prot · H70967 · 2020-01-31 00:00:00 — I interpellationssvaret hänvisar statsrådet till Kriminalvårdens instruktion där det framgår att häktesorganisationen ska vara utformad på så sätt att den främjar ett effektivt samarbete med övriga myndigheter inom rättsväsendet. Av instruktionen framgår vidare, vilket inte står i svaret, att en lokalisering av häktena som underlättar detta samarbete ska eftersträvas. Det är naturligtvis bra att denna instruktion finns, och beslut i denna del fattades av alliansregeringen strax före valet . I interpellationssvaret framgår det emellertid inte över huvud taget hur följer upp att Kriminalvården arbetar efter den instruktion som beslutades . Att helhetsperspektivet saknas i styrningen av rättskedjan blir också tydligt i Kriminalvårdens regleringsbrev . Under avsnittet om Kriminalvårdens platskapacitet står det att läsa att myndighetens platskapacitet ska planeras så att det finns en hög grad av flexibilitet som tar sin utgångspunkt i verksamhetens behov och med stort fokus på resurseffektivitet. Rättskedjeperspektivet nämns över huvud taget inte i regleringsbrevet, och fokus ligger helt och hållet på Kriminalvårdens inre effektivitet. Det var bra att regeringen gav i uppdrag till en rad myndigheter inom rättsväsendet att bedöma framtida verksamhetsvolymer i rättskedjan. Det är dock anmärkningsvärt att ett sådant beslut kommer först efter att har konstaterat stora brister i rättskedjeperspektivet i styrningen av och resursfördelningen till myndigheterna. Det är uppenbart att den bristande styrningen av rättskedjan riskerar att leda till att tillskapandet av ett rättscentrum i , där polis, åklagare och häkte samlas nära , riskerar att försenas . 21 Justitie- och migrationsminister (S): Bara för att vara tydlig: Den utbyggnad vi nu gör på Salberga för att klara de häktesplatser som vi behöver få fram utesluter inte en framtida investering i , men vi måste ha utbyggnaden i så att vi kan klara det kortsiktiga behov vi har . När det gäller får vi se om vi kan ordna fram de resurser som behövs, men det är en investering som, om den ska göras, tar lite tid. Jag kan inte vänta på ett rättscentrum i , för jag måste ha platser så fort som möjligt. Dessa saker utesluter inte varandra. Det jag påpekade var att har en svag position i denna debatt, . Varje gång ni får en möjlighet att påverka budgetarna underfinansierar ni Kriminalvården. Som sagt: var vi en övergångsregering, och jag kunde inte göra några satsningar. Det får nämligen inte en övergångsregering göra. Men ni hade kunnat göra vilka satsningar ni ville. Det fanns inga formella skäl att inte göra det. Ni visste att Kriminalvården stod inför stora resursbehov, med underskott som nästan översteg av deras budget. Ni visste om att det fanns stora hål att fylla. Ni visste om att de hade äskat , men ni kom med . Detta är precis vad jag påpekar. Det första jag fick göra när jag tillträdde var att försöka rätta till det bekymmer som ni hade satt oss i. Först fick vi gå in med 300 miljoner i vårändringsbudgeten och sedan med ytterligare 200 miljoner i höständringsbudgeten. Vi fyllde på sammanlagt en halv miljard så att Kriminalvården skulle kunna lösa sin uppgift. Framför oss har vi stora investeringar. Det här blir som sagt en av de stora frågorna . Kriminalvården bedömer att det behövs ungefär 1 300 fler platser på häkten och anstalter . Vi går in med mycket pengar : sammanlagt . Vi kommer att få fortsätta att utveckla detta och se till att vi resurssätter Kriminalvården på ett sådant sätt att de kan sköta sin uppgift, självfallet i samarbete med polisen. Jag vet att det nu finns ett mycket bättre samarbete på högsta nivå mellan polis och kriminalvård än tidigare, och man försöker möta varandras behov. När det gäller Kriminalvården handlar det inte bara om platsbrist, utan det handlar också om mycket stora underhållsbehov. Vi har fängelser . De ser bättre ut nu än vad de gjorde då, men lokalerna är inte anpassade till modern kriminalvård. Vi har anstalter som har fått stänga av olika skäl. Ett sådant exempel är , som fick stänga av brandsäkerhetsskäl 2015. Om mina företrädare hade sett till att möta renoveringsbehoven och underhållet hade man kanske inte behövt stänga. Det var samma sak med ett häkte i , där det var så undermåligt att folk kunde rymma genom fönstren. Därför fick de också stänga. Det är alltså inte bara platsbrist utan också stora renoveringsbehov. Om kan försöka komma ur den situation som de ibland hamnar i, det vill säga att skattesänkningar går före investeringar, blir det lättare att driva politik framöver. Alla ska vara övertygade om att regeringen kommer att genomföra fortsatt stora satsningar på Kriminalvården. Detta kommer att märkas också i . 22 (M): Jag är helt överens med om behovet av att bygga i Salberga här och . Detta behov finns, och Salberga ligger strategiskt placerat mellan de större städerna i , som ett komplement till de häkten som finns i dessa städer. Men detta tar som sagt inte bort behovet av att åstadkomma ett häkte i . Det har gått häktet stängdes, vilket har inneburit stora konsekvenser för polisen i . Det är åtskilliga årsarbetare som används bara för transporter och administration på grund av detta. Som jag sa tidigare är konsekvensen av att det inte finns ett häkte i att ett förhör kan ta en halv dag att genomföra för en utredare. Detta innebär att värdefulla polisiära resurser, som borde användas för att bekämpa brott, i stället används till resor och administration. Vi har en ohållbar situation, och vi behöver få en lösning på häktesfrågan på plats. Det finns möjligheter att tillskapa ett sammanhållet rättscentrum i där polis, åklagare och häkte samlas nära tingsrätten i samband med att ett nytt polishus ska byggas, vilket ska stå klart . Detta skulle innebära att rättsväsendet bättre hålls samman och att de samlade resurserna kan användas mer effektivt. Men fortfarande saknas beslut om att inrätta ett häkte i , och det riskerar att skjutas upp på obestämd framtid. Jag hade hoppats kunna komma hem till till helgen med ett positivt besked om att det ska byggas ett häkte där. Vi väntar fortfarande, och vi hoppas att det kommer. Jag vill ändå tacka för svaret så här långt, och jag hoppas att vi kan få ett beslut om ett häkte i . 23 Justitie- och migrationsminister (S): Politik fungerar på det sättet att om man vill något måste man vara beredd att finansiera det. Det var detta jag pekade på, . Ni hade en chans i budgeten 2018 att finansiera Kriminalvården. Men det gjorde ni inte, utan ni underfinansierade Kriminalvården kraftigt. hade haft en starkare position i denna debatt om han hade väckt en budgetmotion där det stod att vill ha ett häkte i , men det finns inte ett enda ord i budgetmotion om detta. Jag kan inte tolka detta på annat sätt än att inte har fått igenom detta krav i de interna förhandlingarna om budgetmotionen. Det hade naturligtvis varit lättare att klara debatten om alla visste att detta är något som driver, men så är det inte, i alla fall inte i budgetmotionen. För att ge lite perspektiv kan jag säga att det är mellan och . Skälet till att vi bygger ut i Salberga är att vi har en befintlig anläggning där. Man kan bygga innanför murarna eller på den mark som redan finns. Detta gör att det går mycket fortare, och det blir också billigare. Denna investering, som ska vara färdig 2022, utesluter inte att vi kan skapa ett rättscentrum också i , men det får bli en senare fråga och en dialog som vi får föra med Kriminalvården. En förutsättning är, återigen, att vi har de resurser som behövs framöver. Vår ambition är att vi ska fortsätta att bygga ut kriminalvården, och det blir en av de stora uppgifterna framöver . Detta kommer som sagt att märkas också i . Interpellationsdebatten var härmed avslutad. § 5 Svar på interpellation 2019/20:248 om egenmäktighet med barn 24 Justitie- och migrationsminister (S): har frågat mig vilka åtgärder jag och regeringen kommer att vidta för att se till att rättsväsendet kan bidra till att tillgodose barns behov av och rätt till umgänge med båda föräldrarna. Barns rätt till kontakt och umgänge med båda sina föräldrar är viktig och något som samhället måste arbeta aktivt för att tillgodose. Det är dock barnets bästa som ska vara avgörande. Barns behov av och rätt till trygghet måste alltid gå först. Straffbestämmelsen om egenmäktighet med barn riktar sig mot obehöriga ingrepp i eller missbruk av vårdnaden av barn och syftar inte till att skydda umgängesrätten som sådan. Straffansvaret vid gemensam vårdnad utvidgades från att omfatta enbart ett bortförande av barnet till att numera omfatta alla skiljanden, alltså även olovliga undanhållanden. Bestämmelsen om egenmäktighet med barn skyddar i första hand vårdnaden och vårdnadshavares rätt och skyldighet att bestämma i frågor som rör barnets personliga angelägenheter. Att hålla ett barn oåtkomligt för en vårdnadshavare kan bedömas som egenmäktighet med barn, om avsikten har varit att varaktigt skilja barnet från vårdnadshavaren. Ett försenat överlämnande eller återlämnande av ett barn, eller att barnet inte alls lämnas för umgänge eller boende, innebär dock inte utan vidare att det är fråga om ett straffbart skiljande. Ett sådant agerande kan däremot i vissa fall i stället vara skäl för att i ett familjemål ändra i vårdnaden, boendet eller umgänget. Åklagare hanterar ca 1 500 brottsmisstankar om egenmäktighet med barn, och väcks ungefär 30 åtal. När bestämmelsen om åtalsprövning vid egenmäktighet med barn infördes motiverades den med att omständigheterna vid brottet ibland kan vara sådana att åtal av allmän åklagare skulle innebära ett opåkallat ingripande i privata förhållanden. gjorde 2014 en granskning av tillämpningen av den särskilda åtalsprövningsregeln och kom då fram till att tillämpningen i stort sett genomgående var korrekt. har därefter även tagit fram en rättspromemoria som syftar till att ge åklagare vägledning och stöd i handläggningen av ärenden som rör egenmäktighet med barn. I sådana här fall måste man ställa sig frågan vilka medel och metoder som är mest lämpliga för att se till att barnets bästa tillgodoses och kommer i första hand när föräldrar inte kan komma överens och hitta samförståndslösningar kring sina barn. Utöver den straffrättsliga regleringen finns som sagt verktyg i det familjerättsliga regelverket om vårdnad, boende och umgänge för att hantera sådana här situationer. Om en förälder inte följer vad som beslutats finns en möjlighet att ansöka om verkställighet. Ett beslut om verkställighet får förenas med vite, och i sista hand kan det beslutas att barnet ska hämtas. Till detta kommer de verktyg som finns inom för att hantera föräldrakonflikter och andra familjerättsliga problem. Jag anser att det i första hand är i den änden som frågor om barns rätt till kontakt med båda sina föräldrar bör hanteras, inte genom utökad kriminalisering. 25 (SD): Jag tackar för svaret. Jag kan börja med att konstatera att jag och har helt olika ingångsvärden i denna fråga. För mig handlar det om barnets rätt till sina föräldrar. Det är den rätten som vi måste stå upp för och värna. Den rätten kan inte bygga på att föräldern ska göra rätt. Den måste utgå från barnet och barnets behov av båda sina föräldrar. Men jag kan konstatera att i stort sett uteslutande talar om vad man som förälder kan göra för att få träffa sitt barn. Det finns ganska många anmälningar om egenmäktighet med barn, men få leder till åtal, precis som redogjorde för. Endast 2 fall av 100 leder till åtal, vilket är mycket lågt. Det tyder antingen på att man anmäler i onödan eller att det finns något annat problem med lagen. Vad som kanske är ännu värre än detta låga tal är att det antagligen finns ett mörkertal med föräldrar som inte orkar slåss med myndigheter eller inte tror att det är lönt. För det är faktiskt väldigt sällan lönt att som pappa försöka få rätt i en vårdnadstvist med de regler som gäller . Barnperspektivet innebär att barnets rätt till föräldrarna ska värnas. påstår att han står upp för detta. Vi fick höra att barnets bästa ska vara avgörande. Men varför är det då den utestängda föräldern som ska agera och kräva att få träffa sitt barn genom verkställighet? Om och regeringen verkligen menar allvar med att barnets rätt till sina föräldrar ska värnas är det väl myndigheterna som ska strida för barnets rätt att träffa båda sina föräldrar och värna om denna rättighet? ger också barnet rätt till familjeliv, och det ger indirekt rätten till föräldrarna. Inte ska barnet kräva verkställighet för att få träffa sin pappa, eller menar regeringen att barnets bästa är att barnet själv ska begära detta? Hur menar regeringen att det i praktiken ska gå till för ett barn att väcka talan om barnet vill träffa sin pappa när den utestängda föräldern inte gör det? Det skulle jag gärna vilja ha en längre förklaring till. Någon annan kan faktiskt anmäla egenmäktighet med barn. Det behöver inte vara den utestängda föräldern. Det kan vara någon annan som står barnet nära som ser att barnet far illa av att inte få träffa sin förälder, om det i det fallet är en mamma som har tagit barnet och flyttat iväg långt bort. Att ansöka om verkställighet – om den beviljas får den förenas med vite, och i sista hand kan det beslutas om att barnet ska hämtas – är knappast någonting som kommer att gå särskilt snabbt. Under hela den tid som detta sker, innan man kommer fram till ett beslut om att barnet faktiskt ska hämtas, är barnet helt i händerna på den ena föräldern och har inte tillgång till den andra föräldern. Jag ser inte att detta lever upp till och barnets rätt till båda sina föräldrar. Är det verkligen barnets intressen som företräder när han inte vill ha ett kraftfullare ingripande från samhället? 26 Justitie- och migrationsminister (S): Jag skulle vilja påstå att det är precis tvärtom och att det är jag som står för barnets rätt till föräldrarna, medan står för pappans rätt till barnet. Man hörde i hans anförande att det bara handlade om pappaperspektivet. Det var inte ett ord om mammaperspektivet. Har man varit i närheten av sådana här fall förstår man att det alltid finns två sidor som man måste ta hänsyn till. Men och SD ser egentligen bara pappornas intressen och pappornas perspektiv. Jag vet också att det från den andra sidan kan finnas en del diskussioner kring vad som har föregått till exempel en separation. De kontakter som jag har med bland annat kvinnojourer gör att jag får den bilden också när det gäller vilken situation som mammorna i olika lägen kan hamna i. Man ska komma ihåg att det i en del av dessa konflikter kan finnas situationer där pappan inte har betett sig särskilt väl utan tvärtom har betett sig riktigt illa. Vad jag säger är alltså att man faktiskt måste se till båda sidorna, både mammans och pappans sida. Men det som framför allt ska gälla är barnets rätt till sina föräldrar, inte föräldrarnas rätt till barnet. Därför utgår domstolarna alltid från barnets rätt, vilket är det korrekta. Den andra skillnaden som jag uppfattar är att inte nöjer sig med de civilrättsliga delar som finns i fråga om detta, utan här är det straffrätten som ska tillämpas. Man ska döma folk och sätta folk i fängelse. Jag ser att det finns starka civilrättsliga möjligheter att gå fram om samarbetet inte fungerar som det ska. Om det finns en dom i botten kan den ena föräldern begära verkställighet i fråga om umgängesrätten. Om man inte finner sig i detta kan det i slutändan handla om polishämtning, även om det naturligtvis ska tillämpas bara i ytterst extrema fall. Det är snarare vitesförelägganden som vi i så fall talar om. Vitesförelägganden kan handla om 2 000–per gång om en förälder inte får möjlighet att utöva den umgängesrätt som man har. Det menar jag är en ganska skarp åtgärd för att åtgärda de eventuella problem som finns. Om det inte finns en dom kan den ena föräldern gå till domstol och kräva att barnet flyttar tillbaka, om den andra föräldern har flyttat långt bort. Man kan naturligtvis också kräva ensam vårdnad. När domstolen då prövar detta är det barnets bästa som ska vara det viktigaste. I extrema fall kan man också använda sig av straffrätten och då enligt det lagrum som finns om egenmäktighet med barn. Hur har utvecklingen av dessa anmälningar sett ut? Är det någonting som har accelererat? Nej, det är faktiskt snarare tvärtom. Antalet anmälningar om egenmäktighet med barn har minskat . är det en minskning med . Det kanske man också ska nämna för att nyansera diskussionen framöver. Min uppfattning är att föräldrarna i de allra flesta fall löser detta själva. De kommer överens och ser till barnets bästa. Det är hundratusentals barn som växer upp i sammanhang där föräldrarna har separerat. I de allra flesta fall löses detta mellan dem. Men när det finns samarbetssvårigheter och när föräldrarna inte klarar av att samarbeta har vi också rättsliga verktyg som kan användas, och de är enligt min mening effektiva. 27 (SD): Till att börja med vill jag säga att som vanligt tillskriver mig åsikter som jag inte har, vilket är mer regel än undantag i dessa debatter. Om någon beter sig illa och det handlar om brott ska det givetvis utredas av polis, och det ska ge kraftfulla konsekvenser. Här handlar det dock inte alltid om att någon egentligen har betett sig illa mot i det här fallet kvinnan eller barnet. I så fall är det givetvis en helt annan sak, och då är det en polisiär fråga. När jag har debatter med känner jag att vi alltid återkommer till att män beter sig illa mot kvinnor, som att det förutsätts att män alltid är förövare. Att jag tog pappaperspektivet beror givetvis på att det är det vanligaste exemplet. Jag skulle lika gärna kunna ta ett exempel där mamman stängs ute, för det finns sådana exempel också, men jag valde att ta ett av majoritetsexemplen. Det beror inte på att jag på något sätt värderar pappan som viktigare än mamman, men däremot värderar jag båda föräldrarna som viktiga för barnet. Att jag skulle vilja sätta folk i fängelse är väl att överdriva lite grann; däremot vill jag ha ett ingripande från samhället som gör att barnet får rätt till båda sina föräldrar, vilket borde vara det naturliga. De regler som fortfarande gäller, eftersom förslagen i betänkandet Se barnet! dras i långbänk, gynnar ofta den som har kidnappat sina egna barn. Skrivningar om att domstolen gällande vårdnad ska ta hänsyn till hur barnet har haft det finns som underlag, och de gör att domstolen känner sig tvingad att tilldöma boendeföräldern vårdnaden även om barnet har bott där på grund av att föräldern stängt ute den andra föräldern. Mer rimligt vore givetvis om föräldern missgynnades av att flytta och stänga ute en annan förälder. Jag tycker att det vore bra om domstolarna i stället såg till vilken förälder som kan tillgodose barnets behov av den andra föräldern, och precis en sådan skrivning finns i Se barnet! På lite tycker jag att man bör se över hur just vårdnadsbiten ser ut i samband med att föräldrar flyttar. Man kan inte hindra någon att flytta, men i till exempel finns det regler som gör att boendet automatiskt går över till den kvarvarande föräldern om någon flyttar mer än 8 mil, vill jag minnas. ska man ju minnas att är ett mycket mindre land än och att möjligheten att flytta inom och stänga ute en förälder är enormt mycket större eftersom man kan skapa ett avstånd som gör det i princip omöjligt att ta sig dit på mindre än . Hur regeringen har behandlat inrikesflyget har inte heller direkt underlättat för människor att ta sig kors och tvärs i . ger barnet rätt till familjeliv, och med det ska barnet ha rätt till sina föräldrar. Men som jag ser det hänvisar regeringen alltså barn till att be sin pappa att ansöka om verkställighet. Är det verkligen regeringens barnperspektiv – att de barn som inte har en förälder som orkar slåss mot myndigheterna inte heller ha ska rätt till båda sina föräldrar? 28 Justitie- och migrationsminister (S): Det sätt man uttrycker sig på avslöjar ofta ganska tydligt vilken ingång man har, och min ingång är barnets rätt till föräldrarna. ingång är pappans rätt till barnet, nästan alldeles oavsett vad som har hänt. Jag påstår också att vi har effektiva civilrättsliga verktyg, nämligen att man går till domstol om det inte fungerar. Där har vi möjlighet till vitesföreläggande, och det kan bli en dom som handlar om att föräldern i det läget måste flytta tillbaka eller begära ensam vårdnad. Då kommer domstolen att utgå från barnets bästa, och det kommer att vara vägledande. Nej, jag tror att detta handlar om vilja att i varje läge använda straffrätten när man i stället kan komma fram till bättre och mer effektiva resultat genom att använda sig av civilrätten. Jag tror också att det handlar om ett perspektiv som ensidigt ser till pappans rättigheter och där man inte tar hänsyn till mammans situation. Jag menar att man måste se båda sidorna i detta läge. 29 (SD): När det gäller att utnyttja rättssystemet och det straffrättsliga systemet skulle vi egentligen vilja lyfta ut vårdnaden och låta det innefatta mycket mer medling än rättsprocess. I stället skulle man kunna använda medling på det sätt som man använder det i både och för att få föräldrarna att komma överens. Jag vet att jag och inte har riktigt samma ingångsvärde där. Jag anser ju att man borde kalla in i princip alla föräldrar till den här formen av medling när de flyttar isär, för att de på ett snabbt och smidigt sätt kunna komma överens om vem som egentligen ska ha hand om barnet, var barnet ska bo och så vidare – för att undvika att det blir processer. Avslutningsvis vill jag i alla fall uppmana att genomföra det som utredningen föreslår i Se barnet! Sedan skulle jag gärna se att man gick längre med att även titta på hur våra grannländer har gjort i andra fall. De har faktiskt föregått med väldigt goda exempel på flera områden där det känns som att ligger långt efter. Vi har inte alls de förutsättningar för män och kvinnor att bli föräldrar som både och har . Det finns en betydligt mer jämställd politik i våra omgivande länder, och då är det ju märkligt att man som regering i kallar sig feministisk. Det är faktiskt barnets rättigheter vi borde värna. 30 Justitie- och migrationsminister (S): Nästan alla internationella undersökningar visar väl att är ett av världens mest jämställda länder. Frågar man en del av de kvinnoorganisationer som till exempel jobbar mot mäns våld mot kvinnor vilken modell man ska välja för de här situationerna tror jag inte heller att man får något större medhåll om att det är bättre modeller i andra länder. Svaret blir i alla fall inte att man ska gå i den riktningen. Sedan har jag inga invändningar mot en ökad användning av medling, utan jag vill också se det. Det ligger ju i förslaget från utredningen, och vi arbetar med det förslaget. Men för att lösa sådana här situationer anser jag att det är framför allt civilrätten man ska använda sig av. Där har vi effektiva rättsmedel, och vi ser till att så att säga utveckla den och använda de verktyg som finns till exempel när det handlar om vitesföreläggande. Vi jobbar vidare med utredningens förslag, och vi får se om vi under den här mandatperioden kommer att kunna lägga fram förslag för att genomföra reformer på det här området. Interpellationsdebatten var härmed avslutad. § 6 Svar på interpellation 2019/20:249 om åtgärder för företagare i ett brottstyngt 31 Justitie- och migrationsminister (S): har frågat mig vilka konkreta åtgärder, utöver ett generellt program, som regeringen kommer att vidta för att lösa det besvärliga läget till följd av brottsligheten gällande företagandet i . Han har vidare frågat mig hur regeringens brottsförebyggande program med gemensamma målsättningar inom alla politikområden ska genomföras och när det förväntas nå full effekt. Regeringen ser mycket allvarligt på brottslighet som drabbar företagare och har vidtagit en rad åtgärder för att minska brottsligheten och öka tryggheten.