prop · H703150 · 2020-04-07 00:00:00 — har inga synpunkter på förslaget i sak men anser att det bör framgå av utstationeringsregistret när det är fråga om en uthyrningssituation. Skälen för regeringens förslag Bemanningsfallet är en av tre olika utstationeringssituationer Utstationeringsdirektivet är tillämpligt i tre olika fall av utstationering. De två första fallen rör att en arbetsgivare sänder arbetstagare till ett annat land enligt ett avtal med en tjänstemottagare respektive att en arbetsgivare sänder arbetstagare till ett företag i ett annat land som tillhör samma koncern. Den tredje gränsöverskridande åtgärden som utstationeringsdirektivet är tillämpligt på är att ett företag för uthyrning av arbetskraft eller ett företag som på annat sätt ställer arbetskraft till förfogande sänder en arbetstagare till ett användarföretag i en annan medlemsstat, se 1.3 c i det ursprungliga utstationeringsdirektivet. I det följande kommer den situation som regleras i artikel 1.3 c ibland för enkelhetens skull att kallas bemanningsfallet. Genom ändringsdirektivet sker det en språklig förändring genom att det som tidigare benämndes användarföretag i stället benämns kundföretag i artikel 1.3 första stycket c. Bakgrunden till denna justering framgår inte av direktivets skäl, men det kan noteras att begreppet kundföretag används i bemanningsdirektivet. Regeringen anser att över- vägande skäl talar för att i utstationeringslagen även fortsättningsvis använda begreppet användarföretag. I denna proposition används i allmänhet begreppet användarföretag för att beskriva sådana företag som avses i artikel 1.3 första stycket c i ut- stationeringsdirektivet. I förenklingssyfte används ibland begreppet uthyrd arbetstagare för att beteckna arbetstagare som har hyrts ut eller på annat sätt ställts till förfogande på det sätt som avses i samma artikel. Utsändning av uthyrda arbetstagare bör i vissa fall jämställas med ut- stationering Enligt ändringsdirektivet ska det i vissa fall jämställas med utstationering när ett användarföretag sänder en arbetstagare till ett annat land inom ramen för ett gränsöverskridande tillhandahållande av tjänster. Arbets- givaren, dvs. det företag som har hyrt ut arbetstagaren till användar- företaget, ska då anses vara den som har utstationerat arbetstagaren. Detta framgår av artikel 1.3 andra stycket i det ändrade utstationeringsdirektivet. Syftet med bestämmelsen är att förhindra kringgåenden. För att det ska vara fråga om en utstationering enligt utstationerings- lagen i dess nuvarande lydelse förutsätts det att det är arbetsgivaren som har sänt arbetstagaren till ett annat land. Det bör därför införas en ny bestämmelse i utstationeringslagen som anger att det i vissa fall jämställs med utstationering att ett användarföretag i ett annat land sänder en uthyrd arbetstagare till . En förutsättning för att situationen ska jämställas med en utstationering bör vara att åtgärden att sända arbetstagaren till skulle ha utgjort en utstationering om det företag som sänder arbetstagaren till hade varit arbetstagarens arbetsgivare. Det bör kunna vara fråga om vilken som helst av de situationer som kan utgöra en utstationering enligt nuvarande 3 § utstationeringslagen, dvs. att användarföretaget sänder arbetstagaren vidare inom ramen för ett avtal med en tjänstemottagare i , att användarföretaget sänder arbetstagaren till ett företag inom samma koncern eller att användarföretaget sänder arbetstagare till ett annat användarföretag. För att en utsändning av uthyrda arbetstagare ska jämställas med ut- stationering bör det vidare krävas att också det företag som har hyrt ut eller på annat sätt ställt arbetstagaren till förfogande är etablerat i ett annat land än . Det bör däremot inte krävas att det är fråga om en ut- stationering också i det första ledet. Det bör alltså sakna betydelse om användarföretaget och det företag som har ställt arbetskraft till förfogande är etablerade i olika medlemsstater eller inte. Utstationeringen ska alltid jämställas med bemanningsfallet Utredningen föreslår att ett användarföretags utsändning av inhyrda arbetstagare, om övriga förutsättningar är uppfyllda, alltid ska jämställas med bemanningsfallet, dvs. med situationen att en arbetsgivare som hyr ut arbetskraft eller ställer arbetskraft till förfogande sänder arbetstagare till ett användarföretag som är etablerat i eller som bedriver verksam- het här. Arbetsdomstolen ifrågasätter om en sådan ordning är rimlig och förenlig med direktivet. Det framgår inte tydligt i ändringsdirektivet hur frågan ska bedömas. Ett tänkbart alternativ skulle kunna vara att bedöma vilken typ av ut- stationering det rör sig om utifrån vilken typ av tjänst användarföretaget utför här i landet. Om användarföretaget träffar ett vanligt tjänsteavtal med tjänstemottagaren i skulle åtgärden då inte jämställas med bemanningsfallet. En sådan ordning skulle dock kunna innebära att det skulle vara relativt enkelt för en arbetsgivare att kringgå det särskilda skydd som ut- stationerade uthyrda arbetstagare ska ha genom att hyra ut arbetstagaren till ett användarföretag som i sin tur sänder arbetstagaren till ett annat land inom ramen för ett tjänstekontrakt. Bestämmelsen i 1.3 andra stycket i det ändrade utstationeringsdirektivet förutsätter att arbetsgivaren har hyrt ut arbetstagaren i ett första led. Hade arbetsgivaren i stället själv hyrt ut arbetstagaren direkt till ett användar- företag i skulle utstationeringen ha fallit under bemanningsfallet och arbetsgivaren hade varit skyldig att tillämpa de särskilda bestämmelser som ska tillämpas på utstationerade uthyrda arbetstagare. Sammantaget anser regeringen att det är rimligast och står bäst i överensstämmelse med det ändrade utstationeringsdirektivet att åtgärden alltid ska jämställas med en utstationering enligt bemanningsfallet. Arbetsgivaren ska anses vara den som har utstationerat arbetstagaren I situationer där en åtgärd jämställs med en utstationering bör arbets- givaren anses vara den som har utstationerat arbetstagaren i . Detta följer av artikel 1.3 andra stycket i det ändrade utstationeringsdirektivet. Det bör innebära att arbetsgivaren ska uppfylla alla skyldigheter som ut- stationerande arbetsgivare har enligt svensk rätt. Även en utsändning till något annat land inom EES eller bör kunna jämställas med utstationering I nuvarande 8 § utstationeringslagen behandlas situationen att arbetsgivare med hemvist eller säte i utstationerar arbetstagare till ett annat land inom EES eller . Enligt bestämmelsen ska arbetsgivaren då Prop. 2019/20:150 tillämpa de nationella bestämmelser varigenom det landet har genomfört utstationeringsdirektivet. Enligt ändringsdirektivets bestämmelser ska det i vissa fall jämställas med utstationering att en arbetsgivare hyr ut en arbetstagare till ett användarföretag och användarföretaget i sin tur sänder arbetstagaren till ett annat land inom EES eller . Utstationeringslagen bör därför kompletteras så att det framgår att arbetsgivare med hemvist eller säte i även i sådana fall kan bli skyldiga att tillämpa utstationeringsreglerna i det andra landet. Utredningen har inte något motsvarande förslag. En sådan lagstiftnings- åtgärd får dock anses vara en naturlig följd av ändringsdirektivet och det sätt som det ursprungliga utstationeringsdirektivet är genomfört i svensk rätt. Utan en sådan justering kan bestämmelsen i nuvarande 8 § riskera att framstå som missvisande. I nuvarande 8 § hänvisas det till utstationeringsdirektivet i den ur- sprungliga lydelsen. Det bör i stället hänvisas till direktivet i lydelsen enligt ändringsdirektivet. Det bör fortfarande hänvisas till utstationerings- direktivet i en viss angiven lydelse, en s.k. statisk hänvisning. En följd av en statisk hänvisning blir att lagstiftaren måste överväga om någon ändring behöver göras i den nationella lagstiftningen, om direktivet ändras på nytt. En justering bör göras i tillämpningsområdet för utstationeringslagen Utstationeringslagen gäller enligt nuvarande 1 § när en arbetsgivare som är etablerad i ett annat land i samband med en gränsöverskridande tjänsteutövning själv utstationerar arbetstagare i . I samma paragraf anges också att lagen innehåller bestämmelser om arbetsgivare som har hemvist eller säte i och utstationerar arbetstagare till ett annat land. Eftersom även åtgärder som vidtas av någon annan än arbetsgivaren bör kunna jämställas med utstationering bör det i lagtexten framgå att lagen gäller även i fråga om sådana åtgärder, både när det gäller utstationering till och från . 2019/20:150 6.2 Likabehandling av utstationerade uthyrda Regeringens förslag: Bestämmelserna om likabehandling i lagen om uthyrning av arbetstagare ska tillämpas vid utstationering av uthyrda arbetstagare. Detsamma ska gälla bestämmelserna i den lagen om möjligheten att göra avvikelser från likabehandlingsprincipen genom kollektivavtal och om rätt att tillämpa ett sådant avtal även på en arbets- tagare som inte är medlem av den avtalsslutande arbetstagar- organisationen. Svenska arbetstagarorganisationer ska även fortsättningsvis ha rätt att vidta stridsåtgärder i syfte att reglera villkoren för utstationerade ut- hyrda arbetstagare. Till den uppräkning av villkor som får krävas med stöd av stridsåtgärder för utstationerade uthyrda arbetstagare ska det läggas villkor om ersättning för utgifter för resa, kost och logi och villkor om inkvartering. Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Utredningen har inte något förslag om att även villkor om ersättning för utgifter för resa, kost och logi och villkor om inkvartering ska få krävas med stöd av stridsåtgärder. Remissinstanserna: Arbetsdomstolen delar utredningens uppfattning att ett genomförande av ändringsdirektivet kräver att likabehandlings- principen görs tillämplig på uthyrda utstationerade arbetstagare. LO och stödjer förslaget om arbetstagar- organisationernas rätt att vidta stridsåtgärder. TCO delar bedömningen att förutsättningarna för att vidta stridsåtgärder i syfte att reglera villkoren för utstationerade uthyrda arbetstagare inte påverkas av att likabehandlings- principen ska tillämpas vid utstationering i . och Företagarna anser att likabehandlingsprincipen inte bör tillämpas vid utstationering då det skulle gå emot grundläggande principer på den svenska arbetsmarknaden. Om likabehandlingsprincipen görs tillämplig anser att det strider mot att låta arbetstagar- organisationer vidta stridsåtgärder i syfte att få till stånd en reglering av villkoren för uthyrda utstationerade arbetstagare. Föreningen Installatörs- företagen och Måleriföretagen i anser att förslaget i den delen inte är motiverat. Övriga remissinstanser berör inte frågan särskilt. Skälen för regeringens förslag Den lagreglerade likabehandlingsprincipen bör tillämpas vid utstationering Enligt ändringsdirektivet ska uthyrda utstationerade arbetstagare garanteras samma arbets- och anställningsvillkor som enligt artikel 5 i bemanningsdirektivet ska tillämpas på arbetstagare som hyrs ut av bemanningsföretag i den medlemsstat där arbetet utförs. Detta framgår av den nya artikeln 3.1b i utstationeringsdirektivet. Artikel 5 i bemannings- direktivet innehåller principen om likabehandling mellan uthyrda arbets- tagare och arbetstagare i kundföretaget när det gäller grundläggande arbets- och anställningsvillkor. Bemanningsdirektivets likabehandlings- Prop. 2019/20:150 princip är i genomförd bl.a. genom 6 § uthyrningslagen. Utredningen föreslår att de bestämmelser i uthyrningslagen som reglerar likabehandlingsprincipen ska göras tillämpliga vid utstationering och anser att det krävs för ett korrekt genomförande av ändringsdirektivet. Arbetsdomstolen delar den bedömningen. Vissa remissinstanser på arbetsgivarsidan är dock kritiska till förslaget. och Företagarna anser att det inte bör genomföras då det går emot grundläggande principer på den svenska arbetsmarknaden. framhåller betydelsen av att den svenska modellen för bestämmande av lön och andra anställningsvillkor kan upprätthållas. Enligt föreningen kan skyddet för arbetstagares villkor även i detta fall säkerställas genom en möjlighet för arbetstagarorganisationer att kräva kollektivavtal med stöd av stridsåtgärder. anför också att rätten till likabehandling kommer att regleras av rättsordningen i arbetstagarnas hemland, om en arbetsgivare utstationerar uthyrda arbets- tagare i utan att teckna något kollektivavtal. Regeringen anser dock att den lagreglerade likabehandlingsprincipen nu bör göras tillämplig vid utstationering. Det är angeläget att uthyrda ut- stationerade arbetstagare tillförsäkras minst de grundläggande arbets- och anställningsvillkor som skulle ha gällt om de hade anställts direkt av kund- företaget för att utföra samma arbete. Det ligger också väl i linje med hur utstationeringsdirektivet är genomfört i svensk rätt, nämligen att lag- reglerade villkor inom direktivets hårda kärna ska tillämpas vid ut- stationering i landet och att kollektivavtalsvillkor inom samma område får genomdrivas med stöd av stridsåtgärder under vissa förutsättningar. Om inte 6 § uthyrningslagen görs tillämplig vid utstationering i skulle det dessutom finnas en risk för att utstationerade uthyrda arbetstagare inte får del av den likabehandling som svenska arbetstagare har i fall där något kollektivavtal inte gäller hos arbetsgivaren eller där kollektivavtalet i det enskilda fallet inte lever upp till bemanningsdirektivets skyddsnivå. Sammanfattningsvis anser regeringen att likabehandlingsprincipen i ut- hyrningslagen bör tillämpas vid utstationering av uthyrda arbetstagare i . Bestämmelser i uthyrningslagen som bör tillämpas vid utstationering Enligt gällande rätt ska vissa bestämmelser i uthyrningslagen tillämpas vid utstationering i . Detta framgår av nuvarande 5 § tredje stycket ut- stationeringslagen. För att den lagstadgade likabehandlingsprincipen ska tillämpas vid utstationering bör 6 § uthyrningslagen läggas till i den upp- räkningen. Arbetsgivare som utstationerar uthyrda arbetstagare i bör på samma sätt som tjänsteutövare som är etablerade i kunna tillämpa de undantag från den lagfästa likabehandlingsprincipen som anges i 7 och 8 §§ uthyrningslagen. Även dessa bestämmelser bör därför tillämpas vid utstationering. Enligt 8 § ska likabehandlingsprincipen i fråga om lön inte tillämpas när arbetstagaren är tillsvidareanställd och får lön mellan ut- hyrningsuppdragen. 7 § uthyrningslagen innebär ett undantag från likabehandlingsprincipen i fråga om arbetstagare som är anställda med särskilt anställningsstöd, i 2019/20:150 skyddat arbete eller med lönebidrag för utveckling i anställning. Bestämmelsen har införts med stöd av artikel 1.3 i bemanningsdirektivet, enligt vilken anställningsavtal som har ingåtts inom ramen för vissa typer av program kan undantas från direktivets tillämpning. Om en utstationerad arbetstagare omfattas av ett sådant program som avses i 7 § uthyrnings- lagen bör alltså likabehandlingsprincipen inte tillämpas på henne eller honom. bör vidare ha samma möjligheter som svenska företag att träffa kollektivavtal med en svensk arbetstagarorganisation och avvika från en tillämpning av den lagstadgade likabehandlingsprincipen. Även 3 och 4 §§ uthyrningslagen bör därför tillämpas vid utstationering. Enligt uthyrningslagen kan skadestånd utgå om en arbetsgivare bryter mot bl.a. 6 § uthyrningslagen. Skadeståndet kan sättas ned eller helt falla bort vid en skälighetsbedömning. Detta följer av 13 och 15 §§ uthyrnings- lagen. Dessa bestämmelser ska redan tillämpas vid utstationering i och i den delen krävs därför inte någon ytterligare åtgärd för att genomföra artikel 3.1b i det ändrade utstationeringsdirektivet. Stridsåtgärder för att genomdriva krav på kollektivavtal bör vara tillåtna i samma utsträckning som har arbetstagarorganisationer rätt att vidta stridsåtgärder mot ut- stationerande arbetsgivare för att genom kollektivavtal reglera villkoren för utstationerade uthyrda arbetstagare. iuthyrningslagen tillämplig vid utstationering väcker vissa EU-rättsliga frågeställningar, något som också uppmärksammades när bemannings- direktivet genomfördes (se vidare prop. 2011/12:178 s. 72 f.). hänvisar till uttalanden som gjordes i det sammanhanget och anser att det inte finns något utrymme att låta arbetstagarorganisationer vidta stridsåtgärder för att i kollektivavtal reglera villkoren för uthyrda ut- stationerade arbetstagare om likabehandlingsprincipen i uthyrningslagen görs tillämplig vid utstationering. Det skulle enligt innebära att stridsåtgärder tillåts för att kräva villkor som en utstationerad arbetstagare redan på annat sätt är tillförsäkrad. En sådan ordning vore enligt föreningen en oproportionerlig och omotiverad inskränkning av den fria rörligheten för tjänster. Det saknar enligt föreningen betydelse om ett tecknande av kollektivavtal i vissa specifika fall skulle kunna ge ett mer förmånligt utfall för arbetstagarna eftersom syftet att garantera lika- behandling med arbetstagarna i kundföretaget redan är uppnått. Andra remissinstanser stödjer utredningens förslag om att arbetstagar- organisationer även fortsättningsvis ska ha rätt att vidta stridsåtgärder till stöd för uthyrda utstationerade arbetstagares villkor, t.ex. TCO. LO och anser att förslaget är förenligt med ändringsdirektivet och att en annan ordning skulle strida mot grunderna för den svenska kollektivavtalsmodellen. Regeringen konstaterar inledningsvis att artikel 1 i utstationerings- direktivet har ändrats till följd av ändringsdirektivet och att det nu anges att utstationeringsdirektivet inte på något sätt ska påverka utövandet av de grundläggande rättigheter som erkänns i medlemsstaterna och på unions- nivå, inklusive rätten att strejka eller att vidta någon annan åtgärd som om- fattas av specifika arbetsmarknadsmodeller i medlemsstaterna, i enlighet med nationell lagstiftning eller praxis. Direktivet ska inte heller påverka rätten att förhandla om, ingå och tillämpa kollektivavtal eller att vidta kollektiva åtgärder i enlighet med nationell lagstiftning eller praxis. Redan denna ändring av artikel 1 i utstationeringsdirektivet talar för att en ut- sträckning av likabehandlingsprincipen som är en följd av utstationerings- direktivets bestämmelser inte i sig kan leda till att det är oproportionerligt att behålla en rätt för svenska arbetstagarorganisationer att vidta strids- åtgärder. En motsvarande bestämmelse finns i artikel 1.2 i tillämpnings- direktivet. Om det ändå skulle vara nödvändigt att göra en EU-rättslig bedömning i förhållande till den fria rörligheten av tjänster gör regeringen följande överväganden. En utgångspunkt för en EU-rättslig bedömning är att hinder för den fria rörligheten för tjänster anses vara godtagbara under vissa förutsättningar: de ska motiveras av tvingande hänsyn till allmänintresset, de ska vara ägnade att säkerställa att det mål som eftersträvas med dem uppnås och de ska inte gå utöver vad som är nödvändigt för att uppnå detta mål. ifrågasätter att en rätt att vidta stridsåtgärder kan anses utgöra ett tvingande hänsyn till allmänintresset, eftersom villkor i kollektivavtal inte gäller för alla svenska arbetstagare. Regeringen konstaterar dock att rätten att vidta fackliga stridsåtgärder för att skydda arbetstagare kan utgöra ett tvingande hänsyn till allmänintresset, se bl.a. domen i det s.k. Lavalmålet, (un mot Svenska , 1, Byggettan och , C-341/05, EU:C:2007:809) En rätt att vidta stridsåtgärder är ägnad att säkerställa att det mål som eftersträvas, dvs. att skydda de uthyrda utstationerade arbetstagarna, uppnås. Det kan till att börja med noteras att en kollektivavtalsreglering innebär fördelar för de uthyrda arbetstagarna genom att det finns en möjlighet för arbetstagarorganisationen som är part i avtalet att kontrollera och vid behov genomdriva att regleringen efterlevs. Regleringen av kontroll av efterlevnaden av utstationeringsreglerna har vidare förstärkts genom tillämpningsdirektivet. Av artikel 10 i tillämpningsdirektivet följer att medlemsstaterna ska se till att det införs lämpliga och effektiva kontrollsystem samt att det genomförs effektiva och lämpliga inspektioner i syfte att kontrollera och följa upp efter- levnaden av de bestämmelser som finns i utstationeringsdirektivet och tillämpningsdirektivet. Av artikel 10.4 framgår att även arbetsmarknadens parter får övervaka tillämpningen av villkoren. har vidare utvecklats i åtskilliga avseenden . I samband med Lissabonfördragets införande har Unionens demokratiska och sociala värden fått en mer framträdande roll, bl.a. i och med att Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (rättighetsstadgan) har gjorts rättsligt bindande och har samma status som fördraget om Europeiska unionen (). Unionen ska, enligt artikel 152 EUF-fördraget, erkänna och främja arbetsmarknadsparternas betydelse på unionsnivå och ta hänsyn till skillnaderna i de nationella systemen. 2019/20:150 Skyddet för arbetstagare är en politiskt högre prioriterad fråga inom EU än . Detta kommer också till uttryck i tillämpnings- direktivet och ändringsdirektivet. Regeringen anser att en rätt för arbetstagarorganisationer att vidta strids- åtgärder är en motiverad åtgärd som uppnår syften som inte kan uppnås med mindre ingripande medel. En sådan rätt att vidta stridsåtgärder kan vara den enda möjligheten för uthyrda utstationerade arbetstagare att få rätt till lön i vissa situationer. Lönevillkor omfattas nämligen inte av lika- behandlingsprincipen när den uthyrda arbetstagaren har en tillsvidare- anställning hos bemanningsföretaget och rätt till lön mellan uppdragen. I de fallen är kollektivavtalet det instrument som kan säkerställa skyddet för utstationerade uthyrda arbetstagare under utstationeringen i . Mot denna bakgrund anser regeringen att en stridsåtgärdsrätt för svenska arbetstagarorganisationer gentemot utstationerande arbetsgivare är nöd- vändig för att uppnå en godtagbar skyddsnivå för utstationerade uthyrda arbetstagare. invänder vidare att en tillämpning av den lagstadgade likabehandlingsprincipen i kombination med en rätt att vidta stridsåtgärder för att kräva ytterligare villkor enligt kollektivavtal skulle strida mot EU- rättens krav på förutsägbarhet och transparens då det skulle leda till en orimligt komplicerad situation för de utländska bemanningsföretagen. Regeringen kan inte dela den bedömningen. En sådan ordning kan sägas motsvara vad som redan gäller vid utstationering i när det gäller villkor inom vissa områden där det finns lagbestämmelser men en möjlighet att träffa kollektivavtal om avvikande villkor. Sammantaget anser regeringen att det är både lämpligt och EU-rättsligt möjligt att tillåta stridsåtgärder till stöd för kollektivavtalsvillkor för ut- hyrda utstationerade arbetstagare, även om likabehandlingsprincipen i ut- hyrningslagen görs tillämplig vid utstationering. Villkor som bör få krävas med stöd av stridsåtgärder Enligt den nuvarande regleringen måste vissa förutsättningar vara upp- fyllda för att svenska arbetstagarorganisationer ska få vidta stridsåtgärder i syfte att genom kollektivavtal reglera villkoren för utstationerade uthyrda arbetstagare. Samma förutsättningar bör även fortsättningsvis gälla. När det gäller vilka slags villkor som får krävas med stöd av stridsåtgärder bör det dock läggas till villkor om ersättning för utgifter för resa, kost och logi och villkor om inkvartering. Utredningen har inte något motsvarande förslag. Regeringen anser att dock att det framstår som givet att även dessa villkor ska få krävas för utstationerade uthyrda arbetstagare. Dessa villkor har genom ändringsdirektivet tillförts den hårda kärnan av villkor i ut- stationeringsdirektivet som ska garanteras utstationerade arbetstagare. Frågan om mer likabehandling mellan utstationerade och inhemska arbetstagare Regeringens bedömning: Det saknas skäl att göra ytterligare ändringar av svensk rätt i fråga om villkoren för utstationerade uthyrda arbets- tagare.