prot · H709117 · 2020-05-06 00:00:00 — Ett särskilt ROT-avdrag för viktiga kulturhistoriska byggnader och bebyggelsemiljöer som ligger utanför det vanliga avdraget anser vi vara önskvärt. En särskilt viktig fråga i dessa tider av kris gäller i vilken utsträckning vårdpersonal ska beskattas för vissa förmåner som betalas av arbetsgivaren. Just nu ligger det på skatteutskottets bord en tillfällig skattebefrielse för personal i vården som får vissa förmåner av sin arbetsgivare som normalt sett beskattas. Det kan vara att arbetsgivaren erbjuder gratis parkering eller fria resor till och från arbetet med taxi. Just nu vet vi att kollektivtrafiken medför en smittorisk och att det därför finns anledning till dessa undantag från förmånsbeskattning för dessa synnerligen samhällskritiska yrkesgrupper, som dessutom riskerar att utsättas för smitta i och med sina arbetsuppgifter. Förutom ett tillfälligt undantag från förmånsbeskattning för en viss yrkeskategori finns det andra förmåner som anses vara befriade från beskattning. Det är bland annat de så kallade pedagogiska måltiderna i vården, alltså måltider som man konsumerar tillsammans med sina brukare. Förutom den vård som anses vara förmånsskattebefriad anser vi att även personal inom den somatiska vården bör befrias från förmånsbeskattning vid måltider som intas tillsammans med de patienter man vårdar. Vi vet att måltider tillsammans stärker välbefinnande och hälsa hos alla. Vi står naturligtvis bakom samtliga sverigedemokratiska ställningstaganden, men för att vinna tid vid voteringen yrkar jag bifall endast till reservation 7 i betänkandet. 50 (C): Jag vill börja med att säga att det kan kännas så där att stå här och diskutera inkomstskatter med tanke på hur situationen ser ut i världen. Men till dem som lyssnar vill jag säga: Kämpa på! Det gör vi, genom att tänka på vad vi behöver efter krisen. Vi behöver adekvata, konkreta redskap för att ska starta igen. Därför behöver vi ha en sådan här debatt angående inkomstskatter. I den allmänna debatten om skatter har fokus till stor del kommit att ligga på skatter som ett effektivt ekonomiskt styrmedel. Det är såklart rätt i sak. Men, vi får inte glömma att skatterna ska främja ett legitimt och rättvist skattesystem. Förtroendet för vårt skattesystem är grundläggande inte bara för legitimiteten utan i förlängningen även för välfärdsstaten. höga skattetryck kräver att varje krona används varsamt. De jobbskatteavdrag som införts har haft karaktären av ekonomiska styrmedel – att stärka incitamenten för arbete – men de har också medfört mer pengar kvar i plånboken, både för den enskilde och för kommuner. I statsbudgeten infördes sänkt skatt för den som bor i delar av landsbygden i . Det är faktiskt ett principiellt historiskt steg i att utjämna den orättvisa skillnad i kommunalskatt som finns mellan landsbygdskommuner och storstadskommuner. De boende på landsbygden betalar ofta högre kommunalskatt än de boende i tätortskommuner men har ofta sämre tillgång till service. måste de betala ur egen ficka så att vägsamfälligheten eller bredbandssamfälligheten kan ordna så att de får en sjyst service, som för andra finansieras via skattsedeln. vill fortsätta utredningen av ett landsbygdsavdrag som möjliggör avdrag för medlemsavgift för till exempel sådana föreningar. vill vi se över möjligheten att ytterligare sänka kommunalskatten för att utjämna den skillnad som finns mellan landsbygdskommuner och större kommuner. Vid en jämförelse av olika delar av och i vilken utsträckning som man genom skatter och avgifter betalar för att resa med bil står det klart att skillnaderna är stora. På landsbygden betalar man en betydligt större andel av bilens samhällsekonomiska kostnader än i tätorter. Vi måste utjämna olikheter som en del av en skatteväxling inom transportsektorn. Det måste vara möjligt för människor att leva, bo och verka i hela landet parallellt med den nödvändiga omställningen till hållbara transporter. Om detta ska lyckas behövs en bred översyn av skatterna på området. Utgångspunkten bör vara att skattesystemet ska ta hänsyn till både klimatnytta och de geografiska förutsättningar som råder i . Så som reseavdraget är konstruerat slår det hårt mot de människor som bor på landsbygden och som inte har något annat val än att köra bil till och från arbetet. Om man bor i en stad eller på en större ort finns det oftast kollektivtrafik, vilket gör det lättare att välja bort bilen om eller när avdragsmöjligheterna försämras. Detta är bra för storstäder, för då minskar biltrafiken och miljön förbättras. Men om man befinner sig i områden där det inte finns någon kollektivtrafik blir det kostsamt. I skogslänen och andra delar av är avstånden oerhört stora. Minskade möjligheter till skatteavdrag för bilresor bidrar till ytterligare kostnader för landsbygdens invånare, och det ökar klyftorna. vill att skattepolitiken ska användas som ett tillväxtskapande redskap. Det är viktigt att ta hänsyn till i en kommande skattereform. Att använda skattepolitiken som ett tillväxtredskap för hela landet kan möjliggöras genom att regionalisera fler delar av den statliga fastighetsskatten i syfte att stärka den regionala beslutsnivån och regionernas möjligheter att föra en tillväxtfrämjande politik utifrån sina egna förutsättningar. vill utreda hur ett antal skattebaser ska kunna regionaliseras så att regionerna får behålla en större andel av de värden som skapas hos just dem. Ett första steg är att regionalisera fastighetsskatten på vatten- och vindkraftverk. Det är en större fråga än vad det låter som – en oerhört stor pedagogisk fråga. Jag kan tänka mig att det är lite problematiskt att bo i till exempel en mellannorrländsk mindre ort och se det forsande vattnet stanna upp för kraftutvinning och se att skolan i byn läggs ned. Det är svårförklarligt. Just nu är framtiden – ja, till och med – något som är väldigt osäkert i vår värld. Men som vi arbetar med att dämpa smittspridningen och att ge de företag som drabbas möjligheter att överbrygga krisen måste antalet arbetade timmar öka för att ska komma på fötter igen och vi långsiktigt ska ha råd att behålla och utveckla vår välfärd. vill därför se en grundlig skattereform som syftar till att skapa mer jobb och tillväxt och som ökar kostnaden för miljöfarlig verksamhet. Skatterna måste utformas så att människor vågar ta risker och starta företag, inte minst post . Skatterna måste vara förutsebara, rättssäkra och långsiktiga. Trösklarna till småskaligt företagande måste sänkas genom regelförenklingar och lägre skatter. Den nuvarande krisen har tydliggjort aspekter av skattesystemet som och många med oss länge har pekat på. För mindre företag riskerar komplicerad och tidskrävande administration och regler att bli en tung börda eftersom företagen ofta måste göra lika mycket med mindre resurser. Små företag har inga stora skatte- och administrationsavdelningar att ta till. Tyvärr är exemplen många där företag drabbas av skattelagstiftningen eller tolkningen av den. Ett av dessa exempel är förmånsbeskattning. Jag behöver bara nämna fyrhjulingar för att många med mig ska skaka på huvudet. Om själva dispositionsrätten, innehavet, är föremål för förmånsbeskattning är det inte direkt tydligt och rättssäkert så som systemet är . Det här måste vi ändra, och jag vill härmed passa på att yrka bifall till reservation 26. Många frågor har länge varit i behov av reformering. En fråga som synnerligen har varit i behov av ny lagstiftning är den om arvodering av styrelseledamöter. Att inte längre kunna ta upp inkomst av styrelsearbete som näringsverksamhet i ett bolag försvårar både för den enskilde och för de företag som vill stärka upp styrelsen med en specifik kompetens. Det här måste vi fortsätta att utreda och se över så att det blir ett bättre system. Jag kan slutligen konstatera att det finns många reservationer i betänkandet, vilket för mig är en tydlig signal. Vi behöver en reform. Det finns mycket att göra, inte minst vad gäller regelförenkling. Krisen vi befinner oss i har lett till att många regler och bestämmelser hastigt har ändrats för att underlätta för företag. Det är nu vi allihop ska ta på oss förenklingsglasögonen och verkligen ta chansen: Återinför inte onödiga regler! En skattereform ska säkerställa företagande, jobb och tillväxt i hela landet som vi hanterar klimatomställningen. 51 (V): som går blir mer och mer ojämlikt. Värdet av mångas arbete hamnar i ett fåtal fickor medan välfärden går på knäna. Förmögenheter och kapital koncentreras till dem som har mest och lämnar väldigt många människor efter. Dessutom har decennier av nedskärningar i välfärden och nedmonteringen av trygghetssystemen försämrat våra förutsättningar att möta en kris. Den svenska sjukvården var redan överbelastad före coronakrisen och är överbelastad . Men i debatten har vi ständigt fått höra att statens resurser är begränsade, vilket rättfärdigas med klyschor som ”rätta munnen efter matsäcken” eller ”anpassa kostymen” och så vidare. De som har fått ta den största smällen är vårdpersonalen och välfärdsarbetarna som ständigt har fått möta nedskärningar och besparingar, ofta dolda bakom ord som ”effektiviseringar”. Färre människor ska alltså göra samma jobb som om de vore maskiner. Men välfärdsarbetare är inte maskiner. Att arbeta med krav om att vara effektivare tar ut sitt pris i form av utslitna kroppar och ökad stress. Det handlar om välfärdsarbetare som börjar och avslutar sina dagar med värktabletter. Det är de som får betala priset för regeringens alla skattesänkningar för de rika. Den slopade värnskatten kostade ungefär 6 miljarder. Det motsvarar 15 000 kollegor till landets alla undersköterskor. Men i stället fick vi ett ökat klassamhälle där underbetalda kvinnor sliter ut sig i välfärden medan högavlönade och välbeställda män får sina skattesänkningar. Vi har prövat det här systemet . Vi har prövat sänkta skatter och försämrade sjukförsäkringar. Vi har prövat vinstjakt i välfärden och privatiseringar. Det enda vi kan konstatera är att vi har fått minskad välfärd, områden som lämnats efter och ökade klassklyftor. Därför kommer vi också att behöva se över hur krisens bördor ska fördelas och betalas. Storbolag och kapitalägare, de som främst varit föremål för de olika stödpaketen, måste i större utsträckning vara med och betala för välfärden. Det är provocerande nog att det finns bolag som söker statligt stöd och vill gå vidare med aktieutdelningar till sina ägare. Om vi har ägare som har satt årliga miljardutdelningar i system men låter bolagen stå relativt fattiga kan ägarna faktiskt själva kliva in med kapital. Det ska inte vanliga skattebetalare behöva göra. Vi ska inte ha ett system där vi privatiserar vinsterna och socialiserar förlusterna. När kapitalet växer snabbare än inkomsterna ökar också ojämlikheten i samhället. Under har få grupper i varit lika stora vinnare som storbolagens ägare. Deras inkomster har ökat mångdubbelt snabbare än den övriga befolkningens. De har dessutom varit särskilt gynnade av den förda skattepolitiken, inte minst på grund av slopade eller minskade skatter på förmögenhet, arv, gåvor, fastigheter och kapitalinkomster och även avskaffad värnskatt. Sammantaget har det bidragit till ökade klassklyftor och att de rika har kunnat dra ifrån ännu mer. Men det har också lämnat oss sämre rustade när krisen kommer, inte minst på grund av kris i välfärden, privatiseringar som lämnat oss med välfärdsföretag som har underbemanning som affärsmodell och en äldreomsorg som borgarna hävdar blir bättre om den läggs ut till lägstbjudande. Det behövs en radikal omläggning av skattepolitiken. Kapitalägare måste i större utsträckning vara med och betala för välfärden. Vi föreslår höjd skatt på höga inkomster och sänkt skatt för låg- och medelinkomsttagare. Skatten på stora aktieutdelningar och kapitalinkomster bör också höjas för att stärka våra välfärds- och trygghetssystem. Genom dessa omfördelar vi också solidariskt mellan arbetande och arbetslösa, mellan friska och sjuka och inte minst mellan dem som lever i överflöd och dem som lever på marginalen. Det är tydligt att välfärden behöver mer resurser och färre jobbskatteavdrag. Det behövs progressiva och rättvisa förändringar som förbättrar vår gemensamma välfärd och som förbättrar livet för alla de människor som behöver ta del av den. För i ett rikt land som kan vi inte, och ska vi aldrig, acceptera en underfinansierad välfärd där undersköterskor och barnskötare inte har tillräckligt många kollegor eller rimliga arbetsscheman som några få tjänar miljarder. Vi måste minska de ekonomiska klyftorna och använda ekonomin till att omfördela resurserna. Det innebär inte bara mer rättvisa och välfungerande samhällen utan även en maktförskjutning bort från ett fåtal kapitalägare. I dessa tider när vi uppmanas att arbeta hemifrån vet vi precis vilka målgrupper som inte kan göra det eftersom de sliter för att få välfärden och samhället att fungera. När krisen är över, kom då ihåg vilka det var som gjorde jobbet! Då är det tid för rättvisa och fördelningspolitik. Då är det tid att värdera arbetare efter deras insatser och att låta vården utgå från behov och inte plånböcker. Då räcker det inte med applåder, speciellt inte från dem som har satt välfärden på svältkost till förmån för de rika. Det räcker inte med att sluta kalla samhällsviktiga funktioner för enkla jobb, utan det är dags att välfärdsarbetare får den status de förtjänar. Det är dags att vårdpersonal får bättre arbetsvillkor, rimliga scheman och arbetstider som går att kombinera med familjeliv och fritid. Det kan rika kapitalägare faktiskt stå för. Jag yrkar bifall till reservation 4. 52 (KD): När lönen kommer in på kontot är det mycket som ska göras. Bostaden, telefonräkningen, elräkningen och mycket annat ska betalas. Sedan ska pengarna räcka till mat och förhoppningsvis också nöjen och semester. Utgifterna är många. Men den största utgiften vi har glömmer vi ofta bort. Det är den vi debatterar här , nämligen inkomstskatten. De flesta av oss vet nog hur mycket vi betalar för vår bostad , och de flesta av oss har någorlunda koll på vad telefonen kostar och hur stor elräkningen brukar bli. Men det finns studier som visar att många av oss inte vet hur stor vår största utgift, skatten, faktiskt är. Den som tjänar får i genomsnitt på kontot . Men för arbetsgivaren är kostnaderna betydligt högre än . Arbetsgivaren som ska betala sociala avgifter och skatter har en kostnad . Av dessa får arbetstagaren in 23 000 på sitt konto. Mer än försvinner i skatter och avgifter däremellan, och många vet inte ens om det. tycker att skattetrycket måste synliggöras. Offentliga arbetsgivare måste visa vägen genom att tydligare redovisa samtliga skatter och avgifter på lönebeskedet. Det är inte mer än rätt gentemot medborgarna, alla de som är de egentliga ägarna till pengarna. Vi måste belysa och informera om hur vårt samhällssystem funkar och vilka fundament det vilar på. Skatter är ett mycket effektivt styrmedel. Enkelt uttryckt kan man säga att det vi vill ha mindre av beskattar vi mer och det vi vill ha mer av beskattar vi mindre. Det var ett skäl till att jobbskatteavdragen infördes. Vi vet att arbete skapar välstånd och välfärd. Det vill vi ha mer av, och därför sänktes skatterna på arbete. Därför behövs fortsatt sänkta skatter för alla som arbetar eller har arbetat. Det gick vi i fram med i vår budgetmotion . Det finns grupper som det är extra viktigt att få in eller behålla på arbetsmarknaden. En sådan grupp är de äldre. Att få fler äldre att stanna kvar på arbetet något eller är avgörande för att våra arbetsplatser ska fortsätta befolkas av kompetent personal. Bara när det gäller offentliga sektorn säger , Kommuner och Regioner, att det behövs massor av ny personal inom alla olika välfärdsverksamheter. För att behålla bara nuvarande personaltäthet krävs det fram över en halv miljon nya medarbetare. Det kan vi inte lösa genom att fylla på med nya unga medarbetare, inte minst för att det skulle kräva att i princip varenda en som börjar arbeta gör det inom välfärden. De äldre är helt nödvändiga om vi ska ha en chans att ens behålla den personaltäthet vi har . Därför är det viktigt att göra det mer attraktivt för de äldre att stanna kvar på arbetsmarknaden. För att få fler äldre att stanna lite längre på arbetsmarknaden föreslår vi kristdemokrater ett dubbelt jobbskatteavdrag för personer som är eller äldre. Genom det kan äldre stimuleras att jobba extra, eftersom det lönar sig betydligt mer, eller stanna kvar men gå ned i arbetstid med bibehållen disponibel inkomst. Skatter är som sagt ett mycket effektivt styrmedel, och det vi vill ha mer av borde vi beskatta mindre. Något som vill ha mer av är ett starkt, livskraftigt och självständigt civilsamhälle. Därför har vi också arbetat för och infört ett gåvoskatteavdrag. Det innebär i praktiken en skattelättnad för den som ger gåvor till sociala ändamål och forskning. Genom gåvoskatteavdraget stärks organisationer som , , Hjärt-Lungfonden och Cancerfonden. Vi såg mycket allvarligt på att det gåvoskatteavdrag som alliansregeringen införde togs bort under förra mandatperioden av Socialdemokraterna och . Därför prioriterade vi det i arbetet med den kristdemokratiska och moderata budgetreservation som antogs här i . Vi är jätteglada över att gåvoskatteavdraget är tillbaka, men är det att börja utveckla det. Taket måste höjas, så att fler kan ge större gåvor. Den pågående coronakrisen drabbar givetvis i första hand dem som blir sjuka, de anhöriga, sjukvårdspersonalen, företag och anställda. Men den drabbar också våra ideella organisationer och dem som organisationerna arbetar för att stödja. Det är bland annat en konsekvens av att det har blivit svårare att bedriva insamlingar och skapa evenemang som genererar pengar till verksamheterna. För att stärka de ideella organisationerna i krisen har föreslagit att den högsta skattereduktionen ska höjas rejält, till per person. Det skulle innebära att en privatperson under det här året skulle kunna skänka till ideell hjälpverksamhet med 25 procents skattereduktion. vill också inkludera fler typer av organisationer i systemet. Organisationer som till exempel arbetar med miljö och klimat, djurskydd, hälsa och livsåskådning bör kunna omfattas, precis som sociala ändamål och forskning gör . Dessutom borde den undre beloppsgränsen för varje enskild gåva sänkas. Om möjligt borde också administrationen för de berörda organisationerna förenklas ytterligare. Gåvoskatteavdraget är inget konstigt. Nästan alla länder har någon typ av skattereduktion eller avdrag för gåvor. Den mest intressanta förebilden för oss är förmodligen vårt grannland . Där infördes avdraget 1999. I början var det precis som här ganska blygsamt och omfattade bara några få typer av organisationer. Men det kom att utvecklas. omfattas över 600 organisationer i . Det är organisationer som arbetar med omsorg, mänskliga rättigheter, kultur, miljö, natur och djurskydd. var kristdemokraten statsminister i . har haft både vänster- och högerregeringar, med statsministrar som och . Det har varit olika regeringar med olika politik på många områden, men samtliga har utvecklat gåvoskatteavdraget. Det norska exemplet borde vara en förebild för oss i riksdag, fru talman. Avslutningsvis står vi i givetvis bakom samtliga våra reservationer, men för att spara tid vid voteringen yrkar jag bifall endast till reservation nr 5. 53 (L): Det är roligt att få stå i talarstolen . Så här i coronatider får flera av oss ledamöter hoppa in lite här och var. Men det här är för en gångs skull en debatt inom mitt område här i , skattepolitik. Det är roligt. Det här med skattepolitik är lite jobbigt för oss liberaler. Någon politiker sa att det är sexigt att betala skatt. Jag håller inte med. Det är ganska obehagligt. Men som liberal måste man nog ändå landa i att det är ett nödvändigt ont. Det är i alla fall nödvändigt för att upprätthålla statens uppgifter i samhällskontraktet. Det handlar om grundläggande välfärd och om skyddsnät som behövs för att människor ska fångas upp om de råkar illa ut. Det handlar om statens grundläggande uppgifter, som polis och rättsväsen. Det är legitimt att ta ut skatt om det handlar om att vi, både staten och medborgarna, som betalar skatten, upprätthåller kontraktet. Det som jag upplever som lite obehagligt är den arrogans som ibland finns på vissa håll när det gäller skattepengar och hur man ser på vad skattepengar är, var de kommer från och vad man kan göra med dem. Det räcker att öppna en tidning eller kolla på Facebook och kanske Twitter för att se en rad ganska horribla exempel på slöseri med skattepengar. Det kan vara kortsiktiga projekt som inte handlar om att upprätthålla statens kärnverksamheter eller välfärdens kärna. Det kan handla om något som så kallade policymakare kallar för pressmeddelandepengar. Det är alltså när politiker sprätter i väg pengar, inte tillräckligt mycket för att göra skillnad på riktigt men tillräckligt mycket för att ge ett klipp i tidningen för att bygga en politisk karriär. Det är obehagligt. Det kan handla om en kommunal‑, regional- eller rikspolitiker som driver igenom en reform eller ser till att ett hus byggs eller att något annat kommer på plats. Men det handlar egentligen mer om att sätta sig själv på kartan eller att bygga ett monument över sin politiska gärning än om att värna välfärdens kärna eller statens mest grundläggande uppgifter. Det är arrogant. Då ser man nämligen inte vad skattepengar är på riktigt. Skattepengar är blod, svett och tårar från människor som har slitit, arbetat och kämpat för att få egna pengar och egna medel. Det är människor som har investerat intellektuellt kapital, sina tankar och åratal av studier. Man kan ha investerat genom att använda sin kropp i ett yrke där man kanske har slitit på ryggen genom tunga lyft eller utsatt sig för faror. Man kan ha investerat genom att vara entreprenör och ta risker och kanske riskera alla sina pengar. Man har investerat sig själv, sina ansträngningar och sitt intellektuella kapital för att få någonting tillbaka. Väldigt ofta är det en inkomst som man vill ha för att kunna göra saker i sitt liv. Vi människor vill inte bara överleva, utan vi vill också få leva. När dessa människor har gjort tunga lyft, slitit, investerat, tagit stora egna risker, suttit åratal på eller vad det nu kan vara kommer staten in och tar en rätt stor del av kakan. Sedan kallar vi det beskattning. Jag tycker att det är arrogant att inte se att varenda skattekrona som vi debatterar är någons blod, svett och tårar och någons ansträngning, som personen i fråga har gjort oavsett yrkesbana. Det är uppenbart att vi nu snabbare än vad vi trodde rör oss in i en lågkonjunktur. Det innebär i sin tur att vi snabbare än vi trodde kommer att vara tvungna att genomdriva flera av de stora strukturreformer som behövs för att ska ta sig ur lågkonjunkturen. Det är lite märkligt. I debatten kan det låta som att coronasituationen och den snabba ekonomiska krasch som vi kan se framför oss skulle göra att vi inte kan tala om strukturreformer. Det är precis tvärtom. Om vi rör oss snabbt in i en lågkonjunktur gör det att vi snabbare behöver få de strukturreformer på plats som krävs för att vi ska ta oss ur lågkonjunkturen. Det handlar till exempel om att skattetryck är alldeles för högt. Det är alldeles för dyrt att vara verksam i . Vi har ett skattetryck som ligger långt över OECD-snittet. Vi behöver röra oss mot detta snitt för att behöver bli konkurrenskraftigt i en globaliserad ekonomi och när vi rör oss mot en lågkonjunktur. Vi behöver se till att människor vill komma hit och jobba för att man tjänar pengar på det. Det handlar om människor som har kompetenser som vi i saknar. Vi behöver ha konkurrenskraft och lägre skatter för att fler företagare och fler företag ska våga investera, anställa människor och skapa fler jobb så att fler personer får råd att inte bara överleva utan också leva.