prop · H70374 · 2020-02-04 00:00:00 — Uppgifter om rapporteringspliktiga arrangemang enligt 33 b kap. läggs till som punkt 5, vilket medför att de hittillsvarande punkterna 5 och 6 får ny numrering. Övervägandena finns i avsnitt 5.8. Paragrafen, som innehåller ett vitesförbud, blir genom tillägget i första stycket tillämplig även när det gäller gärningar som kan leda till rapporteringsavgift. Övervägandena finns i avsnitt 6.6. I paragrafen, som är ny, anges förutsättningarna för att ta ut rapporteringsavgift. Kapitlet genomför artikel 1.6 i DAC 6. Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Av paragrafen följer att rapporteringsavgift ska tas ut enligt 4 § om det klart framgår att den som ska lämna uppgifter om ett rapporteringspliktigt arrangemang inte har lämnat föreskrivna uppgifter inom den tid som anges i 33 b kap. 19, 20 eller 21 §. Det är som har bevisbördan när det gäller särskilda avgifter. Att det klart ska framgå att den uppgiftsskyldige inte har fullgjort sin skyldighet innebär att om det är tvistigt huruvida ett arrangemang är rapporteringspliktigt måste kunna visa detta för att rapporteringsavgift ska kunna tas ut. måste t.ex. kunna visa att sådana faktiska omständigheter föreligger att det är fråga om ett gränsöverskridande arrangemang och att det uppvisar något av de kännetecken som innebär att det är rapporteringspliktigt. Vidare måste visa att de faktiska omständigheterna är sådana att den som påförs en rapporteringsavgift är en uppgiftsskyldig rådgivare eller en uppgiftsskyldig användare. I fråga om rådgivare kan det exempelvis innefatta den omständigheten att rådgivaren vet eller skäligen kan förväntas veta att denne har åtagit sig att, direkt eller genom andra personer, bidra till att utforma, marknadsföra, organisera eller tillhandahålla ett rapporteringspliktigt arrangemang för genomförande, eller ha hand om ett genomförande. Beviskravet gäller även när det är tvistigt om uppgifterna har lämnats i rätt tid, t.ex. i fråga om arrangemanget gjordes tillgängligt eller när genomförandet av arrangemanget påbörjades. Beviskravet är detsamma som för att påföra skattetillägg. Övervägandena finns i avsnitt 6.2. I paragrafen, som är ny, anges under vilka förutsättningar rapporteringsavgifter, utöver avgift enligt 1 §, ska tas ut. Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Av paragrafens första stycke följer att, utöver avgift enligt 1 §, rapporteringsavgift enligt 5 § ska tas ut om det klart framgår att den som ska lämna uppgifter om ett rapporteringspliktigt arrangemang inte har lämnat föreskrivna uppgifter från den tidpunkt då uppgiftsskyldigheten skulle ha fullgjorts enligt 33 b kap. 19, 20 eller 21 §. Att det klart ska framgå att den uppgiftsskyldige inte har fullgjort sin skyldighet innebär att om det är tvistigt huruvida ett arrangemang är rapporteringspliktigt måste kunna visa detta för att rapporteringsavgift ska kunna tas ut. Detsamma gäller om det är tvistigt om uppgifterna har lämnats från den tidpunkt då uppgiftsskyldigheten skulle ha fullgjorts. Beviskravet är detsamma som för att påföra skattetillägg, se även författningskommentaren till 1 §. I andra stycket anges att ytterligare en rapporteringsavgift enligt 5 § ska tas ut under de förutsättningar som anges i första stycket. Detta gäller dock inte om föreskrivna uppgifter har lämnats innan tagit kontakt med den som ska lämna uppgifter med anledning av en utredning om en rapporteringsavgift som anges i första stycket. Den uppgiftsskyldige kan således undgå att påföras en avgift som anges i andra stycket fram till dess att har inlett en utredning om en rapporteringsavgift som anges i första stycket och kontaktat den uppgiftsskyldige med anledning av det. En sådan utredning kan i princip inledas mycket snart efter att gått sedan uppgifterna skulle ha lämnats, men den kan också inledas först efter att uppgifterna skulle ha lämnats. Eftersom den som har lämnat uppgifter eller efter att tiden löpt ut, enligt 3 §, kan undgå rapporteringsavgift enligt första stycket respektive 1 § genom att därefter på eget initiativ rätta uppgifterna, torde det i praktiken främst vara aktuellt att tillämpa den möjlighet till rättelse som föreskrivs i andra stycket i de fall då den uppgiftsskyldige inte har lämnat några uppgifter om ett rapporteringspliktigt arrangemang från den tidpunkt då uppgiftsskyldigheten skulle ha fullgjorts. För att undvika rapporterings- 2019/20:74 avgift enligt andra stycket räcker det dock inte att vissa eller felaktiga uppgifter lämnas. I stället måste samtliga föreskrivna uppgifter lämnas. Det innebär att uppgifterna ska vara fullständiga och korrekta. Möjligheten att rätta redan lämnade uppgifter på eget initiativ och därigenom undgå avgift enligt både första och andra stycket får antas vara utgångspunkten i fall då uppgifter har lämnats men är oriktiga eller ofullständiga. Det kan emellertid finnas fall då en rättelse kan anses göras på eget initiativ, men den görs innan tagit kontakt med den som ska lämna uppgifter med anledning av en utredning om en rapporteringsavgift enligt första stycket. Under sådana förhållanden kan en rättelse innebära att avgifter enigt första stycket och 1 §, men inte enligt andra stycket, kan tas ut. Övervägandena finns i avsnitt 6.2. Paragrafen, som är ny, innehåller bestämmelser om när rapporterings- avgift inte får tas ut. Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. I första stycket föreskrivs att rapporteringsavgift inte får tas ut om uppgifter lämnats inom den tidsfrist som anges i 1 respektive 2 §, och uppgifterna har brister som endast är av mindre betydelse (punkt 1) eller den uppgiftsskyldige på eget initiativ därefter har rättat uppgifterna så att de uppfyller vad som föreskrivs i 33 b kap. (punkt 2). Med brister av mindre betydelse avses brister som har liten eller ingen betydelse för bedömning av arrangemanget och utbytet av upplysningar med andra stater. Även i fall när det är uppenbart att en uppgift är felaktig eller saknas kan bristen ofta anses vara av mindre betydelse, förutsatt att det rör sig om enstaka brister. I dessa fall finns det ingen risk att missleds, och det kan ofta räcka med en fråga till den uppgiftsskyldige för att ska få in korrekta uppgifter. Uttrycket ”på eget initiativ” i punkt 2 har samma betydelse som i 49 kap. 10 § första stycket 2. För att en uppgiftsskyldig ska anses ha rättat en felaktig uppgift eller lämnat en kompletterande uppgift på eget initiativ krävs att rättelsen eller kompletteringen görs självmant. Om rättelse eller komplettering sker efter det att den uppgiftsskyldige har anledning att tro att har uppmärksammat bristen ska rapporteringsavgift således tas ut. En rättelse eller komplettering anses inte ske på eget initiativ om t.ex. har ställt en fråga till den uppgiftsskyldige som har samband med den felaktiga eller ofullständiga uppgiften. I andra stycket anges att om uppgifter som lämnats är så bristfälliga att de uppenbart inte kan läggas till grund för de syften som anges i 33 b kap. 2 § kan de inte rättas med sådan verkan som avses i första stycket 2. Så är till exempel fallet om ett formulär för uppgifter om rapporteringspliktiga arrangemang lämnas in till utan eller med mycket ofullständiga uppgifter ifyllda. Detsamma gäller om uppgifterna är uppenbart oriktiga. Övervägandena finns i avsnitt 6.2. Paragrafen, som är ny, innehåller bestämmelser om rapporteringsavgiftens storlek. Av paragrafen framgår storleken av den rapporteringsavgift som tas ut när föreskrivna uppgifter inte lämnats i rätt tid. Avgiften uppgår till för användare och för rådgivare. Avgiften tas ut för varje rapporteringspliktigt arrangemang och, i förekommande fall, för varje kvartalsvis sammanställning avseende ett s.k. marknadsförbart arrangemang som ska lämnas enligt 33 b kap. 21 §. I fråga om marknadsförbara arrangemang kan således flera rapporteringsavgifter enligt denna paragraf tas ut för ett och samma arrangemang. Begreppen rådgivare och användare har samma innebörd som i 33 b kap. 6, 7 och 9 §§. Övervägandena finns i avsnitt 6.3. I paragrafen, som är ny, finns bestämmelser om storleken av de rapporteringsavgifter som ska tas ut enligt 2 §. Dessa rapporteringsavgifter ska tas ut av en uppgiftsskyldig om föreskrivna uppgifter om ett rapporteringspliktigt arrangemang inte har lämnats från den tidpunkt då uppgiftsskyldigheten skulle ha fullgjorts. Den andra rapporteringsavgiften enligt 2 § tas ut under samma förutsättningar, men inte om föreskrivna uppgifter har lämnats innan tagit kontakt med den som ska lämna uppgifter med anledning av en utredning om rapporteringsavgift. De två avgifterna enligt 2 § beräknas på samma sätt och uppgår till samma belopp. Av första stycket framgår att dessa avgifter uppgår till för användare och för rådgivare för varje rapporteringspliktigt arrangemang och för varje sammanställning som avses i 33 b kap. 21 §. Av andra stycket följer att om överträdelsen skett i den uppgiftsskyldiges näringsverksamhet och omsättningen under närmast föregående räkenskapsår är , är avgifternas storlek beroende av hur stor omsättningen i näringsverksamheten var under närmast föregående räkenskapsår. Med begreppet omsättning avses nettoomsättningen, dvs. intäkter från sålda varor och utförda tjänster som ingår i företagets normala verksamhet med avdrag för lämnade rabatter, mervärdesskatt, och annan skatt som är direkt knuten till omsättningen. Om omsättningen närmast föregående räkenskapsår uppgår till gäller dock första stycket även om överträdelsen har skett i den uppgiftsskyldiges näringsverksamhet. Bestämmelsen i andra stycket är enbart tillämplig om överträdelsen sker i den uppgiftsskyldiges egen näringsverksamhet. Om överträdelsen sker i en närstående persons näringsverksamhet ska första stycket tillämpas. Det innebär att om en delägare i ett fåmansföretag ska påföras rapporteringsavgift ska någon hänsyn inte tas till fåmansföretagets omsättning. Beroende på omständigheterna i det enskilda fallet kan även fåmansföretaget ha haft en skyldighet att lämna uppgifter om det rapporteringspliktiga arrangemanget. I så fall blir andra stycket tillämpligt när det gäller den rapporteringsavgift som ska tas ut av företaget. Med närmast föregående räkenskapsår avses det räkenskapsår som föregick det år då överträdelsen inträffade. En överträdelse som avses i förevarande paragraf har inträffat när har gått från det att uppgiftsskyldigheten skulle ha fullgjorts. Rapporteringsavgiften för en rådgivare uppgår i fall som avses i andra stycket till , eller , beroende på storleken av omsättningen. Motsvarande rapporteringsavgift för en användare uppgår till , eller . Bestämmelsen i tredje stycket innebär att den uppgiftsskyldiges omsättning ska justeras om räkenskapsåret är längre eller kortare än . Övervägandena finns i avsnitt 6.3. Paragrafen, som är ny, innehåller bestämmelser om att omsättningen i en näringsverksamhet i vissa fall får uppskattas vid tillämpningen av 5 § andra stycket. Det gäller bl.a. om överträdelsen har skett under den uppgiftsskyldiges första verksamhetsår. I ett sådant fall ska uppskattningen avse vad omsättningen skulle ha uppgått till om verksamhet hade bedrivits före överträdelsen. Denna uppskattning kan göras utifrån senare års omsättningssiffror, om sådana uppgifter finns. Om även den tidpunkt då rapporteringsavgiften ska tas ut infaller under det första verksamhetsåret kan i stället ledning tas av den löpande bokföringen under detta år. Finns det anledning att anta att omsättningen kommer att bli väsentligt lägre eller väsentligt högre under den återstående delen av året ska dock hänsyn tas till det. Omsättningen får uppskattas även om överträdelsen inte har skett under det första verksamhetsåret, förutsatt att tillförlitlig uppgift om omsättningen under det närmast föregående räkenskapsåret saknas. I en sådan situation kan uppskattningen göras med ledning av t.ex. kundavtal, kontoutdrag eller annan information som går att samla in och som kan ligga till grund för ett antagande om omsättningen. En uppskattning av omsättningen bör i samtliga fall göras med försiktighet. Övervägandena finns i avsnitt 6.3. I paragrafen anges kapitlets innehåll. Ändringen innebär att en ny paragraf, 8 d §, läggs till i kapitlet. Övervägandena finns i avsnitt 6.5. I paragrafen, som är ny, regleras när beslut om rapporteringsavgift senast ska meddelas. Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. I paragrafen anges att ett beslut om rapporteringsavgift ska meddelas från utgången av det kalenderår då uppgiftsskyldigheten skulle ha fullgjorts. Det innebär att samtliga beslut om rapporteringsavgift med avseende på ett och samma rapporteringspliktiga arrangemang måste ha beslutats efter det kalenderår då uppgiftsskyldigheten Prop. 2019/20:74 avseende arrangemanget skulle ha fullgjorts. Bestämmelser om rapporteringsavgift finns i 49 c kap. Övervägandena finns i avsnitt 6.5. I paragrafen finns bestämmelser om vilka förfallodagar som gäller för skatter och avgifter. Genom tillägget i andra stycket anges att en rapporteringsavgift ska betalas senast den förfallodag som infaller närmast efter det att har gått från den dag beslutet fattades. Beroende på vilken månad det gäller finns det två eller tre datum i varje kalendermånad som är förfallodagar. Vilka dessa är i respektive kalendermånad framgår av 62 kap. 9 §. Övervägandena finns i avsnitt 6.5. I paragrafen anges kapitlets innehåll. Innehållsförteckningen i paragrafen kompletteras med bestämmelser om anstånd med att betala rapporteringsavgift. Övervägandena finns i avsnitt 6.5. Paragrafen innehåller bestämmelser om anstånd. Ändringen i paragrafens första stycke innebär att bestämmelserna om automatiskt anstånd i samband med begäran om omprövning eller överklagande även gäller rapporteringsavgift. Övervägandena finns i avsnitt 6.5. Paragrafen innehåller bestämmelser om säkerhet som villkor för anstånd. Enligt paragrafen får anstånd i vissa fall beviljas bara om säkerhet ställs för skattens eller avgiftens betalning. Bestämmelsen i andra stycket, som reglerar när sådan säkerhet inte får krävas, utvidgas till att även gälla Övervägandena finns i avsnitt 6.5. I paragrafen finns bestämmelser om omprövning av särskilt kvalificerade beslutsfattare. Paragrafens första stycke, som anger i vilka fall en särskilt kvalificerad beslutsfattare ska ompröva ärenden, kompletteras till att även omfatta beslut om rapporteringsavgift. Övervägandena finns i avsnitt 6.5. I paragrafen finns bestämmelser om när en begäran om omprövning ska ha kommit in till . Genom det tillägg som görs i andra stycket anges att en begäran om omprövning ska ha kommit in från den dag då den som beslutet gäller fick del av det om beslutet avser rapporteringsavgift. Tillägget medför att de hittillsvarande punkterna 10–14 i andra stycket får en ny numrering. Övervägandena finns i avsnitt 6.5. I paragrafen, som är ny, finns bestämmelser om omprövning till nackdel för den som beslutet gäller. Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. I paragrafen anges att ett beslut om omprövning av rapporteringsavgift till nackdel för den som beslutet gäller ska meddelas från utgången av det kalenderår då uppgiftsskyldigheten skulle ha fullgjorts. Omprövning till nackdel av ett beslut om rapporteringsavgift skulle kunna bli aktuellt t.ex. om den uppgiftsskyldiges omsättning visar sig ha varit högre än vad som har framgått. Övervägandena finns i avsnitt 6.5. I paragrafen finns bestämmelser om när ett överklagande ska ha kommit in till . Genom det tillägg som görs i andra stycket anges att ett överklagande ska ha kommit in från den dag då den som beslutet gäller fick del av det om beslutet avser rapporteringsavgift. Tillägget medför att de hittillsvarande punkterna 9–13 i andra stycket får en ny numrering. Övervägandena finns i avsnitt 6.5. I punkt 1 anges att lagen träder i kraft . I punkt 2–4 anges huvudreglerna för när lagen ska tillämpas första gången. Dessa huvudregler innebär att lagen enbart ska tillämpas på ett arrangemang om någon omständighet som utlöser uppgiftsskyldighet har inträffat efter lagens ikraftträdande. Av punkt 5 framgår att lagen även ska tillämpas på andra rapporterings- pliktiga arrangemang än som avses i punkterna 2–4, om genomförandet av arrangemanget har påbörjats efter och före ikraft- trädandet. Av punkt 6 framgår att bestämmelserna i 49 c kap. om rapporterings- avgift inte ska tillämpas på arrangemang som avses i femte punkten. Det innebär att rapporteringsavgift inte kan tas ut på grund av att de uppgifter som föreskrivs i 33 b kap. inte har lämnats om ett rapporteringspliktigt arrangemang där genomförandet av arrangemanget har påbörjats efter och före ikraftträdandet. I punkt 7 anges att uppgifter om rapporteringspliktiga arrangemang som Prop. 2019/20:74 avses i punkt 5, i stället för vad som föreskrivs i 33 b kap. 19 och 20 §§, ska ha kommit in till . Övervägandena finns i avsnitt 10. 12.5Förslaget till lag om ändring i lagen (2012:843) om administrativt samarbete inom Europeiska unionen i fråga om beskattning I paragrafen, som är ny, regleras att upplysningar om rapporteringspliktiga arrangemang ska utbytas automatiskt enligt lagen. Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Paragrafen genomför punkt 13 och punkt 18 i artikel 8ab i DAC. I första stycket anges att till varje annan medlemsstats behöriga myndighet och till Europeiska kommissionen genom automatiskt utbyte ska lämna upplysningar om sådana rapporteringspliktiga arrangemang som har fått uppgifter om enligt 33 b kap. 16– 18 och 21 §§ skatteförfandelagen (2011:1244), SFL. Genom att det i bestämmelsen anges att upplysningarna även ska lämnas till kommissionen möjliggörs att kommissionen får tillgång till vissa upplysningar, trots att de omfattas av skattesekretessen i 27 kap. offentlighets- och sekretesslagen (2009:400). Att inte bara 33 b kap. 16 § utan även 33 b kap. 17, 18 och 21 §§ SFL anges innebär att inte heller har någon skyldighet att lämna upplysningar som omfattas av de begränsningar i rådgivarnas och användarnas uppgiftsskyldighet som framgår av de paragraferna. ska vid utbyte av upplysningar i huvudsak utgå från de uppgifter som har inkommit till myndigheten. Av andra stycket framgår att även ska lämna upplysning om det referensnummer som tilldelats det rapporteringspliktiga arrangemanget av eller av en annan medlemsstats behöriga myndighet. Av tredje stycket framgår vilka upplysningar som inte ska lämnas till Europeiska kommissionen. Kommissionen ska inte få tillgång till de identifikationsuppgifter för rådgivare och användare m.fl. som avses i 33 b kap. 16 § första stycket 1 och 8 SFL och inte heller till sammanfattningen av arrangemanget m.m. som avses i 33 b kap. 16 § första stycket 3 SFL. Uppgifter om referensnummer som avses i 33 b kap. 16 § andra stycket SFL ska inte heller kommissionen ha tillgång till. Övervägandena finns i avsnitt 7.1. I paragrafen, som är ny, anges att inte ska lämna de upplysningar som avses i 12 d § om uppgifterna är så bristfälliga att de uppenbart inte kan läggas till grund för de syften som anges i 33 b kap. 2 § SFL. Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Övervägandena finns i avsnitt 7.2. I paragrafen, som är ny, anges den tidsfrist inom vilken ska lämna upplysningarna enligt 12 d § till de andra medlemsstaternas behöriga myndigheter och till Europeiska kommissionen. Upplysningarna ska lämnas inom efter utgången av det kalenderkvartal då uppgifter lämnades till i enlighet med bestämmelserna i 33 b kap. SFL. Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Övervägandena finns i avsnitt 7.2. I paragrafen regleras vissa förutsättningar för att ska överföra upplysningar via det automatiska utbytet. Paragrafen ändras genom att en hänvisning till 12 d § läggs till i tredje stycket för att tillåta att undanta upplysningar om uppgifter som avses i 33 b kap. 16 § första stycket 3 SFL från det automatiska utbytet. Tillägget genomför artikel 8ab.14 c i DAC. De uppgifter som avses i 33 b kap. 16 § första stycket 3 SFL är en sammanfattning av innehållet i arrangemanget och det namn under vilket arrangemanget är allmänt känt, om ett sådant finns, samt en övergripande beskrivning av relevant affärsverksamhet eller relevanta arrangemang. Undantaget avser endast dessa uppgifter. Genom att denna hänvisning läggs till blir bestämmelserna i tredje stycket 1 och 2 tillämpliga även såvitt avser sammanfattningen av innehållet i arrangemanget m.m. Första punkten innebär att uppgift i form av en sammanfattning bara kan lämnas om den utformas på så sätt att utbytet av upplysningar inte leder till att en affärshemlighet, företagshemlighet, yrkeshemlighet eller ett i närings- verksamhet använt förfaringssätt röjs. Av andra punkten framgår att detsamma gäller upplysningar som det skulle strida mot allmänna hänsyn (ordre public) att lämna. Övervägandena finns i avsnitt 7.2. I punkt 1 anges att lagen träder i kraft . Av punkt 2 framgår att i fråga om rapporteringspliktiga arrangemang där genomförandet av arrangemanget har påbörjats efter och före ikraftträdandet, i stället för vad som föreskrivs i 12 f §, ska lämna upplysningar . Det innebär att det automatiska utbytet av upplysningar inte behöver göras förrän även om uppgifter skulle komma in till före . Övervägandena finns i avsnitt 10. Europeiska unionens officiella tidning L 139/1 RÅDETS DIREKTIV (EU) 2018/822 om ändring av direktiv /16/EU vad gäller obligatoriskt automatiskt utbyte av upplysningar i fråga om beskattning som rör rapporteringspliktiga gränsöverskridande arrangemang EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DETTA DIREKTIV med beaktande av fördraget om Europeiska unionens funktionssätt, särskilt artiklarna 113 och 115, med beaktande av Europeiska kommissionens förslag, efter översändande av utkastet till lagstiftningsakt till de nationella parlamenten, med beaktande av yttrande (1), med beaktande av Europeiska ekonomiska och sociala kommitténs yttrande (2), i enlighet med ett särskilt lagstiftningsförfarande, och av följande skäl: (1)För att lämna utrymme åt nya initiativ inom området skattetransparens på unionsnivå har rådets direktiv /16/EU (3) ändrats vid ett flertal tillfällen . I detta sammanhang infördes i rådets direktiv /107/EU (4) en gemensam rapporteringsstandard (nedan kallad CRS) som har tagits fram inom och utveckling () för upplysningar om finansiella konton inom unionen. I CRS föreskrivs automatiskt utbyte av upplysningar om finansiella konton som innehas av personer utan skatterättslig hemvist, och den fastställer ett ramverk för det utbytet i hela världen. Direktiv /16/EU ändrades genom rådets direktiv (EU) 2015/2376 (5), som föreskriver automatiskt utbyte av upplysningar om förhandsbesked i gränsöverskridande skattefrågor och genom rådets direktiv (EU) 2016/881 (6), som föreskriver obligatoriskt automatiskt utbyte av upplysningar om land-för-land-rapportering av multinationella företag mellan skattemyndigheter. Mot bakgrund av den användning som skattemyndigheter kan ha av information om penningtvätt innehåller rådets direktiv (EU) 2016/2258 (7) en skyldighet för medlemsstaterna att ge skattemyn digheterna tillgång till förfaranden för kundkännedom som tillämpas av finansinstitut enligt (1) Yttrande av (ännu ej offentliggjort i EUT). (2) Yttrande av (ännu ej offentliggjort i EUT). (3) Rådets direktiv /16/EU av om administrativt samarbete i fråga om beskattning och om upphävande av direktiv /799/EEG (EUT L 64, , s. 1). (4) Rådets direktiv /107/EU av om ändring av direktiv /16/EU vad gäller obligatoriskt automatiskt utbyte av upplysningar i fråga om beskattning (EUT L 359, 16.12.2014, s. 1). (5) Rådets direktiv (EU) 2015/2376 av om ändring av direktiv /16/EU vad gäller obligatoriskt automatiskt utbyte av upplysningar i fråga om beskattning (EUT L 332, 18.12.2015, s. 1). (6) Rådets direktiv (EU) 2016/881 av om ändring av direktiv /16/EU vad gäller obligatoriskt automatiskt utbyte av