prot · H80940 · 2020-11-24 00:00:00 — Det kan till exempel gälla att öppna för par som bor ihop, eller personer som träffas ofta, med tanke på att det är dem vi nu enligt rekommendationerna ska träffa, eller att öppna för en procentandel av maxantalet som en lokal kan ta emot. Det kan vara fråga om av en publik eller folksamling som en lokal kan ta. Är det något som regeringen har tittat på? Det är fortfarande viktigt att uppmuntra och skapa incitament för återöppnande. Det finns mycket att säga om regeringens politik, och mycket har gjorts. Men det jag verkligen vill försöka uppmärksamma ministern på är att frågan inte är liten eller banal. lockar fler än de som tittar på fotboll, och de är många; 3,5 miljoner människor. Det är läge att rädda det som räddas kan. De stöd som har presenterats inom kulturområdet är många, och det har varit breda stöd. Det är för att kulturområdet inom politiken är bred. Det kan vara en fördel, men det kan också vara en nackdel. I fråga om de stödpaket som ministern menar ska presenteras framöver, kommer man att prioritera de områden inom branschen som inte har varit prioriterade? Kan vi se att dansbanden får en prioriterad satsning? Eller kommer det att vara lika breda satsningar som tidigare? 127 Kultur- och demokratiminister (MP): Låt mig börja med fråga om regeringen har tittat på regleringarna, att öppna för ett mer flexibelt regelverk för till exempel par som lever tillsammans alternativt en procentandel av en arena. Där är svaret att så länge vi använder oss av ordningslagen kommer det att vara problematiskt med den typen av undantag. Det kommer att vara svårt att formulera dem, och framför allt kommer det att vara svårt att kontrollera dem. En straffrätt är kopplad till ordningslagen, så polisen ska snabbt kunna se om villkoren följs. Där kan det vara svårt med den typen av villkor och krav. Även procentandel av en arena har inte bedömts vara möjligt inom ramen för undantag till ordningslagen. Däremot får vi se på arbetet med den nya pandemilagen. Där är målet att lagen ska kunna användas med fokus att bekämpa en pandemi och att verksamheter som kan utföras smittsäkert ska kunna göra det utan att drabbas på det sätt som ordningslagen har medfört i konsekvenser. Jag kan inte föregripa den process som sker i fråga om exakt hur den flexibiliteten kommer att se ut. jobbar med den frågan, sedan får vi se när förslaget finns på bordet vad det kan innebära. För kulturens del ser jag framför mig att verksamheter som man kan bedöma kan utföras på ett smittsäkert sätt ska ha bättre möjligheter till det. De förslag till undantag som lyfter fram här, det vill säga att göra undantag för sittande publik med avstånd mellan platser, var något som vi hade färdigt och gick ut med. Ungefär började smittspridningen ta fart i olika delar av landet, vilket medförde att länsstyrelserna införde regionala restriktioner. är vi dessutom i ett annat läge då åtta är norm. Det är också något som länsstyrelserna har valt att sätta för sittande publik. Det handlar också om hopp. Det är viktigt att undantaget ligger kvar. När det finns en möjlighet, när smittan lättar, finns det regelverket på plats. Det ska då gå snabbt för aktuella länsstyrelser i de regioner där det är möjligt, där smittläget tillåter, att stegvis släppa på för lite mer sittande publik under säkra former. Vi måste jobba så , det vill säga bekämpa smittan hårt här och och även ha siktet framåt. För alla de delar av kultursektorn och många andra sektorer är det framtidshoppet viktigt. Att man ser att det finns en framtid kan avgöra att man vill kämpa vidare och hålla sig kvar i sektorn, vilket är viktigt vad gäller kompetensen på kulturområdet. Jag ska också säga att stödet som vi har infört , det riktade stödet till samlingslokaler, såklart är viktigt. Vad gäller de stöd vi ger till kultursektorn är det viktigt att de är breda, som säger. Men vi har också försökt få träffsäkerhet så att de ska kunna nå många delar av kultursektorn, som är drabbade på olika sätt. Jag tror att det kan vara svårt att specialdestinera pengar till ett enskilt uttryckssätt. Det finns ju ganska många delar i inte minst livekulturen, scenkonsten och danskulturen som är hårt drabbade. Men vi ska ständigt och löpande utvärdera vilka stöd vi har och se till att de blir så träffsäkra som möjligt. Vi ska också kunna komplettera de näringslivsstöd som också finns. De stöden tycker jag att det är väldigt viktigt att vi ser till att inte bara företag utan också civilsamhället har möjlighet att söka. Vi vet att föreningar och i hög grad också arrangörer är viktiga för den infrastruktur som möjliggör kultur och dansband runt om i hela landet. 128 (SD): Den träffsäkerhet som ministern talar om är viktig, inte minst för den här branschen. Jag kan inte nog poängtera hur viktigt det är att man tänker på det inför kommande stödpaket som ska presenteras. Jag förstår att det är svårt att inte ha en pandemilag på plats. Det är tråkigt att man inte har arbetat snabbare med det. Det är likadant med publikfrågan – den skulle ha varit på plats , tycker jag. Det gick innan man fick ihop mötet om ett publikråd. Det var alldeles för sent – inte minst för den här branschen, som har sommaren som sin högsäsong. Det är då man får in hela årets inkomster. Återigen: Ju fler som lämnar branschen, och det kommer att vara många innan det här året är slut, desto färre är det kvar med ett framtidshopp. Det ska vi inte glömma bort. Med det sagt: Lyssna till ditt hjärta, och gråt inga tårar! hoppas jag att vi lyssnar och dansar till med en papaya coconut en sommar i . Det finns mycket att göra. Jag hoppas verkligen att ministern inte glömmer bort den här branschen i det stora hela. Den är viktig för dem i den men också för oss som gillar att dansa och sjunga till dansbanden. Tack för den här debatten! 129 Kultur- och demokratiminister (MP): Först ska jag säga att , när vi gick mot maj och , hade vi fortfarande väldigt höga dödstal i . Då var fokus på att bekämpa pandemin. Vi visste inte då hur utvecklingen skulle se ut . har vi jobbat på med att få till en process och tydliga undantag från ordningslagen men också med att sätta igång det långsiktiga arbetet, och det tycker jag är viktigt. Jag kan också önska att vi kunde ha kommit igång snabbare med det, men pandemin har ju varit det allra viktigaste att jobba med. Det gällde inte minst . Vad gäller publikrådet har både jag och och många andra departement naturligtvis träffat olika aktörer löpande sedan krisen började. Men jag tycker att det är viktigt, nu när vi ser att den kommer att påverka sektorn länge, att vi inrättar detta sakråd för att ha det forumet framöver. Som sagt är dansbandskulturen en viktig tradition, en viktig kulturform för många människor och ett levande kulturarv för vårt land. Jag vidhåller att ingen pandemi i världen kan ta kål på människors kärlek till och längtan efter musik och dans. Därför är jag övertygad om att dansbandskulturen kommer att finnas kvar även efter pandemin, och det är det som jag och regeringen arbetar för. Med det sagt ska vi inte underskatta de skador som pandemin åsamkat kulturlivet och dansbandskulturen. Det här är en tuff kris för oss alla att gå igenom, och när vi inte får njuta av kultur som dans och musik blir den ännu tuffare och torftigare. Det kommer att ta tid, men vi kommer att klara det. hoppas jag att vi kan ses igen, kramas igen och dansa igen. Jag tror att det är den dagen, det ljuset i tunneln, som vi alla kan motiveras av för att stå ut med de exceptionellt omfattande åtgärder som behövs för att bekämpa pandemin. Det är också därför regeringen vidtar exceptionellt omfattande krisåtgärder. kommer vi att stå där. Interpellationsdebatten var härmed avslutad. § 21 Svar på interpellation 2020/21:139 om identitetspolitik och diskriminering 130 Kultur- och demokratiminister (MP): har frågat mig om jag anser att etnicitet är en relevant faktor vid rekrytering inom kulturområdet och om jag kommer att verka för att regeringen ska förtydliga hållningen kring diskriminering, representation och identitetspolitik inom kulturministerns ansvarsområde. har vidare frågat om det är min uppfattning att viss representation av etnicitet, kön eller andra tillhörigheter är relevant i radio, i tv och i svenska filmproduktioner och om dessa bör vara mål för stödgivning. Om så inte är fallet frågar interpellanten om jag kommer att verka för att sådana mål ändras. Slutligen frågar om det är regeringens uppfattning att det är svårt att leva sig in i eller ha som förebild en person som har ett annat kön än det egna eller en annan etnicitet än den egna och att det därför är relevant med representationstillsättning inom kulturområdet. Enligt de nationella kulturpolitiska mål som antagits av ska kulturen vara en dynamisk, utmanande och obunden kraft med yttrandefriheten som grund, där alla ska ha möjlighet att delta i kulturlivet. Det är ett mål som förpliktar. Alla oavsett kön, könsöverskridande identitet eller uttryck, etnisk tillhörighet, religion eller annan trosuppfattning, funktionsnedsättning, sexuell läggning eller ålder ska ha samma möjligheter att ta del av och skapa kultur. I de sändningstillstånd som reglerar , och Utbildningsradions verksamhet slås det fast att programverksamheten som helhet ska bedrivas utifrån ett jämställdhets- och mångfaldsperspektiv. Vidare sägs att programutbudet ska spegla förhållanden i hela landet och den variation som finns i befolkningen som helhet. Att mål om jämlikhet, jämställdhet eller mångfald finns inom kultur- och mediepolitiken är för de flesta okontroversiellt. Mål och villkor av denna typ har funnits och beslutats av skiftande men breda majoriteter i . Det är mål som syftar till att bekräfta att vi är ett samhälle bestående av en mångfald av människor och att denna mångfald ska tas till vara inom kultur- och mediepolitiken liksom i samhällslivet i övrigt. Jag ser därför, till skillnad från , inget skäl till att ändra eller ta bort dessa mål. Vi människor är skapande och empatiska varelser. Vi har förmågan att sätta oss in i andra människors känslor och upplevelser. Kön, ålder eller bakgrund är inte avgörande för vår förmåga att skildra en annan människas verklighet. Dessa faktorer är inte heller avgörande för vår kompetens. Kompetens finns hos individer med olika bakgrund i hela samhället. Tillgången till en bredd av erfarenheter och perspektiv berikar såväl vårt samhälle som våra institutioner. Det är inte upp till mig som kulturminister att avgöra vilken typ av kompetens som är relevant för en enskild verksamhet. Rekryteringsfrågor sköts av den som är ansvarig för den aktuella verksamheten. Principen om armlängds avstånd ska råda mellan politiken och kulturlivet. Men det är viktigt att betona att mål om jämställdhet och mångfald inte syftar till att välja bort kompetens, som antyder, utan tvärtom att välja till. Det handlar om att inkludera. 131 (SD): Jag vill initialt tacka kultur- och demokratiminister för svaret. Uppenbarligen har vi lite olika bilder av hur omfattande problemet med identitetspolitik och diskriminering är och har blivit, vad det handlar om och hur det faktiskt gestaltar sig, alldeles oavsett vad syftet är på papperet i regeringens intentioner och i nuvarande kulturpolitiska mål. Jag menar att den svepande orkan som identitetspolitiken vuxit till är ett tecken på den sönderslagna sammanhållning som decennier av uppluckrad gemenskap och segregation lagt grunden för. Bristen på samhörighet, hemkänsla och gemenskap gör att meriter får stryka på foten för ovidkommande yttre kriterier för rekrytering, stödgivning, måluppfyllelse och grupptillhörighet. Detta tar sig, fru talman, som jag belägger i interpellationen uttryck i färska upprop vid och inom filmbranschen. Där har dessutom fler röster stämt in i denna problembeskrivning sedan jag skrev interpellationen. Det var också märkbart i den kulturarvsproposition som regeringen lade fram 2017. Det jag pekar på i interpellationen är inte i första hand en uppfattning eller en åsikt utan en rad faktum som, menar jag, inte besvaras i ministerns svar. Min åsikt är att jag, liksom många andra i denna kammare och i landet, tycker att denna trend är direkt skadlig – för de enskilda, för de bortvalda, för svensk demokrati och för värderingen av kompetens och kreativitet. Utvecklingen är särskilt tydlig just på kultur- och demokratiministerns ansvarsområden, och det handlar inte längre om enskilda yttre fall utan om något som är inbakat i regeringens egen politik – därav mina frågor till statsrådet. Människor ska inte tillskrivas egenskaper som bygger på ovidkommande yttre kriterier. Det hoppas jag att vi kan vara överens om. Att försöka kompensera för diskriminering genom representationstillsättning och kvotering förstärker snarare vissa människors felaktiga övertygelse att inre egenskaper kan härledas till exempelvis hudfärg. Vi vet att strukturell diskriminering på basis av etnicitet och kön är väldigt begränsad i i förhållande till i många andra länder, där denna problematik är större. Vi har snarare sett att antalet fall av omvänd rasism och diskriminering som vänder sig mot majoritetsbefolkningen ökar. Även om diskriminering på olika plan existerar i samhället bekämpas den inte genom ny identitetspolitik och representationstillsättning, tvärtom. Två fel ger inte ett rätt. Det handlar snarare om att ge människor verktyg att nedmontera förutfattade diskriminerande uppfattningar. Det sitter i människors gärningar, kunskap, sätt att möta motgångar och förhålla sig konstruktivt i mötet med sina medmänniskor. Det handlar inte heller om att tillskrivas en uppsättning normer, värderingar och åsikter på basis av sin etnicitet eller sitt kön. Vid det tillfälle staten eller en annan offentlig huvudman, eller för den delen en med offentliga medel finansierad aktör, accepterar idéer som söker tillskriva människor egenskaper efter yttre ovidkommande kriterier ser vi ett sluttande plan i alla riktningar. När man begagnar sig av ett identitetspolitiskt språk, uppmuntrar eller ens godkänner att mångfaldsmål tillämpas på ett sätt som gör att hudfärg eller kön är relevant vid rekryteringar eller särskilt kognitivt arbete bör regeringen tydligt markera mot detta. Jag upplever inte att kultur- och demokratiministern gör det i sitt svar och skulle därför fortfarande vilja veta hur vill bryta den här destruktiva utvecklingen och om hon kan besvara de fyra frågor jag ställt. 132 Kultur- och demokratiminister (MP): Denna diskussion är inte fullt så enkel som vill göra gällande. För mig, och enligt vad som står skrivet i de kulturpolitiska och filmpolitiska målen, som också för övrigt stod bakom, inte minst jämställdhets- och mångfaldsmålet, handlar det om att skapa rättvisa förutsättningar för alla. Oavsett vem du är och varifrån du kommer ska du kunna söka dig till den plats i samhället där du vill vara. finns det strukturer som gör att alla inte har samma chanser att etablera sig där man vill i samhället. Jag menar att det är en både legitim och fullständigt rimlig målsättning att aktörer anstränger sig för att komma till rätta med detta. var det för många omöjligt att föreställa sig till exempel kvinnliga riksdagsledamöter eller statsråd. För de allra flesta är detta nu en fullständigt självklar och naturlig sak, men det kom inte av sig självt. Det kom som ett resultat av decennier av demokratikamp. Med låtgåpolitik skulle väl även detta ha setts som en ovidkommande faktor, och då hade vi inte varit där vi är när det gäller den svenska jämställdheten. Det är viktigt att det finns förebilder. Det inspirerar, och det underlättar för unga att våga satsa på sina drömmar, oavsett vem man är. Även om det inte finns några formella hinder för att söka sig till en viss plats kan det ofta vara hämmande för en människa att uppleva den allmänna känslan av att inte passa in. Ser inte detta? Erkänner inte att det finns hinder av denna typ och att förebildskap är viktigt, precis som det var viktigt med den första kvinnliga riksdagsledamoten i denna kammare, eller den första kvinnliga ministern? Jag tycker, fru talman, att det är väldigt talande att tycker att det är så skräckinjagande med jämställdhets- och mångfaldsambitioner från politikens sida. Det är lätt att stå och raljera om identitetspolitik men mycket svårare att peka ut en alternativ riktning. Vad är det vill? Jag ska vara tydlig: Självklart sitter inte kompetens och förmåga i en persons hudfärg eller kön. Men det är det heller ingen som har påstått. Självklart ska formella meriter, kompetens och kvalitet vara styrande vid rekryteringar och beslut om kulturstöd. Principen om armlängds avstånd är fullständigt avgörande. Så är det också . Detta hindrar inte att man aktivt försöker leta mer djupt och brett i samhällslivet när man söker kompetens. För mig handlar arbetet med mångfalds- och jämställdhetssträvan ytterst om att förbättra kvaliteten och bredda och fördjupa urvalet. Ju större urval, desto större möjlighet att hitta rätt kompetens. Mångfald breddar perspektiven och minskar risken för grupptänkande och tunnelseende. Mångfaldssträvan i hela vårt samhälle leder till frihet för den enskilda individen, och det leder enligt mig också till ett bättre samhälle. 133 (SD): Låt oss konstatera att det råder stor enighet om att diskriminering är fel i vårt land, i samhället och i alla sammanhang där den uppstår. är initierat, och i detta vårt lands högsta beslutande organ handlar kampen, som kulturministern själv sa, inte längre om att begränsa eller villkora deltagandet på vår demokratiska arena. Det handlar inte om att begränsa eller villkora deltagandet i skola eller utbildning eller möjligheten att söka diverse tjänster på basis av kön, hudfärg eller något annat som vi menar är ovidkommande. Kampen står mycket mellan konstruktivitet och destruktivitet, skulle jag vilja påstå. Det hjälper inte minoritetsgrupper eller individer att skylla merparten eller en stor del av problemen på majoritetssamhället. Det tar bort incitament och tron på att man som enskild har förmåga att förändra sin situation. Det hjälper inte majoritetssamhället att tillskriva vissa grupper ett visst kollektivistiskt sätt att vara, uppträda och handla utan att kunna se individen. Människor ska bli dömda efter sin förmåga, och det är rimligare att välja förebilder efter en persons gärningar än efter, till exempel, hudfärg eller kön. Det är mot denna bakgrund, jämte det faktum att identitetspolitiken slår vitt och brett mot ambitionen att ha rätt person på rätt plats och undvika aktivism till exempel i statligt finansierade kultur- och medieinstitutioner, som jag ställer dessa frågor. Det är på grund av en verklighetsbild som växer fram. Kulturministern hänvisar i sitt svar till nuvarande kulturpolitiska mål och till att man oavsett sin identitet ska ha samma möjlighet att delta i kulturlivet. Detta är vi överens om, och det är just därför som representationstillsättning och villfarelser under ett slags identitetspolitiskt paraply är så oroväckande och stötande. är det just detta som sker inom en del av ministerns ansvarsområden. Vidare hänvisar man till sändningstillstånden för radio och tv, där det talas om att spegla hela landet. Om det uppdraget och den definitionen är vi också överens, men sannolikt inte om hur det ska ske och varför man måste kunna kryssa i ett visst antal yttre attribut för att anses spegla landet. Så har det ändå tolkats i stor utsträckning , oaktat ministerns eller mitt mål i frågan. Kulturministern framhåller: ”Kön, ålder eller bakgrund är inte avgörande för vår förmåga att skildra en annan människas verklighet.” I nästa stycke svarar ministern att målen om jämställdhet och mångfald handlar om att välja till just kompetens och att inkludera andra perspektiv. Det är här resonemanget brister. Den här typen av kriterier är alltså inte avgörande, men de är en faktor för viss kompetens. Just dessa egenskaper tillskriver man alltså betydelse i ministerns svar och i regeringens politik. Så länge man tillämpar den politiken och ser detta som en faktor är det i förlängningen något som rättfärdigar och kommer att tolkas som att det rättfärdigar diskriminering, och detta bryter mot just målet om jämställdhet och mångfald. Jag menar att regeringen måste bestämma sig för vilken fot man ska stå på. Att professionen inte sitter i etnicitet eller kön har ytterligare filmproducenter och medarbetare vid till exempel understrukit. Reportern vid fångar, menar jag, problemet i en intervju i , där han säger så här: ”Visst kan ens bakgrund bidra till ens kvaliteter som journalist, men inte per automatik. Det är en auktoritär tanke, för att den medför ett tolkningsföreträde för vissa personer, gällande specifika bevakningsområden. Det leder till en syn på journalisten som förkämpe för sin identitet. Och det är en syn som går fullständigt på tvärs mot opartiskheten.” Generalfelet när den här typen av problematik uppstår är att man inte låter historien tala för sig, utan med illa dold förväntan vill man se en utveckling som inte värdesätter just meriter och kompetens. Det tycker jag är oroväckande. 134 Kultur- och demokratiminister (MP): Överdrifterna haglar, och jag undrar om det handlar om okunskap eller om det är medvetna vantolkningar som riksdagsledamoten ägnar sig åt. Vem har hävdat det som du säger? Var går det att utläsa i de kulturpolitiska målen? Riksdagsledamoten talar om konstruktivitet och destruktivitet och att den stora striden nu står däremellan. Jag vill då mena att det är som står för destruktiviteten. Ni vill rasera det arbete som har byggts upp på jämställdhets- och mångfaldssidan. säger att vi har kommit långt i dessa strävanden. Det är absolut inte på grund av . Ert track record när det gäller jämställhetspolitiken är ju noll och intet. Jag menar att det är destruktivt när i andra debatter argumenterar för att vilja styra kulturen i sina egna ideologiska syften, inte minst när det gäller kulturarvsfrågan. Ni ser ju kulturarvet som ett instrument för att omvandla samhället som ni vill ha det. Ni har stått här i en debatt och tillstått att kulturen ska styras till sitt innehåll för att forma samhällsidentiteten. Det vill jag helt motsätta mig, och jag kommer att fortsätta att bekämpa det. Det är därför jag och regeringen har tagit ett flertal initiativ för att stärka principen om armlängds avstånd, både i kulturarvspolitiken – där alltid väljer att missförstå det – och i uppdraget till Myndigheten för kulturanalys, som ska lämna sin rapport . Jag ser fram emot det resultatet. Jag vill stärka principen om armlängds avstånd och kulturens frihet. Jag beklagar verkligen att gång på gång på både lokal och nationell nivå ständigt väljer att överträda den principen. Det är destruktivitet för mig i ordets sanna bemärkelse. omdömeslöshet och oförståelse för demokratiska ramverk visar sig också. hänvisar till Radio-uppropet. Riksdagsledamoten skrev på Twitter att de som har skrivit under detta upprop är politiska aktivister och borde vara särdeles enkla att avskeda från sitt uppdrag. Detta fick genast officiell sanktion från parti. Detta visar antidemokratiska reflex att alltid genast vilja sparka människor som vågar ge uttryck för en annan uppfattning än den som är . Det syns överallt i de kommuner där har inflytande: Man vill sparka människor som inte är lojala, precis som man gör i de auktoritära regimer som har som förebild. Detta är för mig destruktivitet. Jag är glad över att har haft en framstående och aktiv jämställdhetspolitik . Det har banat vägen för kvinnliga riksdagsledamöter, kvinnliga ministrar och kvinnliga kulturskapare inom sektorer som vanligtvis och tidigare i historien har varit förbehållna män. Det arbetet är det viktigt att hålla i, och det arbetet är också viktigt när det handlar om killars, unga pojkars, möjligheter att ta plats. I statistiken ser vi nu att läsandet och skrivandet bland pojkar går ned.