prop · H703195 · 2020-09-08 00:00:00 — Insättningar i kreditinstitut (och vissa värdepappersbolag) omfattas av lagen (1995:1571) om insättningsgaranti. Lagen om insättningsgaranti utgör en viktig del av konsumentskyddet på inlåningsmarknaden och innebär att insättningar i kreditinstitut garanteras per insättare och institut, om ett institut hamnar i ekonomiska svårigheter, t.ex. försätts i konkurs (4 och 8 §§ lagen om insättningsgaranti). Insättningsgarantin garanteras ytterst av staten och är i princip solidarisk. Det innebär att företag som omfattas av insättningsgarantin – och som verkar under samma förutsättningar – bidrar till finansieringen av garantin med avgifter. Om ett företag hamnar i ekonomiska svårigheter, t.ex. försätts i konkurs, kommer dess insättare att kompenseras av medel som alla företag har bidragit till genom de avgifter som de har betalat in. Efter en utbetalning ur insättningsgarantin är kvarvarande företag skyldiga att bidra till att återställa insättningsgarantins kapacitet. Av dessa skäl gäller att företag som inte verkar under samma förutsättningar som kreditinstitut och värdepappersbolag inte omfattas av insättningsgarantin (se t.ex. prop. 1995/96:60 avsnitt 7 och prop. 2002/03:139 avsnitt 5.5). Till det kommer att avgifterna är riskbaserade och att det unionsrättsliga regelverket om kapitaltäckning ligger till grund för bedömningen av de enskilda företagens risknivå. Till skillnad från insättningar i kreditinstitut omfattas inte insättningar i inlåningsföretag av lagen om insättningsgaranti. Det beror på att de inte verkar under samma förutsättningar som kreditinstitut och värdepappersbolag (se prop. 2002/03:139 avsnitt 12). Det innebär att insättningar i ett inlåningsföretag kan förloras om företaget hamnar i ekonomiska svårigheter, t.ex. försätts i konkurs. Av det skälet ska inlåningsföretag informera insättarna om att insättningar inte omfattas av insättningsgarantin (8 § lagen om inlåningsverksamhet). För en konsument, dvs. en fysisk person som huvudsakligen handlar för ändamål som faller utanför näringsverksamhet, får insättningar i ett inlåningsföretag som huvudregel uppgå till högst (9 § lagen om inlåningsverksamhet). Från beloppsbegränsningen på undantas insättningar i vissa ekonomiska föreningar (punkt 3 i ikraftträdande- och övergångsbestämmelserna till lagen om inlåningsverksamhet). För en näringsidkare, dvs. en fysisk eller juridisk person som handlar för ändamål som har samband med den egna näringsverksamheten, gäller ingen beloppsbegränsning. Underlåtenhet att lämna sådan information kan t.ex. leda till marknadsstörningsavgift enligt marknadsföringslagen (2008:486). Svårigheten att uppfatta skillnaden mellan kreditinstitut och inlåningsföretag I och med att insättare kan välja mellan att göra insättningar i kreditinstitut som omfattas av insättningsgarantin och att göra insättningar i inlåningsföretag som inte omfattas av insättningsgarantin, ligger ansvaret att ta ställning till risken för att insättningar kommer att förloras om ett inlåningsföretag hamnar i ekonomiska svårigheter, t.ex. försätts i konkurs, på insättaren i ett sådant företag. Insättaren förutsätts i huvudsak göra den bedömningen mot bakgrund av den information som inlåningsföretaget har lämnat och det ligger i sakens natur att förutsättningarna för att insättaren – t.ex. en konsument – ska kunna göra en sådan kvalificerad bedömning är mycket begränsade. I ett par uppmärksammande fall har insättare – konsumenter – förlorat pengar som de har satt in i inlåningsföretag, som har försatts i konkurs. Enligt uppgifter från förlorade ca 1 900 insättare sammanlagt ca 2012 när försattes i konkurs och , förlorade ca 1 000 insättare sammanlagt ca när Lärarnas Inköpscentral ek. försattes i konkurs. Lärarnas Inköpscentral ek. hade dessutom inte registrerat sin inlåningsverksamhet hos . uppmärksammade vissa allvarliga brister i inlåningsföretaget 24Money och återkallade registreringen som inlåningsföretag. Företaget försattes i konkurs . Omfattningen av förlorade medel för insättare uppskattas till ca . Det innebär att det är avgörande för konsumenterna att kunna skilja mellan insättningar som omfattas av insättningsgarantin och insättningar som inte omfattas av den. I det avseendet gäller visserligen att inlåningsföretagen ska informera konsumenterna om att insättningarna – maximalt per konsument – inte omfattas av insättningsgarantin. I de fall inlåningsföretag har försatts i konkurs och insättare förlorat sina pengar, har emellertid kunnat konstatera att många insättare, dvs. konsumenter, har haft svårt att uppfatta skillnaden mellan kreditinstitut och inlåningsföretag. Enligt uppfattar insättarna att den omständigheten att ett inlåningsföretag är registrerat hos innebär att företaget verkar under samma förutsättningar som kreditinstitut. har också kunnat konstatera att vissa inlåningsföretag, t.ex. det ovan angivna inlåningsföretaget 24Money , har ingått i koncerner, där framför allt inrespektive utlåningsverksamhet tillhandahålls av olika koncernföretag som verksamheterna marknadsförs som en och samma verksamhet, såsom om verksamheten hade drivits av ett kreditinstitut. Också det gör det svårt för insättare att uppfatta skillnaden mellan kreditinstitut och inlåningsföretag. I användande av begreppet ”Sparkonto” (2019/181) granskade om inlåningsföretag uppfyller kraven på information i lagen om inlåningsverksamhet. Enligt är det bara ett fåtal av konsumenterna (i den aktuella undersökningen) som kan uppfatta skillnaden mellan insättningar som omfattas av insättningsgarantin och insättningar som inte gör det. 2019/20:195 Enligt förekommer det att inlåningsföretag använder ordet ”sparkonto” i marknadsföringen av sin verksamhet. Mot bakgrund av att konsumenter har begränsade kunskaper om inlåningsföretagens verksamhet utgör det enligt mening vilseledande och otillbörlig marknadsföring att i fråga om insättningar i dessa företag använda ordet ”sparkonto”. () har uppmanat att upphäva lagen om inlåningsverksamhet (se t.ex. : Financial Sector Assess- ment Program – Technical Note – Banking Regulation and Supervision [2017] p. Kritiken får ses i ljuset av att en ordning som innebär att företag som driver inlåningsverksamhet inte verkar under samma förut- sättningar som kreditinstitut riskerar att skada förtroendet för inlånings- marknadens och insättningsgarantins funktionssätt. Det ovan sagda talar för att konsumentskyddet på inlåningsmarknaden behöver stärkas och att inlåningsföretag inte bör få driva inlånings- verksamhet som riktar sig till konsumenter. De skäl som talar för att inlåningsföretag inte bör få driva inlåningsverksamhet som riktar sig till konsumenter gör sig i betydande utsträckning gällande också i fråga om andra insättare, t.ex. enskilda näringsidkare. inte heller få driva inlåningsverksamhet som riktar sig till olika former av I stället bör inlåningsverksamhet som utgångspunkt drivas av företag som driver verksamhet under samma förutsättningar och som omfattas av insättningsgarantin, dvs. vill fortsätta att driva inlåningsverksamhet bör ansöka om tillstånd att driva bank- eller finansieringsrörelse. Ett alternativ till att upphäva lagen om inlåningsverksamhet som 4Spar AB, och anser bör väljas är att stärka konsumentskyddet genom att se över lagen och skärpa kraven på Enligt och rådets direktiv /36/EU av den om behörighet att utöva verksamhet i kreditinstitut och om tillsyn av kreditinstitut och värdepappersföretag, om ändring av direktiv 2002/87/EG och om upphävande av direktiv /48/EG och 2006/49/EG, i den ursprungliga lydelsen (kapitaltäckningsdirektivet) får företag som inte är kreditinstitut driva inlåningsverksamhet, om verksamheten är underkastad regler och övervakning till skydd för insättare och investerare (artikel 9.2). Medlemsstaterna ska underrätta Europeiska kommissionen och Europeiska bankmyndigheten om sådan lagstiftning (artikel 9.3 i kapitaltäckningsdirektivet, i lydelsen enligt och rådets direktiv (EU) 2019/878 av ). Det innebär att kapitaltäck- ningsdirektivet ger uttryck för att inlåningsverksamhet, dvs. av återbetalningspliktiga medel som är tillgängliga för insättaren inom högst , är av sådan art och natur att verksamheten som huvudregel bör vara förbehållen kreditinstitut (jfr 1 kap. 7 § lagen om bank- och Lagen om inlåningsverksamhet utgör alltså ett Prop. 2019/20:195 undantag från huvudregeln att det är kreditinstitut som ska driva inlånings- Frågan är om det finns tillräckligt starka skäl att låta detta undantag, som ger utrymme för skilda förutsättningar för företag som bedriver inlåningsverksamhet, bestå. På kreditinstitut ställs höga krav på eget kapital, organisation och tillsyn. Insättningar omfattas av insättningsgarantin. Motsvarande krav, tillsyn eller insättarskydd gäller inte för inlåningsföretag. Det innebär att lagstiftningen på inlåningsmarknaden – som syftar till att skydda insättare –skapar förutsättningar för att skikta de företag som driver inlåningsverksamhet i två grupper som driver verksamhet under olika förutsättningar och med olika skydd för insättare. Det bidrar till att inlåningsföretag kan tillhandahålla hög ränta på insättningar, som inte omfattas av insättningsgarantin. Den problematik som en skiktning av företagen på inlåningsmarknaden skapar – konkurrens på olika villkor – gäller oavsett om kraven på inlåningsföretagen skärps i förhållande till , vilket enligt regeringens mening talar mot att behålla lagen. Även förespråkar att lagen bör kvarstå men anser att dess tillämpningsområde bör begränsas till de ekonomiska föreningar som bör få fortsätta att driva sin verksamhet tills vidare. Eftersom det enligt regeringens bedömning bör handla om en mycket begränsad krets av ekonomiska föreningar som bör få fortsätta driva sin verksamhet och som inte bör kunna utvidgas (se vidare avsnitt 6), framstår det som mindre lämpligt att låta lagen om inlåningsverksamhet kvarstå för dessa fåtaliga föreningar. Det nu sagda talar för att inlåningsverksamhet inte bör få drivas med stöd av lagen om inlåningsverksamhet. Lagen om inlåningsverksamhet bör därför upphävas. I det följande föreslås övergångsbestämmelser som ger vissa företag möjlighet att fortsätta att driva sin inlåningsverksamhet med stöd av den upphävda lagen (avsnitt 6). Förslaget att lagen om inlåningsverksamhet ska upphävas föranleder ändringar i , lagen (1936:81) om skuldebrev, lagen (1936:83) angående vissa utfästelser om gåva, sjömanslagen (1973:282), konkurslagen (1987:672), lagen (1992:160) om utländska filialer m.m., årsredovisningslagen (1995:1554), inkomstskattelagen (1999:1229), marknadsföringslagen (2008:486), offentlighets- och sekretesslagen (2009:400), lagen (2015:62) om identifiering av rapporteringspliktiga konton med anledning av och lagen (2017:630) om åtgärder mot penningtvätt och finansiering av terrorism (penningtvättslagen). 2019/20:195 5 Undantaget från tillståndsplikt för finansieringsrörelse för spar- och låneföreningar ska tas bort Regeringens förslag: Undantaget från tillståndsplikt för finansieringsrörelse för spar- och låneföreningar ska tas bort. Promemorians förslag överensstämmer med regeringen förslag. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har inget att invända mot Skälen för regeringens förslag: Som huvudregel krävs tillstånd för att driva finansieringsrörelse (2 kap. 1 § lagen om bank- och finansieringsrörelse). Från huvudregeln finns det ett särskilt undantag för vissa ekonomiska föreningar, s.k. spar- och låneföreningar (2 kap. 3 § första stycket 7 och andra stycket samma lag). Det gäller för finansieringsrörelse som drivs av föreningar vilka a)som medlemmar har högst 1 000 fysiska personer, b)som medlemmar antar bara personer som ingår i en i förväg identifierbar begränsad krets angiven i föreningens stadgar, c)tar emot återbetalningspliktiga medel bara från medlemmarna eller från finansiella företag, och d)har till ändamål bara att med sådana medel som avses i c tillgodose finansieringsbehov hos medlemmarna. Företag som omfattas av undantaget från tillståndsplikt för finansieringsrörelse för spar- och låneföreningar ska registrera sin inlåningsverksamhet hos men behöver inte tillstånd att driva verksamhet med konsumentkrediter (1 § lagen om inlåningsverksamhet och 5 § lagen [2014:275] om viss verksamhet med konsumentkrediter). Undantaget från tillståndsplikt för finansieringsrörelse för spar- och låneföreningar vilar på förutsättningen att dessa företag ska registrera sin inlåningsverksamhet hos . En sådan ordning innebär att den aktuella verksamheten – finansieringsrörelse som riktar sig till en begränsad krets – kan drivas under kontrollerade former. I avsnitt 4 föreslås att lagen om inlåningsverksamhet ska upphävas. Som en följd av det bör undantaget från tillståndsplikt för finansieringsrörelse tas bort. Förslaget föranleder ändringar i lagen om bank- och finansieringsrörelse och lagen om viss verksamhet med konsumentkrediter. Regeringens förslag: Lagändringarna ska träda i kraft Den upphävda lagen gäller dock fortfarande för – ekonomiska föreningar som före ikraftträdandet var registrerade enligt den lagen och som inom ramen för en icke-finansiell verksamhet driver inlåningsverksamhet som riktar sig till medlemmar och som bidrar till finansieringen av verksamheten, och –spar- och låneföreningar. För övriga ekonomiska föreningar och aktiebolag som före ikraftträdandet var registrerade enligt den upphävda lagen gäller den lagen till utgången av 2021. Om företaget före utgången av 2021 har gett in en ansökan om tillstånd för bank- eller finansieringsrörelse till får företaget fortsatta att driva verksamheten enligt den upphävda lagen till dess att ansökan har prövats slutligt. Undantaget från tillståndsplikt för finansieringsrörelse gäller fortfarande för spar- och låneföreningar som före ikraftträdandet var registrerade enligt lagen om inlåningsverksamhet. Promemorians förslag överensstämmer delvis med regeringens förslag. I promemorian föreslås dock en övergångsperiod i stället . I promemorian föreslås också att undantaget för vissa kooperativa företag ska begränsas till sådana företag som var registrerade hos . Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser – , , , , Förvaltningsrätten i , Kammarrätten i , , , , , , och – tillstyrker förslaget eller har inget att invända mot det. 4Spar AB och ifrågasätter om en övergångsperiod är tillräcklig. väcker frågan om hur kreditinstitut ska få kännedom om vilka inlåningsföretag som får fortsätta att driva inlåningsverksamhet vid tillämpning av penningtvättslagen. , och motsätter sig förslaget att vissa ekonomiska föreningar ska få fortsätta att driva inlåningsverksamhet och framhåller att det inte bör göras skillnad mellan olika associationsformer. framhåller att behovet av konsumentskydd också gäller i fråga om de ekonomiska föreningar som undantas från förslaget. riksbank anser att det är oklart vilka krav som gäller för de ekonomiska föreningar som får fortsätta att driva sin inlåningsverksamhet. Skälen för regeringens förslag Lagändringarna bör träda i kraft , vilket bedöms vara . Förslaget innebär att inlåningsföretag som vill fortsätta att driva inlåningsverksamhet måste ansöka om tillstånd att driva bank- eller finansieringsrörelse. För att göra det möjligt för inlåningsföretag att vidta nödvändiga åtgärder bör inlåningsföretag som är registrerade hos före ikraftträdandet få fortsätta att driva sin verksamhet . Frågan är då hur lång en sådan övergångsperiod bör vara. Som 4Spar AB och framhåller kan en period på 2019/20:195 vara väl kort, detta särskilt då medel som tas emot inom ramen för inlåningsverksamhet efter uppsägning är tillgängliga för fordringsägaren inom högst (3 § lagen om inlåningsverksamhet). Enligt regeringens mening talar detta för att övergångsperioden lämpligen bör vara . Inlåningsföretag som är registrerade hos före ikraftträdandet bör därför få fortsätta att driva verksamheten till utgången av 2021 eller, om en ansökan om tillstånd att driva bank- eller finansieringsrörelse enligt lagen om bank- och finansieringsrörelse har getts in till före den tidpunkten, till dess att ansökan har prövats slutligt. väcker frågan om hur kreditinstitut ska få kännedom om vilka inlåningsföretag som får fortsätta att driva inlåningsverksamhet vid tillämpning av penningtvättslagen. Regeringen konstaterar att tillämpningen av penningtvättslagen inte påverkas av förslaget, vilket innebär att penningtvättslagen är tillämplig i samma utsträckning som . På () finns uppgifter om de företag som är registrerade enligt lagen om inlåningsverksamhet. Förslaget om att upphäva lagen om inlåningsverksamhet och undantaget från tillståndsplikt för finansieringsrörelse för spar- och låneföreningar aktualiserar frågan om vissa företag eller vissa grupper av företag bör undantas från förslaget. Kooperativ verksamhet har lång tradition i , framför allt för att tjäna människors behov av konsumtionsvaror och bostäder. Verksamheten syftar till att tillgodose medlemmarnas ekonomiska intressen på områden där de som t.ex. konsumenter eller boende är direkt engagerade. Genom att den kooperativa verksamheten ägs av medlemmarna har dessa kontroll över verksamheten. Formerna för kooperativ verksamhet har utvecklats under iakttagande av vissa grundläggande principer. En sådan grundläggande princip är principen att den kooperativa verksamhetens behov av eget kapital ska tillgodoses genom medlemsfinansiering. Vid sidan av medlemsinsatser har det egna kapitalet byggts upp genom att överskottsmedel på olika sätt har hållits kvar i den kooperativa verksamheten. Genom fonderingar har medlemmarna på det sättet bidragit med ett kollektivt sparande som i princip aldrig har lämnat den kooperativa verksamheten. I viss kooperativ verksamhet sker medlemsfinansieringen traditionellt genom att den ekonomiska föreningen driver inlåningsverksamhet som riktar sig till medlemmar och som bidrar till finansieringen av den kooperativa verksamheten. Föreningen tar då emot återbetalningspliktiga medel från medlemmarna som efter uppsägning är tillgängliga för fordringsägaren inom högst . Genom att finansiera sin rörelse med inlåningsverksamhet som riktas till medlemmarna stärks den kooperativa verksamhetens finansiella självständighet i förhållande till externa finansiärer, t.ex. kreditinstitut. Inlåningsverksamhet inom ramen för kooperativ verksamhet har traditionellt hållits utanför det tillståndspliktiga området för bank- och omfattas emellertid sådan inlåningsverksamhet av lagen om inlåningsverksamhet. var det förhållandevis vanligt förekommande med inlåningsverksamhet inom bl.a. konsument- och bostadskooperationerna, t.ex. olika slag av s.k. sparkassor (se t.ex. SOU 1994:66 avsnitt 2.3, prop. 1995/96:60 avsnitt 7.1 och SOU 1996:81 avsnitt 2). drivs inlåningsverksamhet bara i begränsad utsträckning inom konsument- och bostadskooperationen. Inom konsumentkooperationen OK drivs inlåningsverksamhet av sex OK-föreningar. De driver inlåningsverksamhet som riktar sig till kunder (medlemmar). Det får uppskattas att den samlade inlåningen från allmänheten i konsumentkooperationen understiger . Inom bostadskooperationen drivs inlåningsverksamhet av 21 regionala HSB-föreningar. Dessa föreningar driver inlåningsverksamhet som riktar sig till bostadsrättsföreningar (medlemmar). Uppskattningsvis understiger den samlade inlåningen från allmänheten i bostadskooperationen . Gemensamt för de olika inlåningsverksamheterna inom OK- föreningarna och är att dessa är integrerade i den traditionella kooperativa verksamheten. Det innebär att den inlåningsverksamhet som drivs i en viss ekonomisk förening är underordnad den traditionella kooperativa verksamheten i den föreningen. I det avseendet avviker inlåningsverksamhet inom OK-föreningarna och på en viktig punkt från inlåningsverksamhet som drivs i särskilda juridiska personer, oavsett om det sker i aktiebolagsform eller föreningsform. I inlåningsverksamhet som drivs i särskilda juridiska personer är inlåningsverksamheten kärnverksamheten och risknivån i sådan verksamhet får, oavsett associationsform och hur de inlånade medlen placeras, bedömas vara högre än i inlåningsverksamhet som är integrerad i den kooperativa verksamheten. Inom OK-föreningarna och är inlåningsverksamheten viktig för att förse den kooperativa verksamheten med rörelsekapital. Inlåningsverksamhet har i en eller annan form drivits och innan lagen om inlåningsverksamhet trädde i kraft . Det innebär att medlemsfinansiering genom inlåningsverksamhet ingår som ett traditionsenligt och ändamålsenligt inslag i den kooperativa verksamheten. Enligt regeringens mening finns det mot den nu beskrivna bakgrunden goda skäl att låta dessa ekonomiska föreningar fortsätta att driva inlåningsverksamhet genom den form av medlemsfinansiering som de har anpassat sin kooperativa verksamhet efter. Också spar- och låneföreningar har traditionellt hållits utanför det tillståndspliktiga området för finansieringsrörelse. Det finns bara en som är registrerad hos , Kriminalpolisens Sparkassa. Den har drivit finansieringsrörelse som riktas till en begränsad krets av fysiska personer (maximalt 1 000 personer) som har koppling till anställning i polisverksamhet. Även sådana spar- och låneföreningar bör enligt regeringens mening få fortsätta att driva sin finansieringsrörelse. Till skillnad från promemorians förslag anser emellertid regeringen att undantaget inte bör kopplas till de ekonomiska föreningar som vid en 2019/20:195 tidpunkt i förfluten tid var registrerade hos . I stället bör undantaget kopplas till de ekonomiska föreningar som före ikraftträdandet var registrerade hos , jfr ikraftträdande- och övergångsbestämmelserna till lagen (2000:375) om ändring i bankrörelselagen (1987:617) (se prop. 1999/2000:101 s. 4 f.). , och motsätter sig promemorians förslag och anser att det inte bör göras skillnad mellan olika associationsformer. Regeringen vill i det avseendet framhålla att förslaget inte i sig gör skillnad mellan aktiebolagsformen och föreningsformen. Förslaget träffar som huvudregel alla inlåningsföretag, oavsett associationsform och hur de inlånade medlem placeras. Från huvudregel görs undantag för ekonomiska föreningar som inom ramen för en ickefinansiell verksamhet driver inlåningsverksamhet som riktar sig till medlemmar och som bidrar till finansieringen av verksamheten. Regeringen instämmer i det som framhåller om att behovet av konsumentskydd också gäller i fråga om de ekonomiska föreningar som får fortsätta att driva sin verksamhet. Det bör framhållas att risknivån i inlåningsverksamhet som är integrerad i traditionell kooperativ verksamhet torde vara lägre än i inlåningsverksamhet som drivs i särskilda juridiska personer, oavsett associationsform och hur de inlånade medlen placeras. I alla händelser avser regeringen att följa utvecklingen på inlåningsmarknaden i fråga om de ekonomiska föreningar som får fortsätta att driva sin verksamhet och överväga vilka åtgärder som kan behövas för att tillgodose konsumentskyddet i dessa ekonomiska föreningar. I det avseendet är det viktigt att minst en gång kontrollerar att de inlåningsföretag som får fortsätta att driva sin verksamhet uppfyller kraven i den upphävda lagen om inlåningsverksamhet (14 § lagen om inlåningsverksamhet). riksbank anser att det är oklart vilka krav som gäller för de ekonomiska föreningar som ska få fortsätta att driva sin inlåningsverksamhet. Propositionens förslag innebär att vissa ekonomiska föreningar ska få fortsätta att driva verksamhet enligt den upphävda lagen om inlåningsverksamhet respektive icke tillståndspliktig finansieringsrörelse enligt den upphävda bestämmelsen om undantag för tillståndsplikt från finansieringsrörelse för vissa ekonomiska föreningar i lagen om inlåningsverksamhet (2 kap. 3 § första stycket 7 och andra stycket).