prop · H703156 · 2020-04-21 00:00:00 — Den genomför artikel 3.2b i avfallsdirektivet. Uttrycket kommunalt avfall ersätter termen hushållsavfall. Uttrycket har samma betydelse i hela balken. Uttrycket finns t.ex. i 15 kap. 20 § om kommunens ansvar. Kommunalt avfall omfattar t.ex. blandat avfall och separat insamlat avfall från hushåll, inklusive papper och kartong, glas, metall, plast, biologiskt avfall, trä, textilier, förpackningar, avfall som utgörs av eller innehåller elektrisk och elektronisk utrustning, förbrukade batterier och ackumulatorer samt grovavfall, inklusive madrasser och möbler (jfr artikel 3.2b a i avfallsdirektivet). Det omfattar även avfall som inte kommer från hushåll, om sådant avfall till sin art och sammansättning liknar avfall från hushåll (jfr artikel 3.2b b första stycket). I skälen i direktivet om ändring av avfallsdirektivet anges att definitionen av kommunalt avfall i avfallsdirektivet har utformats för att vara i linje med motsvarande definition som används för statistiska ändamål av och . Kommunalt avfall definieras som avfall från hushåll och avfall från andra källor, såsom detaljhandeln, förvaltningar, skolor, hälso- och sjukvårdsinrättningar, hotell- och restaurangbranschen och andra tjänster och verksamheter, som liknar hushållsavfall till sin art och sammansättning. I skälen anges att kommunalt avfall därför omfattar bland annat avfall från park- och trädgårdsskötsel, såsom löv, gräs- och trädklipp samt avfall från mark- och gaturenhållningstjänster, såsom innehåll i papperskorgar och skräp, utom material såsom sand, sten, lera eller damm. Kommunalt avfall ska förstås som motsvarande de avfallskategorier som ingår i underkapitel och kapitel 20, med undantag för koderna 20 02 02, 20 03 04 och 20 03 06, i kommissionens beslut om avfallsförteckningen. Avfall som omfattas av andra kapitel i den förteckningen ska inte anses som kommunalt avfall annat än i fall där kommunalt avfall behandlas och tilldelas koder i kapitel 19 i förteckningen (skäl 10 i direktivet om ändring av avfallsdirektivet). Koderna i beslutet har motsvarigheter i bilaga 4 till avfallsförordningen. Termen hushållsavfall och uttrycket kommunalt avfall är närliggande. Uttrycket kommunalt avfall kommer dock inte att omfatta avfall från septiktankar, avloppsnät och avloppsrening och inte heller bygg- och rivningsavfall. Eftersom definitionen av kommunalt avfall i avfallsdirektivet ska vara i linje med den definition som används av och bör vägledningsdokumentet Guidance on municipal waste data collection som tagits fram av kommissionen vara relevant för tolkningen av uttrycket kommunalt avfall. Detta dokument ger vägledning om hur uttrycket kommunalt avfall ska tolkas vid rapportering till och . Kommissionen ska enligt avfallsdirektivet utarbeta riktlinjer för definitionen av kommunalt avfall (artikel 38.2). När dessa riktlinjer fastställts bör de beaktas vid tillämpningen av de bestämmelser som innehåller uttrycket kommunalt avfall. I paragrafens punktuppställning anges avfallsslag som inte omfattas av uttrycket kommunalt avfall. Avfall från tillverkning (punkt 1) och fiske (punkt 3) är inte kommunalt avfall. Med tillverkning och fiske bör avses industriell eller yrkesmässig verksamhet. Avfall från tillverkning i mindre omfattning på hobbynivå och från fiske på hobbynivå bör omfattas av uttrycket kommunalt avfall. Avfall från avloppsnät och avloppsrening samt avfall från septiktankar är inte kommunalt avfall (punkt 4). Avfall från avloppsnät och avloppsrening inkluderar avloppsslam. Med septiktank avses en sluten behållare avsedd för t.ex. uppsamling av latrin från toalettvatten. Vad som avses med bygg- och rivningsavfall (punkt 5) och med uttjänt bil (punkt 6) anges i 8 §. Övervägandena finns i avsnitt 4. I paragrafen införs en ny förklaring som anger vad som avses med avfallsproducent. Den genomför artikel 3.5 i avfallsdirektivet. Förklaringen har samma betydelse i hela balken. Avfallsproducenter kan vara ursprungliga avfallsproducenter eller sådana som genom förbehandling, blandning eller andra förfaranden ändrar avfallets art eller sammansättning. En ursprunglig avfallsproducent kan vara en verksamhetsutövare som tillverkar stål och genom tillverkningen ger upphov till avfall som består av slagg som ska deponeras. Ett annat exempel på en ursprunglig avfallsproducent är en privatperson som köper en glass med förpackning och öppnar den och ger upphov till förpackningsavfall. Ett exempel på en avfallsproducent som inte är en ursprunglig avfallsproducent är en verksamhetsutövare som förbehandlar elavfall, som någon annan har producerat, på ett sätt som innebär att avfallets art och sammansättning ändras genom att vätskor och komponenter avlägsnas från elavfallet för att inte förhindra eller försvåra fortsatt behandling. En förutsättning för att den som genom förbehandling, blandning eller andra förfaranden ändrar avfallets art eller sammansättning ska anses vara avfallsproducent är att avfallet inte upphör att vara avfall genom behandlingen. Uttrycket ursprunglig avfallsproducent används i 11 a §. Ordet avfallsproducent finns även i t.ex. 7 §. Förklaringen har även betydelse för innebörden av uttrycket producera avfall. Den nuvarande förklaringen av återanvändning flyttas till 2 §. Övervägandena finns i avsnitt 4. I paragrafen regleras vad som avses med att hantera avfall. Den genomför artikel 3.9 i avfallsdirektivet. En ändring görs som innebär att förklaringen har samma betydelse i hela balken. Uttrycket finns t.ex. i 3 kap. 8 §, 22 kap. 25 § 8, 26 kap. 3 § och 27 kap. 5 §. I punkt 1 görs en ändring som innebär att sortering av avfall uttryckligen omfattas av uttrycket hantera avfall. Avfallet kan t.ex. sorteras i kärl avsedda för olika avfallsfraktioner för att möjliggöra transport till olika anläggningar eller olika sorters behandling. I punkt 2 görs en ändring som innebär att med hantera avfall avses att vidta åtgärder som inte innebär fysisk befattning med avfall men som syftar till att avfall sorteras. Övervägandena finns i avsnitt 4. I paragrafen, som är ny, anges vad som avses med deponi i . Den genomför artikel i deponidirektivet. Bestämmelsen motsvarar nuvarande 4 § avfallsförordningen. I första stycket anges att med deponi avses en upplagsplats för avfall som finns på eller i jorden. Med upplagsplats i jorden avses en upplagsplats under mark. En deponi kan finnas både på platsen där avfallet producerats och på andra platser. I andra stycket anges vad som inte räknas som en deponi. Som deponi räknas inte en plats där avfall lastas om för att förbereda det för vidare transport till en annan plats där det ska behandlas. I 7 § anges att med samla in avfall avses att lagra avfall innan det transporteras vidare till den plats där behandlingen ska påbörjas om åtgärden inte utförs av avfallsproducenten på den plats där avfallet uppkom. Som deponi räknas inte heller en plats där avfall lagras innan det återvinns om lagringen sker än eller en plats där avfall lagras innan det bortskaffas om lagringen sker än . Lagring av avfall under de angivna tidsgränserna före en hantering som utgör återvinning och före en hantering som utgör bortskaffande är återvinning respektive bortskaffande enligt R 13 i bilaga 2 och D 15 i bilaga 3 till avfallsförordningen. Vad som avses med behandla avfall, återvinna avfall och bortskaffa avfall anges i 6 §. Termen deponi används i 35 och 36 §§ och 22 kap. 25 c §. Övervägandena finns i avsnitt 4. I paragrafen anges vad som avses med uttrycken behandla avfall, återvinna avfall, förbereda avfall för återanvändning, materialåtervinna avfall, bortskaffa avfall och deponera avfall. Den genomför artikel 3.14, 3.15, 3.16, 3.17 och 3.19 i avfallsdirektivet och artikel i deponidirektivet. En ändring görs som innebär att förklaringarna har samma betydelse i hela balken. Uttrycket återvinna avfall finns t.ex. i 2 kap. 5 §, 17 kap. 4 a §, 22 kap. 1 och 25 a § och 29 kap. 3 och 4 a §§. Uttrycket förbereda avfall för återanvändning och materialåtervinna avfall finns t.ex. i 22 kap. 1 §. Uttrycket bortskaffa avfall finns t.ex. i 17 kap. 4 a §, 22 kap. 25 a §, 27 kap. 7 § och 29 kap. 3 och 4 a §§. Uttrycket behandla avfall finns t.ex. i 17 kap. 4 a § och 22 kap. 25 a §. En ändring görs som innebär att det införs en förklaring av vad som avses med deponera avfall. Vad som avses med deponi anges i 5 a §. Förklaringen har även betydelse för innebörden av uttrycket deponering av avfall. Bestämmelsen motsvarar nuvarande 5 § avfallsförordningen. Deponering av avfall och deponera avfall används i 35 och 36 §§ och 22 kap. 25 c §. En ändring görs som innebär att förklaringen av vad som avses med behandla avfall placeras först i paragrafen. Övervägandena finns i avsnitt 4. I paragrafen anges vad som avses med termer och uttryck som används i balken. I paragrafen införs en ny förklaring som anger vad som avses med bygg- och rivningsavfall. Ändringen genomför artikel 3.2c i avfallsdirektivet. En ändring görs som innebär att förklaringarna har samma betydelse i hela balken. Uttrycket bygg- och rivningsavfall finns i 3 och 20 §§. Förklaringen av bygg- och rivningsavfall avser avfall från bygg- och rivningsarbeten generellt. Bestämmelsen omfattar både avfall som uppstår vid större arbeten och avfall från mindre bygg- och rivningsarbeten i hushåll. Bygg- och rivningsavfall kan även uppstå vid anläggningsarbeten. I skälen i direktivet om ändring av avfallsdirektivet anges att bygg- och rivningsavfall motsvarar avfallskategorierna i kapitel 17 i avfallsförteckningen som fastställs genom beslut /955/EU (skäl 11). Denna förteckning motsvaras av bilaga 2 till avfallsförordningen. I förklaringen av vad som avses med bilskrotare görs en ändring som innebär att termen behandla ersätter återvinna eller bortskaffa. Denna ändring är endast språklig. Vad som avses med uttrycket behandla avfall anges i 6 §. Övervägandena finns i avsnitt 4. I paragrafen, som är ny, anges vilka villkor som ska vara uppfyllda för att avfall som har genomgått ett återvinningsförfarande ska upphöra att vara avfall. Paragrafen genomför artikel 6.1 i avfallsdirektivet. Ett återvinningsförfarande är ett förfarande vars främsta resultat är avfall som har ett nyttigt ändamål, genom att det antingen vid anläggningen eller i samhället i stort ersätter annat material som i annat fall skulle ha använts för ett visst syfte eller förbereds för detta syfte (jfr artikel 3.15 i avfallsdirektivet och förklaringen av återvinna avfall i 6 §). I bilaga 2 till avfallsförordningen finns en icke uttömmande förteckning över återvinningsförfaranden. För att upphöra att vara avfall ska ämnet eller föremålet, enligt punkt 1, vara avsett att användas för ett visst ändamål. Enligt punkt 2 ska det finnas en marknad för eller efterfrågan på sådana ämnen eller föremål. Dessa båda krav hänger nära ihop. Ett sätt att konstatera att det finns en marknad är att det finns ett etablerat marknadspris för ämnet eller föremålet som är kopplat till utbud och efterfrågan. Att ett ämne eller föremål har ett ekonomiskt värde är dock inte ensamt avgörande. Ytterligare en indikation på en etablerad marknad är om det finns specifikationer eller standarder vid handel med ämnet eller föremålet. En indikation på en efterfrågan på ämnet eller föremålet kan också vara ingångna köpeavtal. En sammantagen bedömning måste göras. Enligt punkt 3 ska ämnet eller föremålet uppfylla tillämpliga krav i lag och annan författning. Användningen av ämnet eller föremålet måste uppfylla alla tillämpliga produktkrav och leva upp till de krav på skydd av människors hälsa och miljön som finns i såväl som i svensk rätt. Ämnet eller föremålet ska vara klart för slutlig användning utan att ytterligare avfallsbehandling krävs. Vilka krav i lag och annan författning som är tillämpliga måste bedömas i det enskilda fallet. Exempel på kemikalielagstiftning som kan vara relevant är Reach- och CLP-förordningarna. Det finns även produktlagstiftning som kan vara tillämplig. Som exempel kan nämnas bestämmelserna om leksaker i lagen (2011:579) om leksakers säkerhet och författningar som är meddelade med stöd av den lagen och bestämmelserna om elektrisk och elektronisk utrustning i förordningen (2012:861) om farliga ämnen i elektrisk och elektronisk utrustning. I punkt 4 anges att användningen av ämnet eller föremålet inte leder till allmänt negativa följder för människors hälsa eller miljön. Vid bedömningen ska man ta hänsyn till att även en användning av jungfruliga material, dvs. material som inte är återvunna, kan innebära risker för människors hälsa eller miljön. Det får inte uppstå ökade risker för människors hälsa eller miljön på grund av att avfallsregelverket inte tillämpas (jfr bland annat kommissionens vägledning till avfallsdirektivet Guidelines on the interpretation of key provisions of Directive 2008/98/EC on waste). Följderna av användningen av ämnet eller föremålet ska bedömas på ett generellt plan, dvs. vilka följder som användningen typiskt sett kan få. Den användning som avses är användningen för det ändamål som avses i punkt 1. Vid bedömningen av om följderna kan anses allmänt negativa för människors hälsa eller miljön bör även tas hänsyn till syfte, dvs. vad som mest sannolikt gynnar en hållbar utveckling. Vid bedömningen av vad en hållbar utveckling innebär ger miljömålen ledning. Här kan bland annat miljömålet Giftfri miljö vara relevant. Övervägandena finns i avsnitt 5. Paragrafen, som är ny, innehåller bestämmelser om vem som ska se till att ett ämne eller föremål som har upphört att vara avfall uppfyller tillämpliga krav i lag och annan författning. Paragrafen genomför artikel 6.5 i avfallsdirektivet. I första stycket anges att den som släpper ut ett ämne eller föremål som har upphört att vara avfall på marknaden ska se till att ämnet eller föremålet uppfyller tillämpliga krav i lag och annan författning. Som framgår av 9 a § 3 är ett villkor för att avfall som har genomgått ett återvinningsförfarande ska anses ha upphört att vara avfall att ämnet eller föremålet uppfyller tillämpliga krav i lag och annan författning. Enligt andra stycket ska i stället den som använder ett ämne eller föremål som inte har släppts ut på marknaden se till att det uppfyller kraven. Det kan t.ex. handla om en användning av ett ämne i den verksamhet där avfallet upphörde att vara avfall. Vilka krav som är tillämpliga och ska uppfyllas måste avgöras i det enskilda fallet (se författningskommentaren till 9 a §). Övervägandena finns i avsnitt 5. Paragrafen, som är ny, innehåller ett bemyndigande för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela ytterligare föreskrifter om när avfall upphör att vara avfall enligt 9 a §. Enligt artikel 6.3 i avfallsdirektivet får nationella kriterier för när avfall upphör att vara avfall (s.k. end-of-waste kriterier) tas fram. Bemyndigandet syftar till att ge möjlighet för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att ta fram nationella end-of-waste kriterier. Även vid framtagande av nationella kriterier ska villkoren i 9 a § vara uppfyllda. Nationella end-of-waste kriterier får enligt avfallsdirektivet endast tas fram om det inte har fastställts kriterier på unionsnivå (artikel 6.3). har det tagits fram end-of-waste kriterier på unionsnivå för skrot av järn, stål eller aluminium, krossglas och kopparskrot. Övervägandena finns i avsnitt 5. Paragrafen innehåller bestämmelser om den s.k. avfallshierarkin. Den genomför artikel 4.1 och 4.2 i avfallsdirektivet (se prop. s.33–35). En ändring görs genom att det anges att skyldigheten i paragrafen ska uppfyllas av den som är ansvarig för att avfall blir behandlat. Enligt nuvarande bestämmelse ska ”den som behandlar eller är ansvarig för att avfall blir behandlat” uppfylla kravet. Genom ändringen blir det tydligt att den som behandlar avfall för någon annans räkning inte har en skyldighet att avgöra vilken behandlingsmetod som är den lämpligaste. Valet av metod ska alltid göras av den som är ansvarig för att avfallet blir behandlat. Enligt 11 a § har den ursprungliga avfallsproducenten alltid ett ansvar att behandla avfallet i enlighet med avfallshierarkin om inte annat har avtalats eller föreskrivs i lag eller annan författning. Övervägandena finns i avsnitt 6.1. Paragrafen, som är ny, klargör den ursprungliga avfallsproducentens och andra aktörers ansvar för val av behandlingsmetod och för kostnader för hantering av det avfall som denna har producerat. Den genomför artiklarna 14.1 och 15.2 i avfallsdirektivet. I avses med ursprunglig avfallsproducent den som ger upphov till avfall (15 kap. 4 §). Av paragrafen framgår att den ursprungliga avfallsproducenten som utgångspunkt har ansvaret för kostnaderna för att hantera det avfall som denna har producerat samt ett ansvar att se till att avfallet genomgår en fullständig behandling i enlighet med avfallshierarkin. Av inledningen till paragrafen framgår dock att hela eller delar av ansvaret kan ligga på någon annan än den ursprungliga avfallsproducenten om en ansvarsfördelning finns reglerad i lag eller annan författning eller är avtalad. I punkt 1 regleras den ursprungliga avfallsinnehavarens ansvar för att se till att avfallet genomgår en fullständig behandling i enlighet med avfallshierarkin. Avfall kan genomgå både preliminär och slutlig behandling. Preliminär behandling innebär att avfallet förbereds inför en slutlig behandling, t.ex. genom sortering, krossning eller komprimering. Att avfallet genomgår slutlig behandling innebär att avfallet efter behandlingen upphör att vara avfall efter att ha genomgått ett återvinningsförfarande eller att det slutligt bortskaffas, t.ex. genom förbränning eller deponering. Ett avfall har genomgått en fullständig behandling när all nödvändig preliminär och slutlig behandling har genomförts. Den ursprungliga avfallsproducentens ansvar kvarstår som utgångspunkt under hela behandlingskedjan, dvs. även om avfallet överförs till någon annan för förberedande behandling. För vissa typer av avfall är dock ansvaret för behandlingen särskilt reglerat. I 15 kap. 20 § finns t.ex. en skyldighet för kommunen att be- handla kommunalt avfall. Ett hushåll ansvarar således inte för att välja behandlingsmetod för det avfall som hushållet producerar. Liknande bestämmelser om lättnader i den ursprungliga avfallsproducentens ansvar för behandlingen finns även för avfall som omfattas av producentansvar, t.ex. förpackningsavfall och elavfall. Av punkt 2 framgår att den ursprungliga avfallsproducenten även ansvarar för kostnaderna för att hantera det avfall som har producerats. Ut- trycket ”hantera avfall” förklaras i balken och omfattar insamling, sortering, transport, återvinning, bortskaffande och andra åtgärder som innebär att man tar fysisk eller icke-fysisk befattning med avfall (15 kap. 5 §). Kostnaderna för avfallshanteringen inkluderar alla kostnader som är relaterade till det avfall som den ursprungliga avfallsproducenten har producerat, inklusive kostnader för nödvändig infrastruktur och driften av den. Infrastrukturen är anläggningar och andra strukturer som säkrar grundläggande funktioner i samhället. Det kan t.ex. vara system för insamling och transport av avfall. Bestämmelsen är ett uttryck för principen om att förorenaren betalar. Det finns dock vissa lättnader även i den ursprungliga avfallsproducentens kostnadsansvar, t.ex. genom de bestämmelser om kommunernas och producenternas ansvar som nämns ovan. Bestämmelserna innebär att kommunerna betalar kostnaderna för att samla in, transportera och behandla avfall som kommunen ansvarar för enligt 15 kap. 20 § och att producenterna betalar för att ordna insamling och behandla avfall som omfattas av deras producentansvar. Den slutliga kostnaden får dock oftast den ursprungliga avfallsproducenten betala genom att kommunerna debiterar en avgift för avfallshanteringen och genom att producenterna inkluderar kostnaderna för avfallshanteringen i priset på sina varor. Om avfallet överlåts och ansvarsfördelningen inte uttryckligt är reglerad i avtalet torde det i normalfallet även följa av allmänna avtalsrättsliga principer att ansvaret för de kostnader som är förenade med avfallshanteringen och valet av behandlingsmetod övergår till den nya ägaren. Övervägandena finns i avsnitt 6.2. Paragrafen innehåller ett bemyndigande för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter som rör producentansvar och insamlingssystem. Ändringarna genomför delvis artiklarna 4.1 och 5.1 i förpackningsdirektivet. I punkt 1 ändras bemyndigandet från att gälla föreskrifter om skyldighet för producenter att se till att produkter omfattas av ett insamlingssystem för återvinning till en skyldighet att omfattas av ett insamlingssystem för behandling. Vad som avses med behandla avfall anges i 6 §. I punkt 2 görs endast en språklig ändring. I punkt 3, som är ny, införs ett bemyndigande att meddela föreskrifter om vissa skyldigheter för den som driver ett insamlingssystem. Föreskrifterna får enligt punkt a gälla skyldighet att lämna information till producenter och avfallsproducenter om återanvändning, sortering, insamling och behandling. Föreskrifterna kan t.ex. gälla information om hur sortering av avfall ska göras, var det sorterade avfallet ska lämnas och vilka möjligheter det finns att behandla det sorterade avfallet. Föreskrifter kan också gälla information om miljönyttan med återanvändning. 2019/20:156 punkt b får föreskrifterna även gälla skyldighet att vidta åtgärder för att främja återanvändning. Sådana föreskrifter kan t.ex. innebära en skyldighet att vidta åtgärder som ger de anslutna producenterna incitament att främja återanvändning. I punkt 4, som är ny, införs ett bemyndigande att meddela föreskrifter om skyldighet för den som driver ett system för återanvändning av förpackningar att anmäla detta. Vad som avses med avfallsproducent anges i 4 § och vad som avses med producent anges i 9 §. Vad som avses med samla in avfall anges i 7 § och vad som avses med återanvändning och återvinna avfall anges i 2 och 6 §§. Övervägandena finns i avsnitt 11. Paragrafen innehåller bestämmelser om kommunens ansvar för att behandla avfall. Det görs en ändring som innebär att termen behandlas ersätter återvinns eller bortskaffas. Denna ändring är endast språklig. Vad som avses med uttrycket behandla avfall anges i 6 §. Det görs även en följdändring till ändringen i 3 §. I punkt 1 anges att kommunen ska ansvara för att kommunalt avfall behandlas. Vad som avses med kommunalt avfall anges i 3 §. Kommunen ansvarar både för kommunalt avfall som producerats av hushåll och kommunalt avfall från andra källor. I punkt 2 anges att kommunen ska ansvara för avloppsfraktioner och filtermaterial från enskilda avloppsanläggningar, som är dimensionerade för högst 25 personekvivalenter, om anläggningen endast används för hushållsspillvatten eller för spillvatten som till sin art och sammansättning liknar hushållsspillvatten. Med enskild avloppsanläggning avses i denna bestämmelse en avloppsanläggning som inte är eller ingår i en allmän vaanläggning. En allmän va-anläggning är en anläggning över vilken en kommun har ett rättsligt bestämmande inflytande och som har ordnats och används för att uppfylla kommunens skyldigheter enligt lagen (2006:412) om allmänna vattentjänster. Bestämmelsen omfattar både enskilda anläggningar som betjänar en fastighet och samfällda anläggningar. Med personekvivalent avses i denna bestämmelse den mängd nedbrytbart organiskt material som har en biokemisk syreförbrukning på löst syre (jämför föreskrifter om rening och kontroll av utsläpp av avloppsvatten från tätbebyggelse [NFS 2016:6]). Med hushållsspillvatten avses spillvatten från bostäder och serviceinrättningar, vilket till övervägande del utgörs av toalettvatten eller bad-, disk- och tvättvatten (Jämför Havs- och vattenmyndighetens allmänna råd om små avloppsanordningar för hushållsspillvatten [HVMFS 2016:17]).