prop · H70389 · 2020-03-17 00:00:00 — Något formellt krav på delgivning ställs inte upp och om den dömde på annat sätt fått reda på innehållet i beslutet i dess helhet, genom en åtgärd av Kriminalvården, är förutsättningarna i nämnda bestämmelse uppfyllda (se prop. 2016/17:180 s. 265 f.). Förvaltningslagen tillämpas inte om det i annan lag eller förordning finns avvikande bestämmelser (4 §). I delgivningslagen (2010:1932) finns bestämmelser om delgivning. Delgivning av en handling som inleder ett ärende får enligt 24 § andra stycket inte ske genom förenklad delgivning. Information om att förenklad delgivning kommer att användas i ärendet ska delges t.ex. genom vanlig delgivning enligt 16–18 §§ (25 § första stycket). Delgivningslagen är också subsidiär, dvs. om avvikande bestämmelser finns i annan lag eller förordning gäller de bestämmelserna (1 § andra stycket). Enligt nuvarande praxis delger Kriminalvården den dömde dels en underrättelse om att myndigheten överväger att sända över en svensk dom på frihetsberövande påföljd till den dömdes hemland för att påföljden ska verkställas där, dels information om att förenklad delgivning kommer att användas i den fortsatta handläggningen av ärendet. Delgivningen syftar till att följa kravet på information om förenklad delgivning i delgivningslagen och kommunikationsskyldigheten i 25 § förvaltningslagen samt att se till att Kriminalvårdens beslut om att sända över domen enligt 2 kap. 4 § europeiska verkställighetslagen får laga kraft (jfr 44 § förvaltningslagen). I de fall den dömde finns i , och särskilt när verkställigheten av den frihetsberövande påföljden pågår, innebär förvaltnings- eller delgiv- ningslagens krav inte några större svårigheter. Den dömde kan enkelt underrättas om allt relevant material i ärendet i enlighet med 25 § förvalt- ningslagen samt delges Kriminalvårdens beslut. Om den dömde däremot är på fri fot och återvänder till sitt hemland, är det emellanåt avsevärt svårare för Kriminalvården att underrätta den dömde och delge meddelade I dessa fall kan det ofta ta innan nämnda åtgärder vidtagits. Kriminalvården anser sig enligt nuvarande praxis förhindrad att besluta om att sända över en svensk dom innan underrättelse och delgivning har En möjlighet att underlätta Kriminalvårdens handläggning i dessa ärenden är att införa bestämmelser om att ett ärende, trots bestämmelserna i 24 § andra stycket delgivningslagen, inleds genom att en handling delges genom förenklad delgivning (jfr 1 § andra stycket samma lag). vara möjligt om det gick att ansluta delgivningsförfarandet till den tidigare domstolsprocessen, i vilken den dömde har informerats om att förenklad delgivning kommer att användas. Kännetecknande för de undantag från 24 § andra stycket delgivningslagen som finns är dock att informationen om förenklad delgivning delges den berörda personen av den myndighet som först handlägger ärendet, t.ex. av en åklagare under en pågående för- undersökning eller av i ett ärende om betalnings- När den fortsatta hanteringen sedan sker i tingsrätt efter det att åtal har väckts eller har överlämnat ärendet om betalningsföreläggande, får det anses vara motiverat att tingsrätten delger handlingar genom förenklad delgivning. Samma process pågår och av effektivitetsskäl vore det mindre lämpligt om tingsrätten i dessa fall på nytt var tvungen att delge information om att förenklad delgivning i fort- sättningen kommer att användas. I ett ärende om att sända över en svensk dom på frihetsberövande påföljd till en annan medlemsstat är situationen annorlunda. När domen har fått laga kraft inleds en helt ny fas, dvs. det utdömda straffet ska verkställas. Det är inte fråga om att fortsätta förfarandet från en domstol, utan Kriminalvården får i detta sammanhang betraktas som första instans i en helt ny process. Mot denna bakgrund bedömer regeringen att det är mindre lämpligt att införa en ordning som innebär att Kriminalvården i ett ärende av nu aktuellt slag kan inleda handläggningen av ärendet med förenklad delgivning, även om detta delgivningssätt använts under den föregående Som framgår ovan följer det av 25 § förvaltningslagen en kommunika- tionsskyldighet för Kriminalvården i nu aktuella ärenden. samma lag kan denna skyldighet frångås genom avvikande bestämmelser i annan lag eller författning. Skyldigheten att kommunicera relevanta handlingar med den berörda personen är en viktig förvaltningsrättslig princip och avsteg bör göras med försiktighet. Bestämmelser om kommunikation finns i 2 kap 5 § europeiska verk- Om den dömde befinner sig i , ska Kriminal- vården fråga den dömde om hans eller hennes inställning till att domen sänds över till den andra staten innan ett beslut fattas enligt 2 kap. 4 §. Denna skyldighet följer också av artikel 6.3 i rambeslutet. från denna kommunikationsskyldighet finns inte och bör inte heller Om den dömde är på plats i , finns också goda förutsätt- Prop. 2019/20:89 ningar för att inhämta hans eller hennes inställning. Annorlunda är det om den dömde har återvänt till sin hemstat. I dessa fall ställer inte rambeslutet upp några krav på att den dömdes inställning ska ha inhämtats innan en dom sänds över. Rambeslutet till och med förutsätter att någon kommunikation i vissa fall inte har kunnat ske (jfr artikel 6.3 och se ruta k, punkt 1, i intyget). I 2 kap. 5 § andra stycket europeiska verkställighetslagen sägs att den dömdes inställning bör inhämtas, om det är möjligt. Denna bestämmelse får anses vara ett undantag från kommunikationsskyldigheten i 25 § förvaltningslagen. Kriminalvården kan således i dessa fall besluta om att sända över domen till den dömdes hemstat utan att ha kommunicerat med den dömde. Denna möjlighet gäller i vart fall när den dömdes samtycke till översändande inte krävs för att översändande ska vara möjligt. En förutsättning bör dock vara att Kriminalvården i vart fall har försökt nå den dömde för att inhämta hans eller hennes inställning, t.ex. sökt den dömde på en uppgiven adress eller genom att använda sig av andra kontaktuppgifter som den dömde uppgett. Några ytterligare bestämmelser kan mot denna bakgrund inte anses behövas för att Kriminalvården ska kunna besluta om att sända över en dom utan ha kommunicerat med den dömde. 5.3Ett snabbare översändande av den svenska domen 5.3.1Kriminalvårdens beslut får laga kraft direkt vid samtycke från den dömde Regeringens förslag: Kriminalvårdens beslut om att sända över en svensk dom på frihetsberövande påföljd till en annan medlemsstat ska inte få överklagas om den dömde har samtyckt till att domen sänds över. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: En majoritet av remissinstanserna, bl.a. Ystads tingsrätt, och , godtar eller har inga invändningar mot promemorians förslag. avstyrker dock förslaget och framför att det inte kan uteslutas att ett samtycke kan lämnas utan att den dömde är fullt medveten om följderna, exempelvis till följd av omständigheter hänförliga till den dömde personligen. Det kan också uppstå situationer då den dömde efter Kriminalvårdens beslut får kännedom om nya omständigheter och att dessa är ägnade att påverka ställningstagandet. Samfundet pekar också på att Kriminalvårdens praxis är att endast förordna offentligt biträde om det finns särskilda skäl i de fall där den dömde samtycker, vilket också talar mot att ta bort möjligheten till överklagande. Vidare framför samfundet att syftet att förkorta handläggningstiden under alla förhållanden kan uppnås genom förslaget om möjligheten till nöjdförklaring (se avsnitt 5.3.3) Även vid avstyrker förslaget och framhåller att det är olämpligt att kunna avstå från den grundläggande rättigheten att överklaga och ha tillgång till domstolsprövning i och även pekar på att det kan vara problematiskt att inskränka rätten att överklaga. tingsrätt framhåller vikten av att korrekt information till den dömde blir större om möjligheten till överklagande tas bort. Skälen för regeringens förslag: Innan Kriminalvården enligt 2 kap. 4 § europeiska verkställighetslagen beslutar om att sända över en svensk dom på frihetsberövande påföljd till en annan medlemsstat, kan den dömde samtycka till översändandet. Bestämmelser om detta finns i 2 kap. 5 §. den dömde befinner sig i , ska han eller hon alltid tillfrågas om sin inställning till ett översändande och upplysas om innebörden av ett samtycke (första stycket). Det den dömde ska upplysas om är främst att specialitetsprincipen inte gäller, dvs. att den dömde kan lagföras eller straffas för andra gärningar än de som omfattas av den aktuella domen och som har begåtts före överförandet av den dömde till den andra medlems- staten (prop. 2014/15:29 s. 78). I det fall den dömde finns i den verk- ställande staten, ska han eller hon tillfrågas om sin inställning, om det är möjligt (andra stycket). Av samma paragraf framgår att i vissa fall kan den andra statens behöriga myndighet behöva bistå med att inhämta ett sam- tycke från den dömde. En återkallelse av samtycket ska beaktas om det görs innan Kriminalvårdens beslut om att sända över domen har fått laga kraft (tredje stycket), vilket är efter det att den dömde tagit del av beslutet (44 § förvaltningslagen). Det gäller även om den dömde har samtyckt till att domen sänds över. Enligt 4 kap. 9 § lagen (2003:1156) om överlämnande från enligt en europeisk arresteringsorder (europeiska arresteringsorderlagen) ska den eftersökte tillfrågas om han eller hon samtycker till ett över- Den eftersökte ska också upplysas om innebörden av ett sam- En återkallelse av ett samtycke ska beaktas om den görs innan rätten har meddelat beslut i fråga om överlämnande. Samtycket ska föreligga när rätten meddelar sitt beslut (prop. 2003/04:7 s. 197). Om den eftersökte har samtyckt till att överlämnas, får rättens beslut inte överklagas enligt 5 kap. Detta innebär att beslutet om överlämnande får laga kraft och kan verkställas omgående (prop. 2003/04:7 s. 102). ning gäller i huvudsak enligt 3 kap. 5 § och 4 kap. 9 § lagen (2011:1165) om överlämnande från enligt en nordisk arresteringsorder (nordiska arresteringsorderlagen). En skillnad är att åklagaren kan besluta om överlämnande vid samtycke. Det kan konstateras att den ordning som gäller enligt europeiska arreste- ringsorderlagen och nordiska arresteringsorderlagen leder till en snabbare process i de fall den eftersökte samtycker till ett överlämnande. motsvarande ordning införs i europeiska verkställighetslagen bör det också leda till en snabbare hantering. Ett samtycke från den dömde till att en svensk dom sänds över till en annan medlemsstat för att den utdömda påföljden ska verkställas där, får anses vara en stark indikation på att den sociala återanpassningen främjas av ett översändande och detta i högre grad ju snabbare verkställigheten fortsätter eller påbörjas i den andra En skillnad i förhållande till europeiska arresteringsorderlagen, men inte nordiska arresteringsorderlagen, är att det enligt europeiska verk- ställighetslagen är en myndighet, dvs. Kriminalvården, och inte en dom- stol, som kommer att som första och enda instans pröva om en dom ska sändas över för erkännande och verkställighet. Vid ett samtycke och utan möjlighet till ett överklagande skulle en domstolsprövning inte längre kunna bli aktuell. En annan skillnad är att ett samtycke till att specialitetsprincipen inte ska tillämpas kan återkallas fram till dess att Kriminalvården fattar sitt beslut och inte fram till dess beslutet har verkställts (jfr 4 kap. 9 § andra stycket europeiska arresteringsorderlagen). Regeringen bedömer till skillnad från bl.a. och vid att dessa skillnader inte utgör skäl mot att i europeiska verkställighetslagen införa ett överklagandeförbud vid samtycke från den dömde. För det första kan det påpekas att rätten till överklagande av denna typ av beslut inte kan anses vara ovillkorlig. Rambeslutet om verkställighet av frihetsberövande påföljder innehåller inte några regler om att beslut om att sända över en dom på frihetsberövande påföljd ska kunna överklagas. Som jämförelse kan det konstateras att ett överlämnande med stöd av en europeisk eller nordisk arresteringsorder bl.a. kan avse straffverkställighet och att ett samtycke till att överlämnas innebär att ett överklagande inte är möjligt. Enligt praxis från Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna utgör prövningen av en europeisk arresteringsorder inte en prövning av en persons civila rättigheter eller skyldigheter eller anklagelser för brott enligt art. 6 i (Monedero Angora v. , 41138/05). Denna slutsats bör i princip göra sig gällande också i förhållande till den nu aktuella prövningen. Eftersom rambeslutet inte heller uppställer något krav på domstolsprövning (jfr artikel 2.1) bedömer regeringen att endast det faktum att Kriminalvårdens beslut om att sända över en dom för erkännande och verkställighet inte kommer att kunna överklagas i de fall den dömde samtycker, inte i sig medför att en sådan ordning framstår som olämplig. Däremot understryker en sådan ordning vikten av att en hög nivå av rättssäkerhet upprätthålls när ett samtycke inhämtas. För det andra kan det konstateras att det i de flesta fall av samtycke kommer att stå klart att den dömde har goda skäl att acceptera att en dom sänds över för erkännande och verkställighet för att personen därigenom ska kunna avtjäna straffet i det land som han eller hon har en naturlig koppling till. Den bedömning som Kriminalvården ska göra blir då enkel och det torde i de flesta fall vara enkelt att förvissa sig om att den dömde förstått konsekvenserna av ett samtycke. Att möjligheten till överklagande vid samtycke tas bort, försätter inte den dömde i en sämre position utan ger tvärtom honom eller henne en större möjlighet att aktivt påskynda verkställigheten av domen. Regeringen bedömer inte heller, till skillnad från , att enbart regler om nöjdförklaring påskyndar hanteringen i tillräcklig utsträckning. För att uppnå så god effektivitet som möjligt bör samtliga delar av processen ses över, såväl i tiden före som efter Kriminalvårdens beslut om översändande. Som framhålls ovan anser regeringen, i likhet med vad flera av remissinstanserna, bl.a. ombudsmän och , påpekar, att bl.a. inskränkningar i möjligheten till överklagande inte bör genomföras utan att tillräckliga rättssäkerhetsgarantier säkerställs. Den dömde kommer enligt 2 kap. 5 § första stycket att upplysas om vad samtycket medför för konsekvenser, bl.a. att Kriminalvårdens beslut inte 2019/20:89 kan överklagas, men även att ett samtycke till att avstå från skyddet enligt specialitetsprincipen kan återkallas endast fram till dess myndigheten meddelar sitt beslut. Enligt nuvarande praxis förordnas offentligt biträde i fall där den dömde samtycker till ett överförande endast om det finns särskilda skäl, exempelvis om det finns brister i fängelseförhållandena i det aktuella landet. Regeringen bedömer till skillnad från vid att det inte regelmässigt finns behov att förordna offentligt biträde i samtliga fall där den dömde samtycker. I enlighet med vad som gäller ska offentligt biträde förordnas för den dömde om det inte kan antas att behov saknas. Om- ständigheter kopplade till förhållandena i den andra medlemsstaten eller till den dömde personligen kan medföra att behov får anses föreligga (prop. 2014/15:29 s. 206 och artikel 6.3 i rambeslutet). Det kan också påpekas att enligt 2 kap. 5 § första stycket europeiska verkställighetsförordningen ska den som tar emot ett samtycke förvissa sig om att den dömde har lämnat samtycket med vetskap om dess innebörd. Även om den dömde således i vissa fall inte kommer att vara biträdd av ett offentligt biträde säkerställs därmed att den dömde ges möjlighet att lämna sitt samtycke först efter att ha fått relevant information. Det ska dock noteras att förslaget inte innebär någon skillnad i de fall där Kriminalvården i ett ärende avslår ett översändande av en dom trots att den dömde har samtyckt. I dessa fall kvarstår möjligheten till överklagande. Sammantaget bör Kriminalvårdens beslut om att sända över en svensk dom på frihetsberövande påföljd till en annan medlemsstat inte få överklagas om den dömde har samtyckt till ett översändande. En konsekvens av detta bör då bli att en återkallelse av samtycket endast ska beaktas om den görs innan Kriminalvården fattat sitt beslut. (jfr 4 kap. 9 § andra stycket europeiska arresteringsorderlagen). Detta behöver dock inte regleras uttryckligen i lag. De justeringar och tillägg som föreslås ovan beträffande frågan om att Kriminalvårdens beslut inte får överklagas vid ett samtycke föranleder vissa lagtekniska justeringar, bl.a. att nuvarande forumbestämmelser i 4 kap. 2 § placeras i en ny paragraf. Regeringens förslag: Kriminalvården ska sända över en svensk dom på frihetsberövande påföljd till en annan medlemsstat för erkännande och verkställighet när myndighetens beslut har fått laga kraft. En dom får sändas över även om Kriminalvårdens beslut inte har fått laga kraft, om 1.den dömde befinner sig i den andra medlemsstaten och inte har kunnat tillfrågas om sin inställning till ett överförande, eller 2.det annars finns särskilda skäl. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna godtar eller har inte några invändningar mot Skälen för regeringens förslag: Enligt 2 kap. 10 § europeiska verkställighetsförordningen ska Kriminalvården sända över en svensk dom på frihetsberövande påföljd till en annan medlemsstat när myndighetens beslut om översändande har fått laga kraft. Enligt samma bestämmelse kan det ske om det finns särskilda skäl. Särskilda skäl kan vara att undvika att mindre än av påföljden återstår att avtjäna när den andra statens behöriga myndighet mottar den svenska domen (se prop. 2014/15:29 s. 80, jfr även artikel 9.1 h i rambeslutet). Ett annat skäl kan vara att undvika tillämpningen av den andra statens preskriptionsregler (jfr artikel 9.1 e). I avsnitt 5.2.2 görs bedömningen att 2 kap. 5 § andra stycket europeiska verkställighetslagen utgör ett undantag från den allmänna kommunikationsskyldighet som föreskrivs i 25 § förvaltningslagen. Detta får anses innebära att Kriminalvården inte i varje enskilt fall, innan myndigheten beslutar i frågan, behöver inhämta den dömdes inställning till att sända över en svensk dom till en annan medlemsstat om han eller hon finns i den staten. I dessa situationer kommer dock den dömde inte att vara medveten om att ett beslut har fattats och någon överklagandefrist kommer inte heller att börja löpa eftersom den dömde inte har delgetts information om att förenklad delgivning kommer att användas i den fortsätta handläggningen av ärendet. Detta skulle kunna tala för att inte tillämpa undantagsregeln i 2 kap. 5 § andra stycket europeiska verkställighetslagen. Om det ska krävas att Kriminalvårdens beslut alltid ska ha fått laga kraft innan beslutet sänds över till den andra medlemsstaten, fyller emellertid sistnämnda bestämmelse inte någon egentlig funktion. Då kan Kriminalvården lika gärna uppfylla sin kommunikationsskyldighet om att myndigheten avser att besluta om översändande av en dom samt i anslutning till det informera den dömde om förenklad delgivning. Risken är dock – som Kriminalvården påpekar – att det kan ta innan den dömde över huvud taget underrättas om myndighetens avsikter. För att det ska vara någon poäng med att använda sig av det undantag som föreskrivs i 2 kap. 5 § andra stycket bör Kriminalvården kunna sända över domen även om myndighetens beslut inte har fått laga kraft när den dömde befinner sig i den andra medlemsstaten och inte har kunnat tillfrågas om sin inställning till ett översändande. En uttrycklig bestämmelse om detta bör införas. Ett problem är dock att Kriminalvårdens beslut om att sända över domen i något skede måste få laga kraft, vilket bör ske innan Kriminalvårdens möjlighet att upphäva sitt eget beslut enligt 2 kap. 8 § europeiska verkställighetslagen löper ut. Om myndigheten sänder över domen med stöd av den nu föreslagna bestämmelsen, kommer den dömde inte att delges beslutet med stöd av bestämmelserna om förenklad delgivning och någon överklagandefrist kan inte börja löpa. Enligt 2 kap. 7 § europeiska verkställighetsförordningen ska den dömde underrättas om Kriminalvårdens beslut i enlighet med bilaga II till rambeslutet. Denna skyldighet att underrätta den dömde följer av artikel 6.4 i rambeslutet. Om den dömde finns i den verkställande staten, ska Kriminalvården informera den behöriga myndigheten i den verkställande staten om detta förhållande. Den behöriga myndigheten i den staten är sedan i sin tur skyldig att underrätta den dömde. Med stöd av nämnda bestämmelse i rambeslutet bör Kriminalvården kunna se till att den dömde underrättas om myndighetens beslut och få överklagandefristen att börja löpa. I intyget (ruta k) ska Kriminalvården ange att den dömda personen inte har kunnat höras eftersom han eller hon befinner sig i den verkställande staten. Kriminalvården kan därutöver i intyget (ruta l) ange andra relevanta 2019/20:89 omständigheter i ärendet, bl.a. att Kriminalvårdens beslut om att sända över domen och intyget bör bifogas underrättelsen enligt bilaga II i rambeslutet. Vidare bör Kriminalvården i intyget (ruta l) kunna begära att få besked om när den dömde har tagit del av underrättelsen och bifogat beslut. får fristen enligt 44 § förvaltningslagen anses börja löpa och om något överklagande inte har getts in till Kriminalvården får myndighetens beslut laga kraft. Sammanfattningsvis bör det vara möjligt att sända över en svensk dom på frihetsberövande påföljd till en annan medlemsstat för erkännande och verkställighet, även om Kriminalvårdens beslut enligt 2 kap. 4 § inte har fått laga kraft. Detta bör kunna ske om den dömde befinner sig i den andra medlemsstaten och inte har kunnat tillfrågas om sin inställning till ett överförande. Det bör även, i likhet med vad som gäller , kunna ske om det annars finns särskilda skäl. Den situationen regleras i europeiska verkställighetsförordningen (2 kap. 10 §). Bestämmelsen bör lämpligen tas in i lag i stället för förordning. Förklaring om att avstå från att överklaga eller fullfölja överklagande av Kriminalvårdens beslut om att sända över en dom Regeringens förslag: Den dömde ska kunna lämna en förklaring om att han eller hon avstår från att överklaga Kriminalvårdens beslut om att sända över en dom på frihetsberövande påföljd för erkännande och verkställighet i en annan medlemsstat eller från att fullfölja ett överklagande av ett sådant beslut. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna godtar eller har inga synpunkter på förslaget. Skälen för promemorians förslag: Enligt både den europeiska och den nordiska arresteringsorderlagen kan den eftersökte efter rättens beslut om överlämnande lämna en s.k. förklaring som innebär att den eftersökte av- står från att överklaga beslutet om överlämnande och medger att beslutet får verkställas (6 kap. 4 § europeiska arresteringsorderlagen och 5 kap. 3 § nordiska arresteringsorderlagen). Verkställighet får i så fall ske trots att beslutet inte har fått laga kraft. I lagarna hänvisas till vissa bestämmelser i strafftidslagen (2018:1251) som avser den ordning i vilken en förklaring En förklaring ger den eftersökte möjligheten att påverka sin situation och att påskynda verkställigheten av domstolens beslut om över- Till skillnad från när den dömde samtycker till ett överläm- nande innan domstolen beslutat om överlämnande omfattar en förklaring efter beslutet inte ett avstående från specialitetsprincipen utan innebär enbart att den eftersökte godkänner att beslutet får verkställas. Eftersom europeiska verkställighetslagen syftar till att främja den dömdes sociala återanpassning, talar starka skäl för att han eller hon bör kunna påskynda processen även efter det att Kriminalvården har beslutat att sända över en svensk dom på frihetsberövande påföljd. snabba på ett översändande blir särskilt påtagligt i de fall den återstående