prot · H80953 · 2020-12-14 00:00:00 — Om man ser till syftet med subsidiaritetsprincipen och de reglerna är det ganska uppenbart att det här förslaget återigen är ett grovt övertramp, kanske ett av de största som jag har sett. Detta har utskottet som tur är kunnat enas om. Jag är jätteglad att vi kunnat enas om en text. Det hade varit genuint dåligt för och för arbetet framöver om vi inte hade kunnat enas om en gemensam text. Det är viktigt att vi visar en enad front. Det får inte råda någon tvekan i om att det finns gradskillnader i hur mycket vi motsätter oss detta förslag. Jag är glad att vi kunde enas efter lite om och men om en text. Jag yrkar förstås bifall till utskottets förslag att anta den texten som motiverat yttrande. Det finns också skäl att kritisera hur den här frågan har hanterats från regeringens sida. Upprinnelsen till förslaget är den sociala pelaren som antogs 2017 på ett toppmöte i . Punkt 6 i den sociala pelaren säger uttryckligen att man vill att unionen ska gå vidare med att lagstifta på området minimilöner. Utkastet till direktiv å sin sida hänvisar till deklarationen på inte mindre än åtta platser. Det är uppenbart att det finns en tydlig koppling mellan de två dokumenten. När vi lyfter upp den frågan i riksdag försvarar sig regeringspartierna gång på gång med: Detta är någonting som vi har diskuterat tidigare , 80-talet, eller vad det är. Det finns ingen koppling mellan just pelaren och det här förslaget. Det är uppenbart trams. När man vet att det pågår diskussioner inom unionen om förslag som är genuint dåliga och skadliga för är det regeringens uppgift att hålla de förslagen så långt ifrån den lagstiftande agendan som det bara går. Den ska inte ta initiativ till en politisk deklaration som lyfter upp just de förslagen på dagordning och säger: är det att sätta igång med lagstiftningsarbetet. Det är precis tvärtemot hur den här regeringen borde ha agerat. Subsidiaritetsprövning av kommissionens förslag till direktiv om tillräckliga minimi-löner i Europeiska unionen Det finns egentligen inte så mycket mer att säga om det här. Subsidiaritetsprövningsfrågan och den rättsliga grunden är självklarheter för mig, och där är vi ganska överens. Men när det gäller regeringens hantering av det här finns det all anledning att vara kritisk. 188 (C): Jag vill bara säga det som många har sagt här : Just när vi har firat den stora segern för den svenska partsmodellen med huvuddelen av svenska fackföreningar och arbetsgivarna som har kunnat enas om ett nytt historiskt huvudavtal som moderniserar arbetsrätten och omställningen i är det sorgligt att man nu via ett direktiv från riskerar att underminera den svenska partsmodellen genom att över huvudet på svenska fack och arbetsgivare framhärda i att vilja ställa krav på minimilöner på EU-nivå. Låt mig vara tydlig. Man kan vara hur EU-vänlig som helst och hur engagerad som helst för ett gränsfritt som gemensamt hjälps åt att besegra covid-19, den ekonomiska kris som vi har just nu och såklart klimatkrisen. Och man kan utan minska tveksamhet peka ut och förkasta att EU har rätt att gå in i medlemsländernas lönebildning och lönevillkor, att införa minimilöner och att allmängiltigförklara lönesättning som förhandlas av två avtalsslutande parter. Det är att gå in och förstöra den svenska modellen. Tvärtemot vad uttryckligen har önskat har ändå gått vidare med sitt missriktade och feltänkta förslag om minimilöner. Jag vill först säga det som många har sagt: Vi varnade för detta. När regeringen stolt, på hemmaplan, drog ihop till Göteborgstoppmötet om den sociala pelaren och sa att man kunde garantera att det här inte skulle komma upp varnade vi just för att detta kunde hota den svenska modellen. Då utmålades vi och många andra som orimliga och alarmistiska. Men tyvärr har det nu blivit precis så. Den sociala pelaren har växt oroväckande med krav på allt från reseräkningar till lönereglering via byråkratiskt satta normer och till minimilöner. Därför är det inte bara för skull, utan för EU:s egen skull, som vi måste stämma i bäcken. Hela idén att man kan möta socialt missnöje och populism – som vi har även i det här landet – med ökad reglering och byråkrati kring arbetsmarknaden från är helt upp och ned. Det är EU ska göra det man måste göra, det gränsöverskridande, men hålla sig borta från och rensa bort klåfingrigheten. Detta är någonting vi kom fram till också i utskottet. I fallet med minimilönerna är det hela i grunden feltänkt. Det strider mot artikel l53.5 i fördraget, som säger att man uttryckligen inte har befogenheter att gå in i löneförhållanden. Det strider också egentligen – även om det inte ingår i de prövningar som görs nu – mot artikel 153.1 f, som försvarar rätten att sluta kollektivavtal. Det är också dessa problem som har lett fram till att det nu görs en rättslig prövning av det här på ett antal medlemsstaters, bland annat , uppmaning. Felet går ända till fördraget. Naturligtvis är lönebildningen i inte en primärt överstatlig fråga. Därför ställer jag mig självklart bakom utskottets förkastande av detta som förenligt med subsidiaritetsprincipen. Subsidiaritetsprövning av kommissionens förslag till direktiv om tillräckliga minimi-löner i Europeiska unionen ges ett undantag på grund av att vi är ett av de länder som har hög kollektivavtalsanslutning. Alla inser att vår modell är ett föredöme och ingenting som behöver saboteras. Men det är inte ett tryggt undantag. Det är inte säkert att det kommer att tåla en rättslig prövning i , och risken finns att den brist på respekt som genomsyrar hela direktivet underminerar undantaget. Därför, fru talman, är vår linje i de följande fortsatta diskussionerna om direktivet om minimilöner som följer. För det första: enighet. Det är oerhört viktigt just nu för . Just nu finns chansen att samtliga partier enas i motståndet mot detta direktiv, som de har gjort i kammaren , tillsammans med samtliga parter på arbetsmarknaden. En sådan samling i vårt land bakom vår svenska modell har oerhörd vikt och kommer tveklöst att synas och märkas i – om den kan bestå. Därför, herr talman, riktar jag en vädjan till mina kollegor från Socialdemokraterna och , bland annat, att se över sina kortsiktiga strider i frågan. Trots att vi likt inte har uppskattat regeringens historiska hantering av frågan vädjar jag till er att vi samlas kring en gemensam kraftfull position för . Därför har vi naturligtvis slutit upp bakom ett gemensamt ställningstagande i subsidiaritetsprövningen och sparat våra eventuella klagomål till ett särskilt yttrande. För det andra: Vi ska i detta första skede och på alla sätt och vis tillsammans med andra länder förmå kommissionen på alla sätt som går i den här processen att dra tillbaka sitt förslag. Det är en ståndpunkt vi förväntar oss att regeringen driver så långt det över huvud taget är möjligt, så länge det över huvud taget är möjligt. För det tredje: Om ändå lägger fram förslaget förväntar vi oss att regeringen och alla partier gör sitt yttersta för att alla de ändringar som går att göra i direktivet för att försvara den svenska modellen drivs med full kraft. Här finns inget utrymme för svenska förhandlare att, om olyckan trots allt är framme, principfast och vackert falla på sitt svärd och överlåta till andra att besluta över vår svenska modell. Här förväntar jag mig att vi alla jagar kommissionen och övriga medlemsstater efter varenda mening, varje ord och varje kommatecken som måste ändras för att skydda den svenska modellen. Kring detta tror jag verkligen att det finns en i botten unik och grundläggande enighet här i kammaren. Då finns det ingen skam i att för en gångs skull lägga undan stridsyxan mellan våra partier och i stället gemensamt, även gemensamt med våra parter på arbetsmarknaden, rikta vår fulla energi på att övertyga resten av EU – och gubevars – att stoppa detta onödiga och skadliga förslag. 189 (V): Jag vill först understryka att det är glädjande att utskottet i sak är helt enigt i betänkandet, det vill säga att samtliga partier i riksdag står bakom förslaget att ska meddela och övriga EU-institutioner att kommissionens förslag om minimilöner strider mot subsidiaritetsprincipen. Enkelt uttryckt betyder det att EU lägger sig i något som EU inte bör lägga sig i och på ett sätt som EU enligt sina egna statuter inte heller får. Det konkreta resultatet i det här läget är alltså att utskottet föreslår att lämna ett så kallat motiverat yttrande till , rådets och kommissionens ordförande. Om tillräckligt många parlament runt om i EU gör samma sak uppstår ett så kallat gult kort och kommissionen måste se över sitt förslag. Man får väl se hur det går med den saken. Subsidiaritetsprövning av kommissionens förslag till direktiv om tillräckliga minimi-löner i Europeiska unionen I har kritiken mot förslaget varit mycket hård både från arbetsgivarsidan och från en samlad fackföreningsrörelse. Det är bra att partier också förstår varför och agerar mot den lösning som har valt att gå fram med. I den här frågan har också regeringen haft ett aktivt agerande, med kontakter som har tagits med både och regeringar i andra EU-länder. Det tycker jag är rimligt att ge regeringen ett erkännande för, även om det inte har lett ända fram i mötet med EU:s byråkratisk-politiska maskineri. Jag får väl säga i sammanhanget att vår vän från gav en direkt felaktig bild av vad som hände på arbetsmarknadsutskottets möte med arbetsmarknadsministern häromsistens. Den överläggningen gick inte till på det sätt som påstod. Däremot kan man väl säga att det fanns en del svårigheter att förstå vad kritik på detta möte egentligen gick ut på. Den osäkerheten kvarstod även efter att man skriftligen lämnat in ett yttrande angående den överläggningen. Alla kan ha en dålig dag; så kan det vara. Men man behöver inte för den skull ge en felaktig bild av saker som skedde på mötet. Hur som helst – den situation som har uppstått är förvisso ganska typisk för Europeiska unionens sätt att agera och fungera. har den olycksaliga kombinationen av å ena sidan en marknadsliberal rigiditet, å andra sidan en överstatlig distans till nationella demokratiska processer gjort att EU har underblåst problem med lönedumpning, växande ojämlikhet och undergrävda fackliga rättigheter, runt om i unionen. Det är alltså fullt begripligt och även välkommet att en motrörelse mot detta har uppstått på många håll i . Till och med högerlutande potentater i EU – vilket torde vara de flesta – känner av trycket att visa handlingskraft i dessa frågor. Problemet blir att detta system, i motsättning till vad som förespeglades svenska väljare i samband med EU-folkomröstningen, ofta är alltför klumpigt för att hantera dessa viktiga problem på ett sätt som fungerar i alla EU:s medlemsländer. Detta är för övrigt också skälet till att de så kallade garantier som det aktuella förslaget ska ge länder med kollektivavtalsbaserade lönemodeller, i praktiken och , inte är några garantier. Det kommer ändå att kunna uppstå tolkningsfrågor, och då faller man tillbaka på agerande för att hålla ihop regelverket i unionen. Där finns det som bekant inga garantier för att det går som man har tänkt sig. Jag skulle ha kunnat stanna där och bara yrka bifall till förslaget i betänkandet, som det alltså råder enighet kring. Men som också framgår av dagens debatt finns det ett antal särskilda yttranden från de olika högerpartierna, och jag tycker att det finns skäl att kommentera dem här. Ett återkommande påstående är att förslag är en direkt följd av den så kallade sociala pelaren, som antogs vid ett i . Detta fortsätter att vara ett ganska märkligt påstående. Dels är det så att diskussionerna om lagstadgade minimilöner föregår processen med den sociala pelaren. Dels är det uttryckligen själva poängen med den sociala pelarens konstruktion att den inte ger EU några nya rättsliga rum. Dels är det i praktiken så att om EU-systemet hade agerat tidigare för att hjälpa till att lösa eller minska en del av de problem som unionens marknadsliberala grundfundament i sig själv skapar i många människors liv runt om i EU hade trycket för genomförande av ett illa genomtänkt förslag om lönesättning varit mindre. Detta är också något som såväl den svenska som den danska fackföreningsrörelsen konstaterat i sina yttranden i den här frågan. Subsidiaritetsprövning av kommissionens förslag till direktiv om tillräckliga minimi-löner i Europeiska unionen Men så har vi den mycket anmärkningsvärda skrivning som finns i det särskilda yttrandet från och . ”Regeringen försvarar inte den svenska modellen när det som bäst behövs och vi tror inte att regeringen inser vidden av konsekvenserna detta kommer att få.” Jag är verkligen ingen okritisk vän av denna regerings alla ageranden i arbetsmarknadsfrågor eller för den delen EU-frågor. Men ganska häpnadsväckande är det ändå att höra just den kritiken från just dessa partier. Kanske våra kamrater här i kammaren har missat det själva, men jag har i alla fall inte glömt agerandet, både i regeringsställning och efteråt, gällande bland annat lex . Där har det tvärtom varit väldigt viktigt för samma partier att aktivt använda EU-systemet för att angripa den svenska modellen på arbetsmarknaden. Där är det plötsligt viktigt att svenska fackföreningar inte har möjlighet att agera för att motverka dumpning av löner och arbetsvillkor just på det sätt som är kärnan i den svenska modellen, det vill säga genom avtal och möjligheten att ta strid för sådana avtal. Det är inte så länge sedan vi stod i denna kammare och diskuterade att de borgerliga partierna ville återinföra lex , som alltså kom till med anledning av att körde över den svenska modellen. Det var ett överraskande beslut i domstolen 2007 som undergrävde vår modell på ett principiellt viktigt sätt och försköt praxis för miljoner arbetstagare runt om i . Den dåvarande borgerliga regeringen passade i samband med detta på att genomföra till och med ännu större begränsningar av konflikträtten i samband med utstationering än vad krävde. När det under förra mandatperioden uppstod en möjlighet att återta en del av manöverutrymmet för den svenska modellen ville man från borgerligt håll stänga den möjligheten. Då kom i stället rop på överstatlig hjälp att försvaga utsatta arbetares möjligheter att åtnjuta den solidaritet som facklig kamp överallt bygger på och som är en avgörande del av den svenska modellen, där staten håller sig undan från lönebildningen. Man skulle mot den bakgrunden kunnat tänka sig att de borgerliga partierna låg lite lågt med just den typen av invändningar mot regeringens agerande. I stället har man tänkt att anfall är bästa försvar, men till priset av förlorad trovärdighet i den här frågan. Detta kan man tycka olika saker om, fru talman, men jag väljer ändå att avsluta med ett glatt konstaterande av att själva beslutet om motiverat yttrande trots allt kan fattas i enighet. 190 (M) replik: Som alltid i budgettider är temat från och verklighetsförnekelse. Jag konstaterar att det tyvärr inte bara gäller utan även gällde den tidigare veckan och de utskottsmöten vi hade då. Subsidiaritetsprövning av kommissionens förslag till direktiv om tillräckliga minimi-löner i Europeiska unionen Jag är lite förvånad över att avfärdar den helt berättigade kritik som de fackliga organisationerna och även arbetsgivarsidan har riktat mot regeringen och dess defensiva inställning när det gäller frågor om minimilöner. Förnekar också att regeringen i sitt yttrande om huruvida detta strider mot subsidiaritetsprincipen bara mäktade med att skriva att det var tveksamt om det var förenligt med subsidiaritetsprincipen? står också här och förnekar att detta skulle ha med den sociala pelaren att göra. Allt detta är på något sätt oförnekliga faktum, så vi kommer nog inte att kunna komma vidare i den diskussionen utan får bara konstatera att det är just oförnekliga faktum. Men det vore intressant att höra en kommentar om den berättigade kritik som har riktats mot regeringen från fackliga organisationer i frågan. Jag skulle också vilja fråga : Anser han och att det direktivförslag som vi fick från kommissionen var en delseger eller ett bakslag? Svaret på den frågan spelar väldigt stor roll, i synnerhet för framtiden. Är det en delseger, eller är det ett bakslag? 191 (V) replik: Jag noterar att inleder sin replik med att säga att vi befinner oss i budgettider. Det tror jag är den viktigaste förklaringen till att vi har denna diskussion – att känner att han helst vill diskutera budgetfrågor och helst kanske med någon annan än mig, som ju inte står för regeringens budget. Men låt så vara! diskuterar vi den här frågan. Min verklighetsbeskrivning från överläggningen med regeringen är att man själv kan läsa den avvikande mening som hade vid överläggningen. Där framgår att det är den historiska synen man vill diskutera. På utskottsmötet var vi alla egentligen överens om att man ville diskutera regeringens ståndpunkt framöver. Vi var eniga, men gjorde sitt yttersta för att ändå försöka hitta något att bedriva oppositionspolitik runt. ska veta att man har rätt till det, men det är inte så ansvarsfullt. Framför allt blir det konstigt om man ger en felaktig bild av hur det faktiskt gick till på mötet; det var mer det jag reagerade på. När det gäller användningen av ordet ”tveksamt” vet nog även att detta är en juridisk frågeställning – så yttrar sig den juridiska avdelningen på . Ställningstagandet är att man helt enkelt tycker att detta strider mot subsidiaritetsprincipen. Det är det ställningstagande som också har gjort. Är det en delseger? Nej, det är klart att det är ett bakslag. Det är dock bra i den processen att kommissionen har konstaterat att har en annan modell. Men självklart är det bara dåligt att man har lagt fram detta förslag, och det är vi alla eniga om. 192 (M) replik: erkänner att det var ett bakslag. Men anser han att regeringen strategi och linje har varit framgångsrik. Detta går inte ihop under några som helst omständigheter. Man kan diskutera ordet tveksamt, men vi kan också konstatera att har varit minst sagt tveksamt till alla former av hårdare skrivningar utöver regeringsskrivningen, där man uttalar att det är tveksamt om detta strider mot subsidiaritetsprincipen. Den förbättring som gjordes av regeringens ståndpunkt i utskottet var inte tillräcklig men ändå en förbättring, men medverkade inte till den utan var snarare tveksamt, om vi återanvänder det ordet. Subsidiaritetsprövning av kommissionens förslag till direktiv om tillräckliga minimi-löner i Europeiska unionen Det går alltså inte ihop att å ena sidan konstatera att kommissionens förslag från om minimilöner var ett bakslag, å andra sidan konstatera att den linje har varit framgångsrik. Det har den bevisligen inte varit, och det är bland annat det jag menar när jag nu står i ett replikskifte med Vänstern och diskuterar verklighetsförankring. Om det är ett bakslag, som nu erkänner att det är, så har linjen kanske inte heller varit särskilt framgångsrik. Det är ett oförnekligt faktum. 193 (V) replik: Jag är tveksam till mycket av betydligt tyngre kaliber i den här diskussionen. Jag är tveksam till hela . Jag var med och kampanjade för ett svenskt nej och tycker fortfarande att det hade varit bättre om hade röstat nej i den folkomröstningen. Jag är också jättetveksam till regeringens plattform att regera på. Det är uppenbart att resultatet av det agerande som har varit är dåligt, och det är vi eniga om. Problemet är att genom olika abrovinker försöker få det till att han hade en bättre idé om hur saker och ting skulle gå till. Men det har han inte. Vi får se hur det går med detta framöver. Vår inställning är tydlig. Det här är ett mycket dåligt förslag, och vi bör göra allt vi kan tillsammans för att undvika att det blir något som träs över huvudet på de svenska parterna. Då är det bra att regeringen har ett stöd för att agera så tydligt som det uttrycks i de ställningstaganden som har gjorts. Det är mycket möjligt att regeringen inte hade agerat så tydligt om det inte hade funnits ett tryck från , men det kan jag inte svara på. Det finns många tillfällen där regeringen har agerat jättedåligt i EU-frågor. Det blir dock lite konstigt när , som inte har haft så mycket emot att EU kör över den svenska modellen, nu kommer med denna typ av kritik – därav mina repliker. 194 (C) replik: I den är frågan skulle vi inte behöva ha politiskt avstånd utan politisk enighet. Men det går så där. ledamot har försökt hitta oenighet, och därför vill jag upprepa att vi kommer att göra allt, även med , för att nå enighet, och vi förstår inte varför man försöker provocera fram motsättningar. Men för säkerhets skull ska jag passa på att ställa två frågor till . Det faktum att ett antal rörelser i , som tycker är positiva, ifrågasätter att har rätt att ha en partsmodell fri från europeiska minimilöner, är det bra eller, som jag tycker, dåligt? Det faktum att regeringen kallade till ett toppmöte som lyfte upp minimilöner på EU:s agenda och otvetydigt bidrog till att det nu har blivit ett konkret förslag från kommissionen, är det bra eller dåligt? 195 (V) replik: Subsidiaritetsprövning av kommissionens förslag till direktiv om tillräckliga minimi-löner i Europeiska unionen Jag har generellt inget emot oenighet, men det är lite lustigt att diskutera det med i just denna fråga. Här råkar vi inte ha ett särskilt yttrande, utan det är , , som har särskilda yttranden i det betänkande vi nu debatterar. Det var väl det som stod i dessa särskilda yttranden som jag ville diskutera, och det är väl rimligt att göra det. Är det dåligt att det finns de som har kommit på att man bör trä en annan lönemodell över den svenska? Ja, självklart är det mycket dåligt. Jag försökte också i mitt huvudanförande säga vad det finns för systemiska grundorsaker till det, men det kan vi diskutera . Var det bra att regeringen var med och arrangerade det där toppmötet? Jag tycker generellt att det mesta som sker inom EU är dåligt. Men ja, det var jättebra att vi kunde ta ett steg framåt när det gäller att lyfta de sociala frågorna i EU, på det sätt man gör i den sociala pelaren, nämligen genom att understryka att det man ska göra är att följa upp och säga att det är viktigt att till exempel adressera de lägsta lönerna men att man inte ska göra det genom att ge EU nya juridiska befogenheter. Det är poängen med hur den sociala pelaren formulerades. Diskussionen om att kunna lagstifta om minimilöner har länge funnits i EU, och vi har alltid tyckt att det var dåligt. 196 (C) replik: Ja, det var nästan klara besked – men kanske inte riktigt i den sista frågan. Jag märker att det finns en viss entusiasm över den sociala pelaren hos er och andra. Och det var just de olika bedömningarna av riskerna med den sociala pelaren som ledde fram till att vi och andra sa ifrån då. är vi tvungna att ha ett särskilt yttrande för att påminna om att denna process kan fortsätta. Det finns något som heter 883 och något som heter lönetransparens i EU. Dessa har välvilliga motiv men går in och reglerar svensk arbetsmarknad över huvudet på svenska fack och arbetsgivare. Eftersom lex kom upp ska jag prata om den. För det första är det helt uppenbart en överstatlig fråga, alltså där EU har befogenheter. Det handlar uttryckligen om någon som utstationeras från en arbetsmarknad till en annan. Alltså berör det två länder som är med i EU. Det är en helt annan fråga än den vi debatterar , nämligen lönebildningen i på den svenska arbetsmarknaden. Dessutom var poängen i den frågan att man skulle respektera de villkor som fanns i men inte utsätta dessa människor för en press som gick alltför långt med blockader och liknande i en total brist på respekt för själva principen om utstationering. Det var därför denna respons kom. Bara så att det blir sagt. Det gläder mig att ändå var tydlig med att det inte är bra att man tog upp minimilönerna. Så uppfattade jag det i alla fall.