prot · H80936 · 2020-11-17 00:00:00 — Det behöver pekas ut ett par sjukhus eller regioner som får ett nationellt ansvar för samtliga kvinnor med förlossningspsykos, precis som vi gör med andra sällsynta diagnoser och sjukdomar. Det finns också en annan dimension här, och det är barnet. säger tydligt att barn har rätt att skapa en relation till sina föräldrar. Att plocka bort barnet från mamman och placera mamman på en generell psykiatrisk enhet i stället för på en mamma- och spädbarnsenhet är både tragiskt och fel, för barnet behöver sin mamma. Detta är inte Socialdemokraternas eller fel. Men är det de som styr, och det här problemet kan inte längre ignoreras. Det räcker inte att, som gör, bara hänvisa till regionerna, utan staten behöver ta ett större ansvar här och peka ut , låta dem jobba hårdare med det här och förhoppningsvis föreslå mamma- och spädbarnsenheter. Sedan har jag en sista fråga: Är beredd att träffa familj? 17 Socialminister (S): Först tänkte jag säga till att det var att han debatterar och diskuterar hälso- och sjukvård i kammaren, för den berör oss alla. Men med tanke på ämnet hade jag förstås hoppats att vi inte hade behövt stå här i talarstolen. Det var en väldigt gripande berättelse. Låt oss återkomma till möjligheten att eventuellt träffa när situationen ser annorlunda ut och man får resa. Jag vill verkligen inte frånsäga mig något ansvar. Jag tar lite avstånd från det sättet att uttrycka sig när det handlar om att vi har regionala huvudmän, och de är inte delvis ansvariga. De är inte ansvariga till en viss gräns. De är inte bara ansvariga för kvinnor som har okomplicerade förlossningar, utan de har ansvaret för hela hälso- och sjukvården. De har också ansvar för den högspecialiserade vården, där man samordnar sig för att inte varje region ska ägna sig åt det som, precis som beskriver, är unika och ovanligt förekommande diagnoser eller sjukdomstillstånd. Sällsynt diagnos är någonting annat, men det är ju samma typ av situation, där en läkare, om så specialist, helt plötsligt möter ett tillstånd eller en person med en diagnos som man kanske aldrig har mött. Det måste förstås finnas nätverk och strukturer i hälso- och sjukvården för att man snabbt ska kunna få den kunskapen. Av beskrivning av situationen förstår jag verkligen behovet och perspektiv. Men det går inte att säga att regionerna har ansvar bara för förlossningar som är okomplicerade. Det tillskjuts stora resurser, tack vare samarbetet mellan Liberalerna, och regeringen. Här handlar det om att vi inte bara får se till förlossningssituationen och bemanningen på just förlossningsavdelningen, utan vi måste få hela vårdkedjan att fungera. Det är inte alltid man tänker så. Det är framför inte så länge man har tänkt så. Självklart ser barnmorskor och andra som arbetar med och möter gravida, födande och nyblivna mammor detta. Men samhället har inte på det sättet fokuserat på vårdkedjor, utan man tycker att en förlossning är ett särskilt tillfälle. För en del blir det ett fantastiskt tillfälle. därefter har man kontakt med barnhälsovården och har uppföljande besök. Men för en del är det naturligtvis helt andra behov som framkommer. Jag vill understryka att SBU gör den här granskningen. Det är klart att inte ska låta bli att titta på – det är en underdrift att säga det – väldigt allvarliga komplikationer, såsom förlossningspsykos. De drabbar tack och lov väldigt få svenska kvinnor, men de som drabbas måste ju få den vård de behöver. Man måste verkligen se hur man bäst kan erbjuda denna vård med de specialister som finns. Kan man inte göra det själv samarbetar man inom de sex sjukvårdsregioner vi har i . Upplever man att de är för små kan det handla om högspecialiserad vård. Men jag skulle gissa att det snarare handlar om att man samarbetar och samverkar inom sjukvårdsregionerna. 18 (L): Vad gäller vårdkedjan är det precis så som beskriver det. I fallet med ser man det tydligt, för förlossningspsykosen kom inte vid förlossningen utan . Det skedde en feldiagnostisering; en förlossningsdepression var egentligen en psykos. Det var feldiagnostisering hela vägen. Kunskapen fanns inte. Det fanns ingen koppling till sjukvården. Det skedde inga möten med barnsjuksköterskor utan enkom möten med psykiatriker. Jag tror att det är fallet för väldigt många av de här kvinnorna. Det är bra att vi jobbar med vårdkedjan, men jag tror att regeringen tydligare behöver lägga till förlossningspsykosdelen i vårdkedjetänkandet. Jag kan inte riktigt hitta att detta finns med någonstans, förutom i SBU-uppdraget. Jag tror också att det behövs ett särskilt uppdrag till . Jag är fullt medveten om att regionerna styr där. Jag tror att behöver få ett tydligare mandat och ett tydligare uppdrag från regeringen att jobba med förlossningspsykosdelarna. Man kan inte behandla det här som vilken medicinsk situation som helst. Det är en tillfällig psykiatrisk situation för kvinnan, men det finns också ett barn med i bilden. Vi har , som gäller i det här landet sedan väldigt . I det här fallet plockade man helt enkelt bort kvinnan från hennes barn och lät inte barnet bygga en relation. Det står väldigt tydligt i att barn ska ha rätt till sin förälder och till vård från sin förälder. I flera andra länder, som , och , har man sett det här. Man har inte inrättat mamma–baby-enheter bara för de kvinnors skull som har extrem förlossningsdepression och förlossningspsykos, utan man har också gjort det för barnens skull. Man gör det för att barnen ska kunna ha en koppling till sina föräldrar. Det räcker inte att sätta kvinnorna i vanliga psykiatriska enheter – inte för dem, men framför allt inte för barnen. Jag skulle verkligen vilja se en tydligare koppling till och ett tydligare uppdrag till dem att inkludera förlossningspsykos i suicidpreventionen. Det finns nu mycket pengar och en massa satsningar, men man måste haka på förlossningspsykoserna i den vårdkedja som man håller på och bygger upp. Jag hoppas och tror verkligen att socialministern kan förtydliga uppdragen till , ha en dialog med regionerna och försöka bygga upp det här, för det är väldigt lyckat. Man har väldigt goda resultat i de länder där man har mamma–baby-enheter – för mammorna, men framför allt för barnen. 19 Socialminister (S): Jag tror egentligen inte att behöver fler inlägg för att övertyga mig om vikten av frågan att alla människor i vårt land har rätt att få den vård de behöver när de behöver den. Naturligtvis ska det i akuta situationer inte i något fall handla om att man själv ska veta vart man ska vända sig och så vidare. Det talar vi om i sjukvårdsdebatten, och det blir väldigt uppenbart – vart man än vänder sig måste kunskapen finnas. Man måste komma rätt. Som jag nämnde i mitt interpellationssvar har SBU ett uppdrag inom ramen för regleringsbrevet . Man har beslutat att starta ett projekt med syftet att kartlägga det vetenskapliga kunskapsläget. Jag ska inte upprepa detta, men det handlar om att identifiera eventuella behov av fler primärstudier, fler systematiska översikter och så vidare. Jag säger detta därför att de ska komma med sitt underlag . Det finns naturligtvis all anledning att särskilt se på hur underlaget ser ut, vilka brister det finns och hur vi kan gå vidare. Jag hör att talar om förlossningspsykoser, men inte heller förlossningsdepressioner är så vanliga. Det finns förstås en bredd i det. Ett viktigt verktyg för vården är de nationella riktlinjer som tas fram av och som innehåller rekommendationer om åtgärder för vård vid depressions- och ångestsyndrom. kommer man på nytt att bedöma om kunskapsläget har förändrats för att se om riktlinjerna behöver uppdateras. Jag har inget datum klart för mig, men året är snart slut. Möjligen har man fått lite respit, vilket man har behövt få med en hel del av sina återrapporteringsuppdrag på grund av pandemin. Men jag kan lova att jag ska hålla ögonen på detta. Vi behöver följa frågan. Båda vi två, men även andra, som lyssnar på diskussionen, bör förstås ta upp frågan med våra regioner och i Kommuner och Regioner-sammanhang. Jag är alldeles övertygad om att alla de som arbetar med vård, inte minst de som arbetar med och möter gravida kvinnor, jobbar inom förlossningsvård och möter nyblivna mammor, ser behovet av den sammanhållna vårdkedjan och av att man identifierar de kvinnor som har de största behoven. Jag har fått läsa på lite grann inför den här interpellationsdebatten. När det gäller förlossningspsykos visade det sig att symtomen ofta uppkommer inom ett par och vanligen gör det . Det finns även riskgrupper. Det finns förstås mycket som man bör ha ögonen på och känna till som arbetande i mödravården. Vi har en del kartläggningar som är på gång och som man behöver följa upp. Men jag vill också ta tillfället i akt att rikta ett budskap till alla dem som arbetar inom hälso- och sjukvården och till dem som har huvudansvaret: Man måste ta med detta när man talar om högspecialiserad vård. Kanske är detta ett sådant område. Jag kan inte svara riktigt på hur de själva ser på de kriterierna, men klarar man inte av att göra det själv samarbetar man med andra. Det brukar vara en viktig princip och en ganska bra ledstjärna. 20 (L): Jag tackar för ett bra svar. Jag tror att vi kan samarbeta i den här frågan. För mig har det blivit en hjärtefråga. Jag kommer inte att ge mig förrän jag ser till att ingen ska få den typ av vård som fick. Alla ska få komma till en institution där både mamman och barnet får den vård de behöver för att bli friska igen. Hade hon fått rätt vård hade hon nu jobbat i sjukvården här i som undersköterska, hjälpt till under coronakrisen och gett allt hon kunnat. I stället har vi en situation med fyra barn, varav ett spädbarn, som har förlorat sin mamma. Jag kommer inte att ge mig förrän det händer. Jag kommer att ge socialministern kontaktuppgifter till familj. De bor här i , så det kan vara lätt att köra ett digitalt möte eller träffas. Vi kommer att återkomma. Jag kommer att komma tillbaka till kammaren och fortsätta diskutera. har vi fått bra löften från socialministern, så jag tänker se till att vi jobbar vidare med frågan. 21 Socialminister (S): Jag vill tacka för en konstruktiv och fin interpellationsdebatt. Det är klart att ingen ska nekas rätt till vård. Jag utgår naturligtvis från att man gör en anmälan när man upplever att fel möjligen har begåtts. Det är en fråga inte bara om att utkräva ansvar, utan också om att se till att åtgärda eventuella brister för att undvika systemfel och så vidare; det ska inte hända igen. Det är inte bara så att man inte ska få fel vård, utan man får inte nekas den rätta vården. Jag vill också fånga det som sa i ett tidigare inlägg om . Det är klart att det är helt centralt. Exakt hur vården sedan organiseras i de här speciella situationerna vill jag däremot ha lite osagt, för det är en del av professionens roll. Frågan hamnar på några olika ställen och berör även arbetet med suicidprevention. Det handlar om förlossningsvården, där man skulle kunna upptäcka detta och ge rätt vård. Men det handlar också om det väldigt omfattande arbete som vi har dragit igång, där 25 myndigheter ihop med och ska genomlysa sina verksamheter för att se hur man kan bidra till minskad psykisk ohälsa och i förlängningen också färre suicid. Det är klart att de här situationerna också vägs in i detta. Det arbetet är på lite . Men det ska göras ordentligt så att vi verkligen får en utveckling och en positiv effekt. Tack, , för interpellationsdebatten! Interpellationsdebatten var härmed avslutad. § 9 Svar på interpellation 2020/21:102 om merkostnadsersättning till assistansanordnare 22 Socialminister (S): Jag hälsar till , som inte kan vara här, och hoppas att hon och hennes anhöriga kryar på sig. Jag tackar Acko Ankarberg för att hon deltar i debatten så att den ändå blir av. har frågat mig varför regeringen och samarbetspartierna föreslår begränsningar för covidrelaterade kostnader för assistansanordnare, avseende exempelvis maxtak för kostnaderna och inkludering av endast kostnader för skyddsutrustning, när liknande begränsningar inte finns för regeringens merkostnadsersättning till övrig vård- och omsorgsverksamhet. Det är viktigt att personliga assistenter till dem som är beviljade statlig assistansersättning har tillgång till personlig skyddsutrustning som skydd mot covid-19. Regeringen har därför föreslagit i en extra ändringsbudget att avsätta för att även privata utförare som bedriver verksamhet med personlig assistans ska kunna ansöka om ersättning. Glädjande nog delar min och regeringens uppfattning att detta är ett bra och välkommet beslut, men hon har ändå invändningar. Egentligen handlar det om jämförelser med den merkostnadsersättning regioner och kommuner får för merkostnader avseende övrig vård- och omsorgsverksamhet med anledning av covid-19. Det jag och regeringen har haft som utgångspunkt när vi föreslagit merkostnadsersättning till assistansanordnare är att personliga assistenter ska ha den skyddsutrustning som behövs när de utför sitt arbete i kontakt med personer med funktionsnedsättning. Det är merkostnadsersättning till följd av covid-19 som går utöver de kostnader för skyddsutrustning som normalt ingår i arbetsgivarens ansvar. Det har gjorts en bedömning, med stöd av beräkningar gällande personlig skyddsutrustning för personal inom stöd och omsorg, att de medel som är avsatta för den här satsningen är väl avvägda. Precis som med andra frågor relaterade till covid-19 kommer jag att noga följa den här frågan. ställer också frågan varför merkostnadsersättningen är begränsad till personlig skyddsutrustning. Det beror på att andra merkostnader som kan uppstå till följd av covid-19 i assistansanordnares verksamhet och som rör personliga assistenter kan täckas genom andra beslut som regeringen har fattat som pandemin pågått. Exempelvis har avsatts till regionerna för testning och ytterligare föreslås i en extra ändringsbudget . Beslut har även tagits om en tillfällig ersättning för i sjukfallet och att ersätta arbetsgivaren för sjuklönekostnaderna för att anställda ska kunna stanna hemma vid minsta tecken på smitta. Dessutom har kommunen ett basansvar som innebär att vid en personlig assistents sjukdom ska kommunen ersätta anordnaren med en sjukvikarie. Det är inte något nytt utan har alltid varit ett uppdrag som kommunen har när det gäller personlig assistans. vill jag nämna att det finns möjlighet för vissa anhöriga som arbetar som personlig assistent åt personer i riskgrupp att ansöka om smittbärarpenning. Ålderspresidenten meddelade att interpellanten anmält att hon var förhindrad att delta i debatten. 23 ACKO ANKARBERG (KD): Det är min kollega som har ställt denna interpellation till socialministern. Men eftersom befinner sig i hemkarantän efter påvisad covidsmitta inom familjen har hon bett mig lyfta fram ett antal frågor med statsrådet. Det gör jag gärna. Frågan är angelägen, och vi kristdemokrater har ända drivit på regeringen för att även assistansanordnare ska få ersättning för sina merkostnader som är kopplade till covid-19. Regeringen har upprepade gånger under pandemin uttalat att brist på pengar inte ska vara avgörande i arbetet med att minska smittspridningen av det nya coronaviruset. Ändå har ersättningen till assistansanordnare dröjt. Och när förslaget till ersättning äntligen har presenterats har det stora brister jämfört med den ersättning som ges till annan vård- och omsorgsverksamhet. Det är anmärkningsvärt och rimmar inte med regeringens löfte på annat sätt. Sedan denna fråga lämnades in har remissvaren på regeringens förslag kommit in från de berörda aktörerna. De påtalar samma brister som vi kristdemokrater gör. Jag tror, herr ålderspresident, att de inte blir lugnade av svaret som statsrådet ger här . Januaripartiernas förslag är att ersättning endast ska lämnas för skyddsutrustning som har använts i situationer där det finns bekräftad eller misstänkt smitta hos den assistansberättigade. För det första kommer det att vara väldigt svårt att fastställa om det har funnits smitta eller inte vid tillfället då en viss skyddsutrustning har använts. Vi kommer alla ihåg hur bristfällig kapaciteten var . Även om den nu har förbättrats är det fortfarande inte alla som får chans att testa sig. Hur ska då kunna bedöma detta i varje enskilt fall? Vem har bevisbördan? För det andra tillhör många av de assistansberättigade en riskgrupp. Seriösa assistansanordnare har därför, precis som i varje fall vi kristdemokrater förväntade oss, använt skyddsutrustning just i förebyggande syfte. Det har varit avgörande för att minimera risk för eventuell smitta från assistent till assistanstagare vid hjälp med matning, dusch eller toalettbesök. Vid alla situationer med närkontakt då vi vet att smittrisken är hög behöver man vara försiktig. Det förebyggande arbetet har också glädjande nog varit framgångsrikt. Smittspridningen bland assistansanvändare har varit mindre omfattande i jämförelse med exempelvis den på särskilda boenden. Så varför vill januaripartierna inte ge ersättning för denna merkostnad? Regeringen har också satt ett schablonmässigt tak för ersättningen på max per assistanstagare. Detta trots att remissvaren vittnar om att det finns anordnare som har haft betydligt högre kostnader än detta tak. Bland medlemmarna i arbetsgivarorganisationen finns exempel på anordnare som har haft kostnader på per assistansberättigad. Hur rimmar detta tak med regeringens löfte om att brist på pengar inte ska vara avgörande i arbetet med att stoppa smittan? Varför ska en ansökan göras per individ? Vore det inte smidigare om assistansanordnare kunde göra en sammantagen ansökan för kostnaderna för all den utrustning som de har använt till samtliga personer som de har ansvar för? Dessa specifika frågor kräver svar. Jag vill inte tro att regeringen har för avsikt att ge sämre villkor till assistansanordnare än till annan vård och omsorg. Men faktum är att såväl personer med funktionsnedsättning som seriösa assistansanordnare beskriver för oss kristdemokrater att de känner sig åsidosatta när regeringen inte gör ersättningen jämlik. Jag vill gärna höra socialministerns svar på de här frågorna. 24 Socialminister (S): Jag ska försöka att svara på några av frågorna. Jag hängde inte riktigt med att anteckna allting. Jag var lite fokuserad på att svara på en interpellation och inte på att få helt nya frågor. Acko Ankarberg får mycket gärna upprepa dem om jag missade någon. Jag vill säga att jag just har haft förslaget på remiss. En av de saker som jag också har uppmärksammats på är att man har skrivit att det ska vara misstänkt eller bekräftad covid. Vi ska titta vidare på hur vi kan ta vara på den synpunkten. Jag inser att det finns lite att göra där. Jag vill uppehålla mig lite grann kring det som handlar om jämförelser mellan statsbidragsförordningen för kommuner och regioner och statsbidragsförordningen för personlig skyddsutrustning för personliga assistenter. De riktar sig ändå till olika verksamheter. Det finns kommuner och regioner där man ska anpassa både lokaler och transporter, och det är andra typer av utbildningar och liknande som ska bedrivas. handlar det om personlig skyddsutrustning. Som jag beskrev i mitt interpellationssvar finns det andra situationer där det handlar om sjuklönedelen och så vidare. Där finns redan ersättning på ett annat sätt i och med att kommunen är skyldig att se till att det finns vikarier. Arbetsgivare får också till en början sina täckta. Jag kommer säkert inte att kunna svara på alla Acko Ankarberg följdfrågor i detalj. Det finns anledning att lyfta fram det som Acko Ankarberg beskrev. Andelen smittade inom personlig assistans är , vilket är betydligt lägre än inom hemtjänst och äldreomsorg, vilket jag tycker är glädjande på alla sätt. Men det ligger ju också någonting i att det är ytterst få som möter varje enskild brukare. Det finns inte så många kontaktytor på det sättet, och det påverkar säkert positivt. Det säger någonting om hur vi skulle vilja minska antalet som går hem till den äldre i och hur man kan hitta sätt att skydda äldre på äldreboenden. Acko Ankarberg får gärna fylla i, så kan vi ha en liten gemensam diskussion. Att använda skyddsutrustning kan också verkligen behövas när man går mellan brukare och mellan patienter. Det ser inte riktigt likadant ut när det gäller att möta samma fåtal brukare. Beräkningen är helt enkelt gjord utifrån ungefärliga, uppskattade siffror. Det är klart att vi följer frågan, men vi måste kunna göra någon typ av uppskattning för att kunna lägga det i budgeten. Det är så vi behöver förhålla oss . Beräkningen på 5 000 är en uppskattning. Ungefär där skulle man mycket sannolikt landa. Det låter kanske på ett sätt rimligt att assistansanordnaren i stället skulle kunna samla ihop sina kostnader. Men det är ju den som har fått personlig assistans beviljad som har fått ersättningen utbetald och som också behöver redovisa om man ska ha andra kostnader täckta. Det är den ordning som vi behöver ha, helt enkelt. När det gäller frågan om skyddsutrustning för misstänkt eller bekräftad covid vill jag kvittera att jag har uppfattat detta som en synpunkt i beredningen. Vi ska titta på det. 25 ACKO ANKARBERG (KD): Tack, socialministern, för svaret! Interpellationen från handlade om varför man hanterar merkostnaderna för assistans annorlunda än andra vård- och omsorgskostnader. Det var frågan. Jag gick igenom de olika delarna. Så visst hänger frågorna ihop. Jag är ändå väldigt glad att socialministern vill överväga frågan när det gäller förebyggande delar. Det tycker jag lovar gott. Det blir ju en helt orimlig situation att bedöma om det var rätt eller fel vid det enskilda tillfället. Det faktum att så många ändå har arbetat aktivt med frågan har förmodligen fått till resultat att så få är drabbade av covid-19. Det kan förstås vara tur, men att man använt skyddsutrustning som en förebyggande faktor har förmodligen medverkat till mindre omfattande utbrott av covid-19. Detta behöver vi ta fasta på, precis som socialministern säger, i alla andra verksamheter för att kunna göra så gott vi kan. Låt mig ändå få lyfta några delar till. Det är gott att socialministern vill bedöma frågan om förebyggande delar – jag hoppas att det försvinner – men också frågan om maxtak, för de hänger ihop. Om man bestämmer sig för ett maxtak kommer det inte att fungera med assistansen, som ser så olika ut. En del har väldigt små behov, andra har stora behov, kanske dubbelbemanning dessutom, med väldigt många nära-moment. Då kommer man att behöva mer skyddsutrustning. Ett tak i det sammanhanget är alltså inte behövligt. Precis som regeringen har sagt tidigare ska inte kostnader stå i vägen för att hantera smittan. Det måste gälla även för den som är assistansanordnare. Det måste gälla också för den som behöver assistans. Annars är det en särbehandling som är negativ. Låt mig också lyfta det som handlar om redovisning. ger i sitt remissvar bevis på att det kommer att bli ganska svårt att hantera detta på de man har fått på sig, om man ska redovisa per person. Det finns alltså all anledning för regeringen att överväga dessa regler för . Det skulle underlätta för kassan, och det skulle underlätta för assistansanordnaren – och då blir assistansen bättre. 26 Socialminister (S): Återigen: Vi tittar på frågan om det som Acko Ankarberg beskriver som det förebyggande, det som inte är kopplat till misstänkt eller bekräftad covid-19. När det gäller taket har jag inget svar på det. Det är så det ser ut just . Vi följer dock frågan. Jag vill ändå lite grann understryka att kommuner och regioner har många delar. När vi fördelar stödet till dem handlar det inte bara om personlig skyddsutrustning utan om många omkostnader som vården och omsorgen har. Där har det varit tydligt att ekonomin inte ska vara det avgörande. är detta en statsbidragsfråga som handlar om personlig skyddsutrustning.