prot · H70980 · 2020-03-03 00:00:00 — Det är förvisso en stor glädje att leva i ett land där vi har så hög medicinsk kvalitet och där vi ser att utvecklingen är väldigt positiv när det gäller allt från behandlingar och ny diagnostik till exempelvis precisionsmedicin. Men vi lever också i ett land där vi ligger i botten när det handlar om sjukvårdsköer. Vi har sett fördubblade sjukvårdsköer och tredubblade köer till barn- och ungdomspsykiatrin. Det som oroar mig och som vi ska diskutera i den här interpellationsdebatten är de ökade köerna till cancervården. Bilden är dubbel. som det är en fantastisk medicinsk kvalitet har människor i en högst otillgänglig och ojämlik cancervård. Den är olika tillgänglig beroende på var någonstans i landet du bor, och det spelar också roll vilken socioekonomisk bakgrund du har. Vi ser att vårdköerna växer inom just cancervården. var jag och socialministern på en väldigt trevlig tillställning där vi firade att vi nu har av nationell cancerstrategi att lägga bakom oss. Man visade där tre väldigt tydliga staplar. Det var tre staplar över 2017, 2018 och 2019. De gick åt helt fel håll, det vill säga: Våra köer ökar. Jag är så glad att en del av den nationella cancerstrategin infördes av alliansregeringen. Standardiserade vårdförlopp är någonting som kommer därifrån och som den rödgröna regeringen har varit med att utveckla. Men det är tyvärr lika tydligt när vi tittar på dem. Av de 29 standardiserade vårdförlopp som fanns på plats har väntetiderna ökat gällande 21 stycken och minskat avseende sju jämfört med . Den statistiken är hämtad, så att alla kan läsa, från sammanställningar från i samverkan. Vi ställer frågan hur regeringen i olika sammanhang kan hävda att svensk cancervård är relativt tillgänglig och jämlik när fakta, erfarenhet och kunskap pekar i en helt annan riktning. Vi har mer att göra, säger socialministern. Jag skulle verkligen vilja understryka det. Det finns oerhört mycket att göra. Min önskan är att socialministern höjer ambitionerna när det gäller de svenska cancerköerna. Min fråga till socialministern blir om man är beredd att ta ett större nationellt ansvar när det pekar så oerhört olika åt olika håll i olika regioner. Det är naturligtvis ett stort bekymmer. 36 Socialminister (S): Tack, , för frågan! Vi möts i många sammanhang och talar just om cancervård. Om det finns frågor som förenar kammaren och partier är det verkligen engagemanget när det gäller cancervård. Vi vet att de som drabbas av en cancer blir allt fler. Inte minst i takt med att man överlever en cancer, att vi blir allt äldre och att vi botar andra sjukdomar blir det allt fler som kommer att få uppleva att man får en cancerdiagnos i livet och utan tvekan hos en nära anhörig. Vi berörs alla väldigt starkt av detta. Därför har det varit så väldigt positivt att vi har haft en cancerstrategi . Jag känner verkligen inte behov av att tala om vilket parti och vilka majoriteter i regeringen som har fattat vilka beslut. Jag har upplevt en otrolig samsyn under hela den här resan. Vid det tillfälle som hänvisar till fick , min företrädare som socialminister från , ta emot ett pris för att ha tagit initiativet. Det är ett jätteansvar som jag verkligen tar på stort allvar att föra det arbetet vidare. Det har varit ett väldigt stort fokus på standardiserade vårdförlopp. Man säger pakkeforløb i . Det var vi många som var och tittade på för sedan och tänkte: Hur ska vi kunna göra likadant i ? har vi standardiserade vårdförlopp. Det är ingenting som man sätter i stora rubriker. Det är inte så lätt att förklara. Vad betyder standardiserat vårdförlopp? Jag gjorde ett försök i mitt interpellationssvar att beskriva det. Det är ett sätt för vården att beskriva vad som är minsta möjliga tid som man behöver för att med kvalitet kunna genomföra allt från att göra diagnos och få resultat till att komma igång med behandling. Det här är ett arbete som bara har pågått under några års sid. En del standardiserade vårdförlopp har bara på nacken. När de nu är på plats och av alla cancrar omfattas av standardiserade vårdförlopp måste arbetet sätta igång att få varje vårdförlopp att pressas ihop. talade förtjänstfullt inledningsvis om medicinska resultat, vilken fantastisk personal som finns, och så vidare. Det är viktigt att i sammanhang som gäller cancer börja tala om överlevnad och knyter den till detta. Vi har en växande andel som överlever, vilket vi ser när vi tittar på femårsöverlevnaden. Det är förstås jätteväsentligt. Det är vad som verkligen spelar roll. Men av väntan när det handlar om cancer skapar en oro. Det spelar egentligen inte så stor roll vilken medicinsk effekt som den i olika sammanhang har. Det är klart att det skapar väldig mycket av oro och psykisk stress. I vissa fall är det självklart så att en kortare väntan också förbättrar förutsättningarna för en överlevnad. Det är för att man vill åstadkomma en mer jämlik cancervård som de standardiserade vårdförloppen har införts, som svar på fråga, så att det ska kunna blir jämförbart över landet. Vi har saknat de möjligheterna. Man har egentligen bara sett på cancervården som en del av övrig vård. Man kan titta på hur många som får vård inom vårdgarantin. Det är som får det till skillnad mot en lägre siffra när det handlar om vården i allmänhet. Kanske är det så att SVF ändå har skyddat cancervården på det sättet att man fortfarande gör sitt allra yttersta. Men vårdgarantins gränser blir inte ett begrepp som är riktigt relevant om man har SVF som är betydligt kortare än så. Jag vill ändå dela med mig av den kunskapen och den vetskapen. Det handlar om allt arbete med regionala cancercentrum, resurser till cancercentrum och standardiserade vårdförlopp men också med de nya överenskommelserna där vi ska inkludera och titta på mer på detta. Naturligtvis är barncancer en viktig del, liksom rehabiliteringen. Men det handlar också om hur man har tidig upptäckt och jobbar mer förebyggande. Allt detta handlar om att öka jämlikheten och minska risken för de socioekonomiska skillnaderna. 37 (M): Jag delar naturligtvis i mångt och mycket det säger. Men blir jag lite bekymrad när det låter som att det är de standardiserade vårdförloppen som är det som kommer att lösa situationen. Det jag talar om för staplar är att köerna när det gäller standardiserade vårdförlopp inte har gått åt rätt håll under de år de har kommit på plats, utan det har snarare gått åt andra hållet. Det innebär att människor får leva i den oron. Den nationella vårdgarantin är inte bärig på ett antal olika cancerdiagnoser, tvärtom. Det ser helt olika ut beroende på vilken slags cancer man får. Just där och då är det så viktigt att sjukvården kickar igång och fungerar precis när man som bäst behöver den. Standardiserade vårdförlopp är oerhört bra. Men det är också där vi ser att köerna förlängs. Jag tror att det är svårt att föreställa sig om man inte har haft någon som är väldigt närstående eller kanske till och med själv har varit drabbad vad det betyder att befinna sig i en sådan kö. Det är fruktansvärt traumatiskt och ångestfyllt, eftersom man vet att det är en sjukdom som i allra värsta fall kan leda till döden. När det gäller just pakkeforløb, som varit en form som vi har tittat på i och som också har tagit efter, är inte standardiserade vårdförlopp och pakkeforløb samma sak. Det har varit en förebild. Men vi behöver ytterligare se hur både och arbetar. De tar in en betydligt större del av vårdkedjan och inkluderar patienten på ett helt annat sätt. Vi fick för bara en liten tid sedan en sammanfattning från Myndigheten för vård- och omsorgsanalys som beskriver läget på ett mycket träffande sätt i sin titel: Omotiverat olika – Socioekonomiska och regionala skillnader i cancervården. Blir inte socialministern väldigt orolig när man tar del av detta och ser hur olika det ser ut, hur omotiverat olika det ser ut? När det finns motiv och man förstår varför det ser olika ut är det en sak. Men det är omotiverat stora skillnader. Jag vill ge några exempel på detta för att belysa det. I får åtta av tio kvinnor inte sin operation inom utlovad maximal väntetid. Det är ganska många. Detta kan jämföras med situationen i , där åtta av tio kvinnor som får bröstcancer får sin operation inom utlovad tid. Bor man i , är kvinna och får bröstcancer har man alltså väldigt stor anledning att känna sig orolig, i jämförelse med om man bor i . I får nio av tio män med prostatacancer inte sin strålbehandling inom utlovad maximal väntetid. I jämförelse får i närmare tre av tio män med prostatacancer sin strålbehandling inom utlovad tid. Jag kan reagera på att siffrorna inte är ännu högre där det ser som bäst ut, men det rör sig om omotiverat stora skillnader som bör föranleda att regeringen tittar på detta och ser vad man kan göra. Varför, socialminister , har regeringen så låga ambitioner? Jag kan tycka att det ser väldigt allvarligt ut när vi ser hur siffrorna ser ut runt omkring i . På vilket sätt ser socialministern att det skulle gå att ta ett större nationellt ansvar? 38 Socialminister (S): Jag inser att det är en oppositionspolitikers roll att påstå att regeringen inte vill någonting och inte har några ambitioner, men jag tycker faktiskt att det passar ganska illa på detta område. Det finns högt ställda ambitioner. Man skulle kunna skruva ned siffrorna över hur många som ska genomgå ett SVF eller hur många som ska göra det inom maximala ledtider. Man skulle kunna ifrågasätta de resurstillskott som görs. Det skjuts till resurser till den samlade vården, och det är klart att det spelar roll även för cancervården. Den har inte ett helt eget spår utan är förstås en del av att vården i övrigt fungerar när det handlar om operationer, diagnostisering, röntgen och mycket annat. Resurser spelar alltså stor roll. Det nationella vårdkompetensrådet, som är på plats , kommer också att spela stor roll. Det är inte bara fråga om resurser eller vilja, utan det handlar inte sällan om behovet av specialistutbildad kompetens. Då är det bra att det finns utbildningsplatser och resurser att anställa, men det behövs en ännu bättre samordning – det är inte bara min utan, tror jag, branschens gemensamma uppfattning – för att se till att det finns specialistkompetens över hela landet. En bättre tillgänglighet behövs i den samlade vården. sa att mycket mer ingår i till exempel de danska pakkeforløben. Jag kan ge ett exempel där det skiljer sig åt andra hållet. Primärvården är inte en del av de danska pakkeforløben, men det är den i motsvarighet. Det tror jag är väldigt bra, för det är där mycket av den tidiga upptäckten sker. Det är viktigt att kunskapen finns redan där. Men det är klart att vi kan göra det bättre. Jag förstår inte hur kan uppfatta regeringens hållning på något annat sätt än att vi ska skruva upp ambitionerna. Jag vill också påminna om att om man har infört pakkeforløb de senaste tre fyra åren är det klart att jämförelser av statistik och väntetider borde ta sin tid. Men det handlar också om att det, om man gått från 14 622 patienter som genomgick ett SVF 2016 till 41 000 patienter 2019, rör sig om en väldigt stor omställning av vården. Det handlar om att få strukturer på plats och att få hela vården att arbeta på ett mycket mer systematiskt sätt. Jag ser framför mig att vi enklare kan göra jämförelser mellan regioner och när SVF:erna nu är på plats. Det har dock gått väldigt . nämner också Myndigheten för vård- och omsorgsanalys, som har lagt fram en rapport om omotiverade skillnader i cancervården. Oavsett den rapporten är jag väldigt väl medveten om att socioekonomiska skillnader spelar roll i det här landet. Oavsett om vi talar om sjukvård, hälsa, skolresultat, sysselsättning eller ekonomiska förutsättningar spelar socioekonomi stor roll. Vården är inget undantag. Men analysen från Myndigheten för vård- och omsorgsanalys grundar sig på kvalitetsregisterdata för perioden –2016. Det ligger tillbaka och innebär ett gemensamt ansvar för både och mitt eget parti. Införandet av standardiserade vårdförlopp kom egentligen därefter. När det gäller Myndigheten för vård- och omsorgsanalys är det absolut väsentligt att ta till sig vad de säger, men de har egentligen inte kunnat väga in de standardiserade vårdförloppen som en aspekt. Jag vill också passa på att säga att ett sätt att arbeta är med regionala cancercentrum – att tillsammans med dem uppdatera cancerstrategin och att se till att de har resurser att få strukturer på plats. Det är en sak att ha vårdpersonal, vårdplatser och utrustning i vården men en annan sak att se till att man verkligen jobbar systematiskt, att den kunskap som finns kommer alla till del och att man gör likadant över landet. Vi håller på med detta arbete. Ännu mer behöver göras, och jag tror att vi kommer att se fler resultat, inte minst i takt med att de standardiserade vårdförloppen hinner verka i vården. 39 (M): När vi diskuterar detta tror jag att det är viktigt att kunna hålla två tankar i huvudet . Den ena gäller vad Myndigheten för vård- och omsorgsanalys säger har skett . Det handlar om den socioekonomiska skillnaden när det gäller tillgång till den svenska cancervården. Den andra gäller de staplar jag initialt talade om, där siffrorna ju kommer från de regionala cancercentrumen själva. Deras statistik visar att siffrorna inom de standardiserade vårdförloppen har gått åt fel håll. Hur mycket jag än skulle vilja att det inte var så finns det när staplar går åt fel håll en risk för att de socioekonomiska skillnaderna kvarstår, vilket innebär att samma människor har fortsatt att drabbas. Det är denna situation vi befinner oss i just nu – jag som oppositionspolitiker och som ansvarig socialminister. Det duger inte att titta bakåt i tiden. Vi måste titta på hur utvecklingen ser ut just nu och gräva där vi står. Det innebär att det måste tas ett större ansvar. Vi har från vår sida avsatt särskilt riktade resurser just för att komma till rätta med cancerköerna, därför att de oroar oss. Cancer är en folksjukdom som drabbar var tredje svensk, och vi ser tyvärr inga tecken på en minskning. Det innebär att vi måste rusta oss för en framtida sjukvård där vi kommer att ha betydligt fler människor som är sjuka i cancer. När det handlar om att titta på de andra nordiska länderna vill jag påpeka att de har en annan organisation, vilket gör det svårt att jämföra till exempel primärvården. Vi har mycket att göra. Jag skulle i mitt slutinlägg återigen vilja rikta frågan till : Är ni beredda att ta ett större nationellt ansvar, och hur skulle det kunna se ut? 40 Socialminister (S): Min uppfattning är att regeringen och staten tar ett stort nationellt ansvar för en viktig del av sjukvården. Att tillskjuta specifika resurser, ha regionala cancercentrum, arbeta med tillgängligheten, ge tillskott av resurser till vården i övrigt, ha ett vårdkompetensråd på plats – alla dessa saker samspelar förstås och bidrar till att vi får bättre förutsättningar. Men när säger ”utlovad maximal väntetid” vill jag vädja till henne att också använda sig av maximala ledtider och försöka förklara och beskriva att det inte handlar om en utlovad väntetid. Det handlar om den tid man som ett minimum kan tänka sig att det tar att göra saker med hög kvalitet. Målen är otroligt högt ställda. Jag tänker inte förändra målen för att vi ska kunna nå dem. Men man måste vara medveten om att det är extremt höga mål vi har satt upp. Det handlar inte om en utlovad väntetid. Däremot ska vi ha tillgänglighet. Vi ska jobba vidare med kontaktsjuksköterskor och andra insatser som gör att människor verkligen känner trygghet när de möter vården. Det visar sig i undersökningar att människor som genomgår ett SVF och också har cancer – det händer att man påbörjar ett SVF men det lyckligtvis visar sig att man inte har cancer – är mer nöjda, vilket jag tycker är ett gott och viktigt betyg. Jag kan inte låta bli att också skicka med att det är synd att skattesänkningar står så högt upp på agenda. Om vi kunde avstå från dem är det klart att det blir resurser att skjuta till. Det andra jag vill säga är att förebyggande arbete också är väldigt viktigt. Det gäller att man står upp för saker som rökstopp och andra insatser som gör att man minskar sådant som kan öka risken för att fler drabbas av cancer. Då räcker resurserna förstås mycket längre. Interpellationsdebatten var härmed avslutad. § 9 Svar på interpellation 2019/20:292 om Allmänna arvsfonden 41 Socialminister (S): har frågat mig vilka tolv prioriterade områden som Allmänna arvsfonden använder i sin bedömning när det gäller att bevilja bidrag och hur regeringen avser att säkerställa att inga extremistorganisationer beviljas medel från Allmänna arvsfonden. har vidare frågat mig om jag anser att den skarpa kritik som framförts mot Allmänna arvsfonden är befogad och, om svaret är ja, vilka åtgärder jag och regeringen avser att vidta så att Allmänna arvsfonden kan styras tillfredsställande. Av lagen om Allmänna arvsfonden framgår att regeringen ska lämna en redovisning till , av vilken bland annat den kommande inriktningen av stöd från fonden ska framgå. I regeringens skrivelse till anger regeringen inriktning och de prioriterade områden som Arvsfondsdelegationen bör prioritera vid fördelning av medel det aktuella året. I regeringens senaste skrivelse till lämnas en utförlig redovisning av de tolv prioriterade områdena . Det handlar om projekt som syftar till att  stärka barnets rättigheter  öka delaktigheten och stärka demokratin  förebygga våld, mobbning och trakasserier  främja ett stärkt föräldraskap  främja psykisk och fysisk hälsa  öka delaktigheten i kulturlivet  främja etableringen på arbetsmarknaden  stärka rättigheterna för personer med funktionsnedsättning  öka delaktigheten och tillgängligheten för äldre personer med funktionsnedsättningar  stärka förutsättningarna för nyanländas mottagande och etablering  öka jämställdheten och jämlikheten  stärka inflytandet för barn och unga. Offentliga bidragsmedel ska aldrig gå till verksamheter som inte är förenliga med vårt samhälles grundläggande värderingar, så som de kommer till uttryck i grundlagen och i internationella konventioner som är bundet av. Allmänheten ska kunna känna sig trygg i att medel bara betalas ut till organisationer som respekterar demokratins idéer. Arvsfondsdelegationen tillämpar i sin praxis ett demokrativillkor som innebär att stöd inte lämnas till organisationer som inte vilar på demokratisk grund. föreslog i sitt betänkande En arvsfond i takt med tiden att ett demokrativillkor med innebörden att stöd inte får lämnas till en organisation som främjar, uppmanar till eller försvarar terrorism eller i övrigt inte respekterar mänskliga rättigheter skulle införas i lagen om Allmänna arvsfonden. lämnade i sitt betänkande Demokrativillkor för bidrag till civilsamhället förslag till ett förtydligat och enhetligt demokrativillkor för den statliga bidragsgivningen till civilsamhällets organisationer. Båda betänkandena bereds i , och regeringen avser att återkomma i de båda ärendena. Den kritik som har framfört när det gäller Kammarkollegiets redovisning för förvaltningen av Allmänna arvsfonden handlar främst om den löpande bokföringen, bland annat tidpunkten för när intäkterna och de beviljade bidragsbeloppen ska bokföras. iakttagelser har sin grund i att Allmänna arvsfonden ska betraktas som en avkastningsstiftelse, vilket innebär att Kammarkollegiet ska tillämpa vissa bestämmelser i allmänna råd. kritik handlar alltså om principer för redovisning, inte om att arvsfondsmedlen använts på ett otillbörligt sätt. Diskussioner har förts mellan , berörda departement och Kammarkollegiet. Med anledning av iakttagelser har Kammarkollegiet inlett ett arbete för att säkerställa att gällande redovisningsregelverk följs. 42 (SD): Allmänna arvsfonden instiftades av , alltså , efter att arvsrätten i släktledet inskränktes till att inte längre omfatta kusiner. Om arvtagare inte finns och testamente ej heller går att finna tillfaller den avlidnes förmögenhet Allmänna arvsfonden. Föreningar och andra organisationer kan söka projektstöd ur fonden för att främja verksamhet av ideell karaktär, och det bör poängteras att det är just nyskapande projekt som kan få stöd, inte föreningar i största allmänhet. I reglementet för Allmänna arvsfonden framgår att fonden ska ge stöd till projekt som rör barn, ungdomar och personer med funktionsnedsättning i alla åldrar. Prioriterade områden är, som vi precis hörde, numera också bland annat nyanländas mottagande och inkludering. Allmänna arvsfonden har anklagats för att indriva arv genom att underkänna testamenten. Vid testamentering ligger nämligen bevisbördan på att detta stämmer på dessa enskilda individer. De har förmodligen inte lika starka muskler som Kammarkollegiet, som ska driva in pengarna från dödsboet till fonden. Många är de som har sett sitt arv bli taget ifrån dem för att i stället tillfalla fonden. Enligt en artikel i kan detta vara nästa politiska skandal som vi står inför. Man konstaterar att pedofiler och bedragare lever gott på Allmänna arvsfondens bidrag och beskriver fondens indrivning så här: Samma kretsar, med samma advokatbyråer, nosar systematiskt och återkommande upp förmögna avlidna och presenterar löften eller upphittade testamenten som är besvärliga att verifiera. Det finns flera stora rättsfall gällande detta, men bedrägeriförsök kan vara svåra att upptäcka. I en SVT-dokumentär visas att pengar har beviljats till åtminstone ett projekt för barn och ungdomar vars ledare har dömts till fängelse för sexuellt övergrepp mot barn, sexuellt ofredande och utnyttjande av barn för sexuell posering. Detta är inte precis någon smickrande beskrivning. Det vore lämpligt om regeringen förklarade hur det har kunnat gå så här snett. 43 (SD): Regeringen ser alltså Allmänna arvsfondens tillgångar som offentliga bidragsmedel. Vi har också fått höra att medlen inte används på ett otillbörligt sätt, men det är kanske inte detta som är huvudfrågan. Huvudfrågan är om pengarna har använts på ett sätt som den avlidne hade gillat. Jag anser att det finns all anledning för att ompröva beslutet att ta bort arvsrätt för kusiner, som ju var orsaken till att man tvingades införa Allmänna arvsfonden. Beslutet är helt enkelt otidsenligt och omodernt. Först och främst har antalet kusiner som varje människa har minskat drastiskt i antal. var det inte ovanligt med sex till tio barn i en syskonskara, och antalet kusiner kunde då bli 20–30, vilket kan jämföras med dagens mer hanterliga två syskon och ett antal kusiner som snarare ligger på tre till sex. Därmed har kanske det tyngsta argumentet som föranlett att man tog bort arvsrätten för kusiner försvunnit, nämligen att arvet splittrades i väldigt många små delar. Jag citerar ur propositionen : ”Då kusinkretsen ofta är stor och det i dessa fall, då testamente ej föreligger, vanligen är fråga om små kvarlåtenskaper, kommer nämligen arvet att splittras i smådelar.” är det snarare så att den person som avlider och inte har närmare släktingar än kusiner som kan ärva också har nära band till sina kusiner eftersom de är den personens hela släkt. Det är alltså inte jämförbart med en vanlig person med närmare släktingar som också är arvtagare. Ett annat skäl som inte längre finns till att kusiner inte ska ärva var svårigheten att spåra kusiner som emigrerat, då stora delar av befolkning hade flyttat utomlands. drömde människor om att möta lyckan på andra sidan . Då var det inte helt lätt att spåra alla kusiner till en avliden i . Dock är inte längre ett utvandringsland, som vi var , så problemet i sig finns i princip inte längre. Till detta ska läggas att ny teknik har gjort det väldigt lätt att hålla kontakt med kusiner på andra sidan .