prop · H70374 · 2020-02-04 00:00:00 — En första rapporteringsavgift föreslås tas ut om det klart framgår att den uppgiftsskyldige inte har lämnat föreskrivna uppgifter . Denna avgift har karaktären av en förseningsavgift och bör uppgå till ett lägre belopp än avgiften vid ytterligare förseningar att lämna föreskrivna uppgifter. Regeringen föreslår, i likhet med utredningen, att denna första rapporteringsavgift ska uppgå till för användare och för rådgivare. Avgiften ska tas ut för varje rapporteringspliktigt arrangemang och, i förekommande fall, för varje sådan kvartalsvis sammanställning avseende ett marknadsförbart arrangemang som ska lämnas enligt föreslagna 33 b kap. 21 § SFL. Om den som ska lämna uppgifter om ett rapporteringspliktigt arrangemang inte har lämnat föreskrivna uppgifter från den tidpunkt då skyldigheten skulle ha fullgjorts föreslås att ytterligare en rapporteringsavgift ska tas ut, vilken då bör uppgå till ett högre belopp. Eftersom denna avgift är den egentliga sanktionen vid uteblivet eller felaktigt uppgiftslämnande är det viktigt att avgiften är kännbar för den uppgiftsskyldige som överträtt regelverket. I den krets som kan träffas av rapporteringsavgift finns allt från privatpersoner till multinationella företag och stora advokat- och revisionsbyråer. För att avgiftssystemet ska bli proportionellt bör storleken på den andra rapporteringsavgiften, såsom utredningen föreslår, göras beroende av om överträdelsen sker inom ramen för den uppgiftsskyldiges näringsverksamhet eller inte. Med hänsyn till att regeringen, till skillnad från utredningen, även föreslår en tredje rapporteringsavgift, bör den andra rapporteringsavgiften enligt regeringens mening dock uppgå till lägre belopp än vad utredningen föreslår. I de fall där överträdelsen inte sker inom ramen för den uppgiftsskyldiges näringsverksamhet eller då omsättningen i näringsverksamheten är , bör den andra rapporteringsavgiften uppgå till för användare och för rådgivare. För att regelverket ska vara förutsägbart och tydligt bör detta gälla generellt när överträdelsen inte sker i näringsverksamhet, trots att det i vissa fall kan röra sig om mycket förmögna privatpersoner som är uppgiftsskyldiga. Dessa belopp bedöms dock vara alltför låga när det gäller överträdelser som sker inom ramen för de uppgiftsskyldigas näringsverksamhet och omsättningen närmast föregående räkenskapsår uppgår till . 2019/20:74 uppgiftsskyldiga företagen har skilda ekonomiska förutsättningar. Vissa har en mycket liten omsättning, medan andra kan omsätta miljardbelopp. Rapporteringsavgiften bör sättas till en nivå som är tillräckligt avskräckande som den inte bör få orimligt stora ekonomiska konsekvenser för företaget i fråga. Det är därför lämpligt att den andra rapporteringsavgiften differentieras i dessa fall. En möjlighet är att i dessa fall knyta rapporteringsavgiftens storlek till ett mått på företagets resultat, t.ex. EBIT (Earnings Before Interest and Tax). Med EBIT avses ett företags rörelseresultat, dvs. resultatet före finansiella poster. Detta resultatmått används bl.a. i rådets direktiv (EU) 2016/1164 om fastställande av regler mot skatteflyktsmetoder som direkt inverkar på den inre marknadens funktion. Ett resultatmått kan dock vara noll eller negativt, vilket gör det mindre lämpligt som grund för differentiering. Det finns också en beaktansvärd risk för att ett företags resultat kan ha påverkats av just det rapporteringspliktiga arrangemang som uppgifter ska lämnas om, vilket blir problematiskt i de fall uppgifterna ska lämnas av användaren. En annan möjlighet är att använda företagets årsomsättning som grund för differentiering. Med omsättning avses då företagets nettoomsättning, dvs. intäkter från sålda varor och utförda tjänster som ingår i företagets normala verksamhet med avdrag för lämnade rabatter, mervärdesskatt och annan skatt som är direkt knuten till omsättningen. En nackdel med att använda nettoomsättningen som grund för differentiering är dock att denna inte säger något om företagets betalningsförmåga och finansiella ställning i övrigt. Dessutom kan omsättningens storlek vara beroende av karaktären på den verksamhet företaget bedriver. Eftersom det är omsättningen hos det enskilda företaget, och inte på koncernnivå, som bör användas (se nedan), kan verksamhetens struktur få stor betydelse. Om en koncern väljer att dela upp sin verksamhet på flera bolag kommer detta att påverka omsättningens, och därmed också rapporteringsavgiftens, storlek. Det finns således vissa nackdelar med att utgå från årsomsättningen. tillämpas årsomsättningen som grund för differentiering redan i flera andra system med sanktionsavgifter, bl.a. på finansmarknadsområdet och vid uttagande av sanktionsavgifter enligt konkurrenslagen (2008:579) och marknadsföringslagen (2008:486). Med hänsyn till att årsomsättning är väl beprövad som grund för differentiering och då uppgifter om nettoomsättning torde vara enkla att tillgå för gör regeringen, i likhet med utredningen, bedömningen att rapporteringsavgiftens storlek bör relateras till företagens årsomsättning i de fall överträdelsen sker i den uppgiftsskyldiges näringsverksamhet. Trots det som anför om rådgivare och användare i intresse- gemenskap, bedömer regeringen, i likhet med utredningen, att det alltid bör vara den uppgiftsskyldiges egen omsättning som avgör storleken på rapporteringsavgiften, även om den uppgiftsskyldige är ett bolag som ingår i en koncern. Det beror bl.a. på att även övriga koncernföretag kan vara att se som rådgivare eller användare avseende samma arrangemang, och således ha en egen uppgiftsskyldighet avseende arrangemanget. För att regelverket ska bli så tydligt och förutsägbart som möjligt och en uppgiftsskyldig lätt ska kunna avgöra hur stor rapporteringsavgift som kan utgå i det enskilda fallet bör rapporteringsavgiftens storlek anges i fyra olika nivåer beroende på företagets omsättning. Avgiften bör relateras till omsättningens storlek. Med anledning av det som AB framhåller om en multinationell koncern som missat att rapportera, kan, som redan berörts, sägas att bedömningen av om ett företag är en uppgiftsskyldig rådgivare eller användare måste göras utifrån varje företag för sig, även om de ingår i en koncern. Det kan därför exempelvis finnas flera uppgiftsskyldiga användare för ett rapporteringspliktigt arrangemang inom en och samma koncern. Därmed kan även flera användare påföras rapporteringsavgift om någon rapportering inte sker. En annan användare är dock inte uppgiftsskyldig om den kan visa att en användare som har kommit överens om tillhandahållandet av arrangemanget med en rådgivare redan har lämnat uppgifterna till eller motsvarande uppgifter till en behörig myndighet i någon annan medlemsstat. Om det inte finns någon sådan användare kan den förstnämnda användaren undgå uppgiftsskyldig- het om användaren kan visa att en användare som har hand om genomförandet av det rapporteringspliktiga arrangemanget har lämnat uppgifter på motsvarande sätt (33 b kap. 15 § SFL). Detta hjälper emellertid inte om ingen av användarna har lämnat uppgifter. Bestämmelserna motsvarar vad som anges i artikel 8ab.10 i DAC. Inte minst med hänsyn till att rapporteringsavgifterna enligt svensk lagstiftning föreslås beräknas utifrån varje enskilt företags omsättning och inte utifrån koncernens omsättning, att flera användare kan vara uppgiftsskyldiga även när de inte ingår i samma koncern och att det finns möjlighet till befrielse från avgifterna, finner regeringen inte skäl att frångå direktivets bestämmelser i detta avseende. Hur andra medlemsstater genomför direktivet i sina nationella rättsordningar ligger utanför området för denna proposition. Regeringen finner, liksom utredningen, att avgiften bör differentieras utifrån om företaget har en omsättning närmast föregående räkenskapsår som understiger , som uppgår till men understiger , som uppgår till men understiger respektive som uppgår till . Genom denna differentiering anser regeringen att risken för att rapporteringsavgiften blir oproportionerligt hög med hänsyn till den uppgiftsskyldiges ekonomiska förmåga minskas så långt som möjligt. Till skillnad från utredningen föreslår regeringen att även en tredje rapporteringsavgift ska kunna tas ut. Den tredje avgiften ska tas ut under samma förutsättningar som den andra avgiften, men inte om den uppgiftsskyldige har lämnat föreskrivna uppgifter innan tagit kontakt med den uppgiftsskyldige med anledning av en utredning om en andra rapporteringsavgift. Den tredje rapporteringsavgiften bör beräknas på samma grunder och till samma belopp som den andra avgiften. Beloppen för den andra respektive den tredje avgiften bör bestämmas till lägre sammanlagda belopp än vad utredningen föreslår att den andra rapporteringsavgiften ska uppgå till. Den andra respektive den tredje rapporteringsavgiften, när överträdelsen sker i den uppgiftsskyldiges näringsverksamhet och omsättningen under närmast föregående räkenskapsår är bör uppgå till: – för användare och för rådgivare, om – för användare och för rådgivare, om men understiger , eller – för användare och för rådgivare, om Enligt regeringens bedömning innebär dessa belopp, som sammantaget är lägre än de belopp som utredningen föreslår, att direktivets krav på att sanktionerna ska vara verkningsfulla, proportionella och avskräckande Vissa näringsidkare har förkortade eller förlängda räkenskapsår och omsättningens storlek kan då vara missvisande. justeras om räkenskapsåret är längre eller kortare än . I vissa fall finns det inte uppgifter om föregående års omsättning. vara fallet när det rör sig om en näringsidkares första verksamhetsår. i andra fall kan uppgifter om årsomsättning saknas eller vara bristfälliga. dessa fall bör omsättningen få uppskattas. Med anledning av att Srf konsulternas förbund menar att det finns en risk för att avgifter i huvudsak kommer att tas ut för rena formaliafel, kan det påminnas om att rapporteringsavgift, enligt förslagen i avsnitt 6.2, inte får tas ut om uppgifter lämnats och uppgifterna har brister som endast är av mindre betydelse. Regeringen uppfattar den typ av fel som förbundet syftar på som sådana som normalt torde vara av mindre betydelse. Rapporteringsavgift får inte heller tas ut om uppgifter lämnats i rätt tid och den uppgiftsskyldige på eget initiativ därefter har rättat de tidigare uppgifterna så att de uppfyller kraven. Flera remissinstanser anser att de av utredningen föreslagna avgifterna är oproportionerligt höga i förhållande till syftet med uppgiftsskyldig- menar däremot att det är motiverat att avgifterna sätts till höga belopp. Flera remissinstanser menar att rapporteringsavgifterna bör sättas till en lägre nivå, t.ex. en nivå som ligger närmare den som gäller för övriga särskilda avgifter i skatteförfarandelagen. påpekar i detta sammanhang att rådgivare också kan få sanktioner från sina Förvaltningsrätten i framför att det i vissa fall också kan bli aktuellt med t.ex. skattetillägg. instanser bedömer också att de höga avgifterna kommer att leda till att en mängd uppgifter som saknar intresse för skattemyndigheterna kommer att Det kan därför uppmärksammas att syftet med uppgiftsskyldigheten har begränsats i denna proposition. Eftersom förslagen endast syftar till att genomföra DAC 6, är det överordnade syftet med uppgifterna att de ska lämnas till andra medlemsstater i EU genom automatiskt utbyte av Eftersom DAC 6 endast föreskriver att uppgiftsskyldigheten ska omfatta gränsöverskridande arrangemang, har uppgiftsskyldigheten begränsats till sådana arrangemang. Med hänsyn till att det därför är färre fall då rapporteringsavgift kan tas ut, att rapporteringsavgift inte ska tas ut för fel som är av mindre betydelse, de möjligheter till rättelse som finns samt att rapporteringsavgifterna föreslås uppgå till lägre belopp än vad Prop. 2019/20:74 utredningen föreslår, bedömer regeringen att rapporteringsavgifterna är väl avvägda och står i proportion till syftet med uppgiftsskyldigheten. Mot bakgrund av vad som anförs tidigare i detta avsnitt är det regeringens bedömning att avgifter som motsvarar t.ex. kontrollavgifter inte skulle leva upp till kraven i DAC 6 på att avgifterna ska vara verkningsfulla och avskräckande. Skattetillägg kan tas ut om någon lämnar oriktig uppgift till ledning för beskattningen, t.ex. i sin inkomstdeklaration, och inte vid underlåtenhet att lämna föreskrivna uppgifter om rapporte- ringspliktiga arrangemang (jfr t.ex. vad som anges om rätten att inte behöva belasta sig själv och dubbelprövningsförbudet i avsnitt 6.6). Den omständigheten att rådgivare också kan få sanktioner från sina respektive organisationer är enligt regeringens mening inte heller tillräckligt för att kunna bestämma avgifterna till lägre belopp. Det kan exempelvis nämnas att maxbeloppet för motsvarande sanktionsavgifter i föreslås uppgå till och att motsvarande avgift för uppgiftsskyldiga rådgivare i föreslås uppgå till per dag av försening. Eftersom rapporteringsavgifterna sätts till relativt höga belopp kan det inte uteslutas att rådgivare och användare, för att vara på den säkra sidan, kommer att lämna uppgifter om arrangemang som i själva verket inte är rapporteringspliktiga. Mot bakgrund av kravet i DAC 6 på att sanktionerna måste vara avskräckande och att regeringen i denna proposition i möjligaste mån försöker klargöra vad som är rapporteringspliktigt och inte, får denna risk enligt regeringens mening anses acceptabel. Risken för överrapportering torde också vara som störst . Risken minskar därefter sannolikt . Förslagen innebär att det införs tre nya paragrafer, 49 c kap. 4–6 §§ SFL. Regeringens bedömning: Det saknas skäl att införa ytterligare grunder för befrielse från rapporteringsavgift, vid sidan om de som finns i fråga om samtliga särskilda avgifter i skatteförfarandelagen. Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens bedömning. Remissinstanserna: FAR (med instämmande av ), Föreningen , AB och Srf konsulternas förbund anför att rapporteringsavgifterna kan bli oproportionerligt höga i förhållande till den förmån som uppnås genom arrangemanget, eftersom det saknas koppling mellan beloppet och resultatet av arrangemanget. FAR m.fl. anser att det bör vara en särskild grund för hel eller delvis befrielse från avgift om får information om arrangemanget på annat sätt. Avgift bör t.ex. inte tas ut om arrangemanget omfattas av en ansökan om förhandsbesked eller om uppgifter om arrangemanget lämnas i en inkomstdeklaration. och Näringslivets Skattedelegation (med instämmande av AB , Fastighetsägarna , Finansbolagens Förening, , , , , Svensk Försäkring, och Byggindustrier) framhåller att tillämpningen av befrielse- grunderna måste ske nyanserat och inte alltför restriktivt. tillämpar befrielsegrunderna mer restriktivt när det gäller t.ex. kontrollavgifter än vad lagstiftaren avsett. Skälen för regeringens bedömning: Rapporteringsavgift föreslås, såsom förseningsavgift, skattetillägg, återkallelseavgift, dokumentations- avgift och kontrollavgift, utgöra en särskild avgift i skatteförfarandelagens Det innebär bl.a. att bestämmelserna i 51 kap. 1 § SFL om befrielse från särskilda avgifter blir tillämpliga på rapporteringsavgiften. Bestämmelserna innebär att ska besluta om hel eller delvis befrielse från en särskild avgift om det är oskäligt att ta ut avgiften med Det ska särskilt beaktas t.ex. om den felaktighet eller passivitet som har lett till avgiften kan antas ha berott på ålder, hälsa eller liknande förhållande, om det är fråga om en felbedömning av en regel eller betydelsen av faktiska förhållanden, om avgiften inte står i rimlig proportion till felaktigheten eller passiviteten eller om det har varit fråga om en oskäligt lång handläggningstid. Förslaget till utformning av sanktionssystemet innebär, som framgår ovan, att avgiften är olika stor i olika situationer och för olika Storleken på avgiften avseende en överträdelse som har samband med den uppgiftsskyldiges näringsverksamhet beror t.ex. i vissa fall på dennes omsättning. Uppgiftsskyldiga som är rådgivare påförs en högre avgift än uppgiftsskyldiga som är användare. I den mån det finns behov av att ytterligare nyansera avgiften i enskilda fall får detta ske genom tillämpning av bestämmelserna om hel eller delvis befrielse från Flera remissinstanser framhåller att tillämpningen av befrielsegrunderna måste ske nyanserat och inte alltför restriktivt. Det nya regelverket är komplicerat och ett förbiseende eller en feltolkning av reglerna kan resultera i en kännbar rapporteringsavgift. Förutom frågan om ett arrangemang är rapporteringspliktigt eller inte kan tveksamheter uppstå kring ett antal olika frågor. Det kan t.ex. vara oklart om en person är att se som rådgivare eller inte, vilket kan leda till att arrangemanget rapporteras in av fel person. Det kan också vara svårt att fastslå den exakta tidpunkten för när ett arrangemang ska anses ha Eftersom tidsfristen för att fullgöra uppgiftsskyldigheten ofta kommer att räknas från tillhandahållandet (se avsnitt 5.9), kan detta innebära att det i vissa fall är svårt att avgöra när tidsfristen löper ut. sammanhang måste dock beaktas att det är som har bevisbördan för att en överträdelse har begåtts. uppgifter inte har inkommit i rätt tid för att en rapporteringsavgift ska kunna tas ut på den grunden. En oklarhet i frågan om de faktiska omständigheter som innebär att en överträdelse har begåtts torde således normalt inte drabba den uppgiftsskyldige. Vid bedömningen av om det finns skäl för hel eller delvis befrielse från rapporteringsavgift finns det, enligt regeringens mening, dock anledning att beakta den osäkerhet som kan finnas avseende tolkningen av det nya regelverket, särskilt under en inledande övergångsperiod. Utöver det som redan nämnts gäller det t.ex. tillämpningen av de olika kännetecknen. Utöver vad som sagts ovan finns flera andra omständigheter som också måste beaktas vid bedömningen av om det finns skäl för hel eller delvis befrielse. Den omständigheten att flera närstående uppgiftsskyldiga har påförts rapporteringsavgift avseende samma arrangemang skulle t.ex. kunna utgöra skäl för befrielse, om de sammanlagda avgifterna inte kan anses stå i rimlig proportion till överträdelsen. Ett annat fall där det skulle kunna finnas skäl för befrielse är när en rapporteringsavgift ska baseras på omsättningen och denna tillfälligt är osedvanligt hög och därmed missvisande. I fråga om rapporteringspliktiga arrangemang som gäller gränsöverskridande betalningar som avses i 19 § 2 b lagen om rapporteringspliktiga arrangemang, kan ett arrangemang plötsligt bli rapporteringspliktigt till följd av att en stat eller jurisdiktion tillkommer i förteckningarna över sådana som bedömts vara icke samarbetsvilliga. Det skulle då kunna uppstå en situation där det inte kan anses stå i rimlig proportion till överträdelsen att påföra rapporteringsavgift med fullt belopp om uppgifterna om arrangemanget lämnas för sent och detta beror på att en stat eller jurisdiktion tillkommit i förteckningarna i ett sent skede. Även om bestämmelserna ska tillämpas nyanserat och inte alltför restriktivt i fråga om samtliga uppgiftsskyldiga, är det enligt regeringens mening rimligt att anta att de situationer då det kan anses oskäligt att ta ut avgiften med fullt belopp kan komma att bli fler, i förhållande till antalet uppgiftsskyldiga, när det är fråga om användare som blir uppgiftsskyldiga i stället för rådgivaren. Detta eftersom användarna kan vara privatpersoner som inte kan förväntas ha lika stor kännedom om regelverket som en rådgivare. En användare kan t.ex. bli uppgiftsskyldig om rådgivaren är förhindrad att lämna uppgifter med anledning av tystnadsplikten för advokater och det inte finns någon annan rådgivare som ska lämna föreskrivna uppgifter. Rådgivaren ska då informera användaren om dennes skyldighet att lämna uppgifter. Om användaren får denna information sent från rådgivaren och det leder till att användaren lämnar uppgifterna , bör även detta enligt regeringens mening kunna vägas in vid bedömningen av om det är oskäligt att ta ut avgift med fullt belopp. Flera remissinstanser anför att rapporteringsavgifterna kan bli oproportionerligt höga i förhållande till den förmån som uppnås genom arrangemanget. Ovan gör regeringen bedömningen att rapporterings- avgiftens storlek inte bör kopplas till arrangemangets värde (avsnitt 6.3). Detta motiveras bl.a. med att det inte är säkert att de arrangemang som det är viktigast för skattemyndigheterna att få uppgifter om är de som i det enskilda fallet har innefattat de högsta transaktionsbeloppen. På motsvarande sätt kan det enligt regeringens mening inte heller generellt anses att en underlåtenhet att lämna föreskrivna uppgifter om ett rapporteringspliktigt arrangemang är allvarligare om arrangemangets värde är högre. Frågan om avgiften inte står i rimlig proportion till felaktigheten eller passiviteten måste i stället bedömas utifrån omständigheterna i det enskilda fallet. Om det exempelvis skulle uppstå situationer då åtgärder av samma slag inom en verksamhet bedöms vara rapporteringspliktiga arrangemang men den uppgiftsskyldige 2019/20:74 missuppfattat att det är fråga om ett sådant arrangemang och därför underlåtit att lämna uppgifter, bör de sammanlagda rapporterings- avgifterna för flera sådana åtgärder av samma slag kunna anses inte stå i rimlig proportion till underlåtenheten att lämna uppgifter om arrangemangen. I ett sådant fall bör det enligt regeringens mening även vägas in om arrangemangen har låga värden. FAR (med instämmande av ) anser att det bör vara en särskild grund för hel eller delvis befrielse från avgift om får information om arrangemanget på annat sätt. Det överordnade syftet med uppgiftslämnandet är dock att uppgifterna ska lämnas till andra stater och jurisdiktioner genom automatiskt utbyte av upplysningar. ska lämna uppgifterna inom efter utgången av det kalenderkvartal då uppgifter ska lämnas till . Eftersom inkomstdeklaration avseende det beskattningsår som påverkas av ett arrangemang normalt ska lämnas först senare, är det normalt för sent för att ska kunna lämna upplysningarna . När det gäller uppgifter om ett arrangemang i såväl ett ärende om förhandsbesked i skatteärenden som en inkomstdeklaration torde det vidare sällan vara så att samtliga uppgifter inkluderas som ska lämna om det rapporteringspliktiga arrangemanget enligt 12 d § lagen (2012:843) om administrativt samarbete inom Europeiska unionen i fråga om beskattning (förkortad lagen om administrativt samarbete). Kompletterande uppgifter skulle således ändå behöva lämnas till . Eftersom de uppgifter som eventuellt lämnas om arrangemanget i andra sammanhang således inte torde vara tillräckliga för syftet med de föreslagna bestämmelserna om skyldighet att lämna uppgifter om rapporteringspliktiga arrangemang, finner regeringen inte att det finns anledning att införa en sådan särskild befrielsegrund som FAR m.fl. förespråkar. Flera remissinstanser framhåller att tillämpar befrielse- reglerna mer restriktivt och onyanserat än vad lagstiftaren avsett när det gäller befintliga särskilda avgifter. Hur befrielsegrunderna tillämpas i fråga om andra särskilda avgifter ligger emellertid utanför ramen för detta lagstiftningsärende. När det gäller befrielse från rapporteringsavgift vill regeringen dock uppmärksamma att ett beslut om rapporteringsavgift kan överklagas (avsnitt 6.5). Sammanfattningsvis anser regeringen, i likhet med utredningen, att befintliga befrielsegrunder ska tillämpas i varje enskilt fall och att det måste göras en prövning av om avgiften verkligen står i rimlig proportion till överträdelsen. Regeringen bedömer att det saknas skäl att införa ytterligare grunder för befrielse från rapporteringsavgift. Regeringens förslag: fattar beslut om rapporterings- avgift. Ett beslut om rapporteringsavgift ska meddelas från utgången av det kalenderår då uppgiftsskyldigheten skulle ha fullgjorts.