överlämnande till enligt en europeisk arresteringsorder vilka åklagare som är behöriga att handlägga ärenden enligt arresterings- orderlagen och vilka åklagare som är behöriga att utfärda en svensk arresteringsorder. Några andra författningar som genomför EU-rättsakter på området I lagen om vissa former av internationellt samarbete i brottsutred- ningar, som bl.a. genomför rambeslutet om gemensamma utred- ningsgrupper och viss del av , finns det bestämmelser om gemensamma utredningsgrupper för brottsutred- ningar som inrättas mellan myndigheter i och myndigheter i en eller flera andra stater. Regleringen avser inrättande av tillfälliga utredningsgrupper för ett bestämt ändamål. I lagen regleras även in- ternationellt samarbete beträffande kontrollerade leveranser och överenskommelser mellan myndigheter i och i en annan stat om samarbete som avser åtgärder i en brottsutredning som utförs av tjänstemän med skyddsidentitet. I lagen (2005:500) om erkännande och verkställighet inom Euro- peiska unionen av frysningsbeslut (i fortsättningen lagen om verk- ställighet av frysningsbeslut), som genomför rambeslutet om verk- ställighet av frysningsbeslut, finns det bestämmelser som syftar till att säkerställa att bevismaterial inte försvinner. Lagen reglerar även framtida verkställighet av beslut om förverkande. Med ett svenskt frysningsbeslut avses dels beslut om kvarstad i brottmål, dels beslut om beslag för att säkra antingen bevismaterial eller en framtida verk- ställighet av ett beslut om förverkande. Till skillnad från rättegångs- balkens bestämmelser om beslag krävs det inte att föremålet är till- gängligt vid beslutet. I lagen (2011:423) om erkännande och verkställighet av beslut om förverkande inom Europeiska unionen, som genomför förver- kanderambeslutet, finns det regler om bl.a. verkställighet utomlands av ett svenskt förverkandebeslut och om erkännande och verkstäl- lighet i av ett utländskt beslut om förverkande. Tillsammans med delar av lagen om en europeisk utredningsorder kommer de två sistnämnda lagarna , i förhål- lande till EU:s samtliga medlemsstater utom och , att ersättas av frysningsförordningen och en ny lag, lagen (2020:968) med kompletterande bestämmelser till EU:s förordning om ömsesi- digt erkännande av beslut om frysning och beslut om förverkande (i fortsättningen den nya frysningslagen). När de tidigare gällande la- garna får ett mer begränsat tillämpningsområde kommer de också att få ändrade rubriker. Orden ”inom Europeiska unionen” i båda lagarna ändras till ”i vissa fall”. Se Kompletterande bestämmelser till EU:s förordning om ömsesidigt erkännande av beslut om frysning och beslut om förverkande, prop. 2019/20:198, s. 100. I lagen (2015:485) om erkännande och uppföljning av beslut om övervakningsåtgärder inom Europeiska unionen (i fortsättningen la- gen om uppföljning av beslut om övervakningsåtgärder) med tillhö- rande förordning finns det bestämmelser som möjliggör att en per- son som är misstänkt för brott i en medlemsstat, i stället för att vara häktad där, kan stå under övervakning i en annan EU-medlemsstat som han eller hon har sin hemvist i eller annan stark anknytning till. Lagen genomför rambeslutet om uppföljning av beslut om övervak- ningsåtgärder. Genom förordningen (2014:1553) om förebyggande och lösning av tvister om utövande av jurisdiktion i straffrättsliga förfaranden inom Europeiska unionen genomförs rambeslutet om jurisdiktions- konflikter. Några andra författningar som genomför överenskommelser om rättsligt samarbete I förhållande till de nordiska staterna finns det regler som grundar sig på konventionen av om överlämnande mellan de nordiska staterna på grund av brott (nordisk arresterings- order). En nordisk arresteringsorder får utfärdas av en nordisk stat och innehålla en begäran om att en eftersökt person ska överlämnas från en annan nordisk stat för lagföring eller för verkställighet av en frihetsberövande påföljd. Vid överlämnande från tillämpas lagen (2011:1165) om överlämnande från enligt en nordisk arresteringsorder och förordningen (2012:565) i samma ämne. gen och förordningen innehåller regler för åklagares och domstolars handläggning av och beslut i ärenden om överlämnande från . När det gäller överlämnande till finns det bestämmelser i förordningen (2012:566) om överlämnande till enligt en nor- disk arresteringsorder. En nordisk arresteringsorder för lagföring i utfärdas av åklagare. En sådan arresteringsorder får utfärdas när den eftersökte är anhållen eller häktad i sin utevaro på sannolika skäl misstänkt för ett brott för vilket det är föreskrivet fängelse. Riksåklagaren bestämmer enligt 1 kap. 2 § andra stycket förordning- en vilka åklagare som får utfärda en nordisk arresteringsorder. Lagen (1957:668) om utlämning för brott (i fortsättningen ut- lämningslagen) reglerar villkoren för och förfarandet vid utlämning från till en utomnordisk stat. Lagen tillkom i nära anslutning till det arbete inom som ledde års euro- peiska utlämningskonvention och bygger i allt väsentligt på den kon- ventionen. I utlämningslagen regleras förutsättningarna för utläm- ning. Om en stat vill få en person utlämnad ska den lämna in en framställning om utlämning till centralmyndigheten och bifoga den utredning som ligger till grund för ansökan. Utlämning till från en utomnordisk stat som inte är bunden av samarbetet om en europeisk arresteringsorder regleras huvudsakligen i förordningen (1982:306) med vissa bestämmelser om utlämning för brott (i fort- sättningen utlämningsförordningen). Framställning om utlämning från en utomnordisk stat för lagföring av en person som i är misstänkt eller tilltalad för brott görs enligt utlämningsförordningen av åklagare. Framställningen skickas till riksåklagaren, som avgör om den ska överlämnas till centralmyndigheten för vidarebefordran till den andra staten. är centralmyndighet enligt både utlämningslagen och utlämningsförordningen. IEppo-förordningen finns det regler om gränsöverskridande samar- bete mellan Eppos medlemsstater i artiklarna 31–33. Det finns även artiklar som ställer krav på medlemsstaterna i relation till såväl de av EU:s medlemsstater som inte ingår i samarbetet (artikel 105) som stater utanför EU med vilka medlemsstaterna har överenskommel- ser om straffrättsligt samarbete, s.k. tredjeländer (artikel 104). Man kan alltså tala om tre nivåer av gränsöverskridande samarbete. Den första nivån är Eppo-intern och avser såväl relationen mellan Eppo och medlemsstaterna som relationen mellan de medlemsstater som deltar i Eppo. Bestämmelserna på denna nivå kompletterar de regler som gäller i övrigt enligt förordningen för att göra det möjligt för Eppo att enkelt kunna bedriva en brottsutredning när det finns moment i utredningen som är gränsöverskridande. Exempel på det är utredningsåtgärder som behöver vidtas i en annan stat som deltar i Eppo än den som utredningen bedrivs i. Utgångspunkten enligt Eppo-förordningen, om än outtalad, är att det ska vara enklare att genomföra gränsöverskridande åtgärder i ett Eppo-ärende än vad det är när brottsbekämpande myndigheter i EU samarbetar över gränserna. Tanken tycks vara att det mellan åklagarna i Eppo ska fungera ungefär på motsvarande sätt som inom en medlemsstat. Den andra nivån avser samarbetet mellan å ena sidan Eppo och de medlemsstater som deltar i Eppo och å andra sidan de medlemsstater som står utanför det fördjupade samarbetet i Eppo. Utgångspunkten enligt Eppo-förordningen är att Eppo, när myndigheten har behö- righet, ska ha samma status som nationella åklagarmyndigheter i re- lation till de medlemsstater i EU som inte deltar i det fördjupade samarbetet i Eppo. Samma utgångspunkt gäller i den tredje nivån, dvs. i relationen mellan Eppo och tredjeland. De nu redovisade utgångspunkterna ligger till grund för utred- ningens överväganden om det gränsöverskridande samarbetet. Enligt artikel 31.1 ska de europeiska delegerade åklagarna verka i nära samarbete med varandra genom att biträda och regelbundet råd- göra med varandra i gränsöverskridande fall. När en åtgärd behöver vidtas i en annan medlemsstat än den handläggande europeiska dele- gerade åklagarens medlemsstat ska han eller hon besluta att anta den nödvändiga åtgärden och anvisa den till en europeisk delegerad åkla- gare i den medlemsstat där åtgärden behöver vidtas. kel 31.2 får den handläggande europeiska delegerade åklagaren an- visa alla de åtgärder som är tillgängliga för honom eller henne enligt artikel 30 (se avsnitt 11.3 och 11.4). Motiveringen och antagandet av sådana åtgärder ska styras av lagstiftningen i den handläggande euro- peiska delegerade åklagarens medlemsstat. När den handläggande europeiska delegerade åklagaren anvisar en utredningsåtgärd till en eller flera europeiska delegerade åklagare i någon annan medlemsstat ska han eller hon informera sin övervakande europeiska åklagare. Krävs det ett domstolsgodkännande för åtgärden enligt lagstift- ningen i den biträdande europeiska delegerade åklagarens medlems- stat ska han eller hon inhämta godkännande enligt den lagstift- ningen. Om ett domstolsgodkännande vägras ska den handläggande europeiska delegerade åklagaren dra tillbaka anvisningen. Kräver inte lagstiftningen i den biträdande europeiska delegerade åklagarens medlemsstat ett domstolsgodkännande medan lagstiftningen i den handläggande europeiska delegerade åklagarens medlemsstat kräver det, ska godkännandet inhämtas av den senare och lämnas in tillsam- mans med anvisningen. Det anges i artikel 31.3. Det är alltså åklaga- ren i den stat vars lagstiftning kräver domstolsgodkännande som ska se till att det inhämtas.