prop · H703189 · 2020-06-23 00:00:00 — I denna proposition föreslås att kravet på att åklagarens stämningsansökan ska vara undertecknad eller överföras på ett sätt som uppfyller motsvarande krav på säkerhet ska tas bort. Mot denna bakgrund bedömer Prop. 2019/20:189 regeringen att möjligheten att skriva under en elektronisk ansökan med en avancerad elektronisk underskrift inte bör kompletteras med en möjlighet att överföra ansökan på ett sätt som uppfyller vissa motsvarande krav på säkerhet. 5.5Krav på underskrift i mål som inletts hos Regeringens förslag: Kravet på egenhändigt undertecknande av en ansökan om stämning ska gälla även i sådana tvistemål som inletts genom en elektronisk ansökan om betalningsföreläggande eller handräckning. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna tillstyrker eller har ingen invändning mot promemorians förslag. ombudsmän framhåller att förslaget innebär en tillbakagång för ingivare som har tillstånd att ge in ansökningar genom ett förenklat elektronisk förfarande men tillstyrker ändå förslaget eftersom det leder till en enhetlig reglering och att samtliga parter kommer att behandlas lika vid väckande av en civilrättslig talan. och Hovrätten för anser att det bör övervägas att behålla den nuvarande ordningen eftersom den torde innebära fördelar ur effektivitetssynpunkt för berörda parter. Svensk Inkasso har inga invändningar mot förslaget under förutsättning att det finns tekniska lösningar på plats vid ikraftträdandet som möjliggör en fortsatt digital hantering. Skälen för regeringens förslag: En ansökan till om betalningsföreläggande eller handräckning ska som huvudregel skrivas under med penna på papper eller med en avancerad elektronisk underskrift (19 § första och andra styckena BfL). Tillstånd att ge in en ansökan elektroniskt utan underskrift får ges till någon som kan antas komma att på ett betryggande och tekniskt ändamålsenligt sätt ge in ett stort antal ansökningar, se 19 § tredje stycket BfL och 6 och 7 §§ förordningen (1991:1339) om betalningsföreläggande och handräckning. Om en ansökan har getts in elektroniskt och därefter har lämnat över målet till en tingsrätt, gäller inte kravet på egenhändigt undertecknande av en stämningsansökan (61 b § BfL). Undantaget från kravet på undertecknande kom till i samband med att det infördes en möjlighet till elektronisk underskrift av ansökningar om betalningsföreläggande och handräckning. Skälet var att en elektronisk ansökan annars skulle behöva kompletteras med en underskrift med penna på papper när överlämnar målet till tingsrätten (prop. 2017/18:126 s. 35). I denna proposition föreslås att stämningsansökningar i tvistemål på samma sätt som ansökningar om betalningsföreläggande och handräckning ska få skrivas under elektroniskt. I mål som har överlämnats från till tingsrätten ska de av sökanden ingivna handlingarna anses som stämningsansökan (60 § Kravet på egenhändigt undertecknande av stämningsansökan 2019/20:189 kommer alltså inte längre att hindra en fortsatt digital hantering av mål som inletts hos . Mot denna bakgrund bör det övervägas om kravet på underskrift bör återinföras. Som ombudsmän framhåller skulle det leda till en enhetlig reglering där samma krav ställs på en stämningsansökan i tvistemål oavsett av vem den görs eller hur den har initierats. Till skillnad från och Hovrätten för gör därför regeringen samma bedömning som görs i promemorian, som Svensk Inkasso dessutom inte invänder mot, att kravet på undertecknande av en ansökan om stämning ska gälla även i sådana tvistemål som inletts genom en elektronisk ansökan om betalningsföreläggande eller handräckning. Som Svensk Inkasso framhåller är det dock angeläget att det när undantaget upphör finns en teknisk lösning på plats som möjliggör en fortsatt digital hantering, se avsnitt 11. Gällande regler om fullmakt i domstol och hos Enligt ska en part som vill föra talan genom ombud ge ombudet fullmakt muntligen inför rätten eller skriftligen. fullmakt ska vara egenhändigt undertecknad av parten (12 kap. 8 §). Skriftlig fullmakt ska visas upp i original när ombudet första gången för talan i målet. Fullmakt behöver emellertid inte visas upp för anmälan av missnöje med ett beslut. Skriftlig fullmakt ska tas in i akten i original eller bestyrkt kopia (12 kap. 9 § första och fjärde styckena). inskränkas i vissa avseenden. Har inskränkning, som är tillåten, inte skett i fullmakten, är den inte gällande mot rätten och motparten innan den bragts till deras kännedom muntligen inför rätten eller skriftligen (12 kap. 15 §). Samma sak gäller en parts återkallelse av en fullmakt (12 kap. 18 § tredje stycket). Har innehållet i skriftlig fullmakt överbringats genom telegraf eller telefon enligt vad därom är föreskrivet, är en uppteckning därav gällande som fullmakt. Närmare bestämmelser om överbringande av fullmakt genom telegram finns i förordning, se 12 kap. 10 § RB och kungörelsen (1947:643) om överbringande av rättegångsfullmakt genom Skriftligt godkännande av strafföreläggande, som inte avser villkorlig dom, får i den misstänktes ställe lämnas av den som är ombud för honom, om det till åklagaren inges fullmakt i original (48 kap. 10 § första stycket RB). regler om fullmakt för ombud gäller även för ärenden i allmän domstol. En skriftlig fullmakt behöver dock inte företes annat än om domstolen anser att det behövs (47 § andra stycket ÄL). ordning gäller för handläggning av utsöknings- mål och mål om betalningsföreläggande och handräckning (2 kap. 6 § UB och 66 § BfL). Inte heller i ärenden om inskrivning eller lantmäteri- förrättning behöver en skriftlig fullmakt visas upp annat än om myndigheten anser att det behövs, se 19 kap. 26 § jordabalken, förkortad JB, 4 kap. 13 § fastighetsbildningslagen (1970:988), 19 § anläggnings- lagen (1973:1149), 16 § ledningsrättslagen (1973:1144) och 2 § lagen Prop. 2019/20:189 (1971:1037) om äganderättsutredning och legalisering. I allmän förvaltningsdomstol gäller att om rätten anser att ett ombuds behörighet behöver styrkas, ska ombudet eller huvudmannen föreläggas att visa upp en skriftlig fullmakt (49 § andra stycket FPL). Enligt förvaltningslagen (2017:900), förkortad FL, gäller att en myndighet får begära att ett ombud ska styrka sin behörighet genom en skriftlig eller muntlig fullmakt. Om ett ombud inte följer en begäran om att styrka sin behörighet, får myndigheten besluta ett föreläggande om samma sak. Ett sådant föreläggande får riktas till ombudet eller parten (15 §). Regeringens förslag: Om en rättegångsfullmakt skrivs under elektroniskt, ska det göras med en avancerad elektronisk underskrift. En elektroniskt underskriven fullmakt ska ges in på ett sådant sätt att rätten kan kontrollera att fullmakten inte är återkallad av parten. Digitala fullmakter ska få användas även i domstolsärenden, utsökningsmål, mål om betalningsföreläggande och handräckning samt ärenden om inskrivning och lantmäteriförrättning. Regeringens bedömning: Det behövs inte några ändrade regler för att digitala fullmakter ska kunna användas i allmän förvaltningsdomstol. Promemorian förslag och bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna som yttrar sig särskilt i frågan, bl.a. ombudsmän, och Svensk Inkasso, tillstyrker eller har ingen invändning mot promemorians förslag. framför att kravet på att en elektronisk fullmakt ska ges in på ett sådant sätt att rätten kan kontrollera att fullmakten inte är återkallad riskerar att hindra, eller i vart fall försena, den effektivisering och de kostnadsbesparingar som promemorians förslag syftar till och att en annan lösning därför bör övervägas. Flera av remissinstanserna, bl.a. Arbetsdomstolen, ombudsmän och , framhåller att det bör förtydligas hur rättens kontroll av en digital fullmakt ska gå till i praktiken. Skälen för regeringens förslag och bedömning Reglerna om rättegångsfullmakter bör anpassas till digitala rutiner En rättegångsfullmakt som inte ges muntligen inför rätten ska alltså vara skriftlig och egenhändigt undertecknad samt visas upp i original (12 kap. 8 § och 9 § första stycket RB). På samma sätt som när det gäller meddelanden till domstolen kan skriftlighetskravet i sig inte anses hindra en digital hantering. Kravet på egenhändigt undertecknande får emellertid, på motsvarande sätt som andra underskriftskrav i , anses utgöra ett hinder mot att fullmakten utfärdas i elektronisk form (avsnitt Kravet på uppvisande i original innebär vidare ett hinder mot att fullmakten ges in till domstolen i digital form. Utgångspunkten i denna proposition är att onödiga hinder mot digital kommunikation i domstolsprocesser bör undanröjas. I avsnitt 5.4 föreslås att en ansökan om stämning i tvistemål ska kunna göras digitalt. Det är vanligt att parter i tvistemål företräds av ombud. Om fullmaktsreglerna inte ändras, skulle ett ombud för en kärande vid sidan av en digital stämningsansökan behöva ge in en fullmakt i pappersform. Stora delar av nyttan med digitala stämningsansökningar skulle därmed gå förlorad. Regleringen innebär också ett hinder mot digital hantering när ett ombud uppträder på svarandesidan. Det bör mot denna bakgrund övervägas hur reglerna om rättegångsfullmakter kan anpassas för att möjliggöra digitala rutiner. Digitala rättegångsfullmakter bör tillåtas Ett tänkbart sätt att anpassa fullmaktregleringen till en digital hantering är att tillåta att en fullmakt utfärdas i elektronisk form. Elektroniska fullmakter används på olika samhällsområden, t.ex. i associationsrättsliga sammanhang, och det kan förutsättas att de kommer att bli allt vanligare. Formkraven i bör inte i onödan hindra att nya tekniska möjligheter tas till vara inom ramen för domstolsprocessen. Utgångspunkten bör därför vara att rättegångsfullmakter ska kunna utfärdas i elektronisk form. En förutsättning bör dock vara att ett system med digitala fullmakter kan utformas på ett sätt som ur rättssäkerhetssynpunkt är likvärdigt med det befintliga systemet för rättegångsfullmakter. bör en ny reglering ge utrymme för olika typer av tekniska och administrativa lösningar. En digital fullmakt bör skrivas under med en avancerad elektronisk underskrift En skriftlig rättegångsfullmakt ska alltså vara egenhändigt undertecknad av parten (12 kap. 8 § RB). Huvudsyftet med underskriften torde vara att fungera som en säker utställarangivelse. Även en digital fullmakt bör vara försedd med en utställarverifikation, lämpligen i form av en elektronisk underskrift. För att uppnå en tillräcklig säkerhetsnivå bör det ställas särskilda kvalitetskrav på en sådan underskrift. I associationsrättsliga sammanhang har det ansetts lämpligt att ställa krav på att en elektronisk fullmakt ska skrivas under med en avancerad elektronisk underskrift, se 1 kap. 13 § och 7 kap. 3 § första stycket aktiebolagslagen (2005:551), 1 kap. 15 § och 6 kap. 4 § andra stycket lagen (2018:672) om ekonomiska föreningar, proposition 2004/05:85 s. 304 och 306 f., proposition 2007/08:45 s. 56 f. och proposition 2015/16:72 s. 52 f. Ett krav på en avancerad elektronisk underskrift är tillräckligt för att fullmakten ska omfattas av den straffrättsliga regleringen om urkundsförfalskning (14 kap. 1 § BrB och prop. 2012/13:74 s. 70). Mot denna bakgrund görs bedömningen att det bör krävas att en digital rättegångsfullmakt är underskriven med en sådan avancerad elektronisk underskrift som avses i artikel 3 i EU:s förordning om elektronisk identifiering. Hänvisningen till EU-förordningen bör av de skäl som anförs ovan vara av statisk karaktär (avsnitt 5.4). Hur ska ombudets behörighet styrkas? Nästa fråga är hur ombudets behörighet ska styrkas i domstolen. Det är enligt gällande regler ombudet som ska visa upp en skriftlig fullmakt för rätten (12 kap. 9 § RB). En part kan inte själv göra detta och därmed ge en utpekad person ställning som ombud i målet. När ett ombud ger in en fullmakt kan det i ett sammanhang klarläggas både att en person är villig att uppträda som ombud i målet och att ombudet har nödvändig behörighet. Även i fortsättningen bör det ankomma på ombudet att styrka sin egen behörighet. En skriftlig fullmakt bör således ges in av ombudet, oavsett om det är en pappersfullmakt eller en digital fullmakt. Enligt gällande ordning ska en skriftlig fullmakt visas upp för domstolen i original. Kravet ger huvudmannen möjlighet att försäkra sig om att en återkallad fullmakt inte kan komma till användning i en rättegång. Innan ombudet har hunnit använda en fullmakt kan parten återkalla fullmakten genom att återta fullmaktshandlingen. Ombudet saknar då möjlighet att styrka sin behörighet (NJA II 1943 s. 152). När det gäller digitala fullmakter har huvudmannen inte möjlighet att återkalla fullmakten genom att fysiskt återta eller låta förstöra handlingen. Däremot finns det inget hinder mot att huvudmannen med digitala medel ges motsvarande rådighet och kontroll över fullmakten (jfr NJA 2017 s. 769). Det går att tänka sig olika typer av tekniska och administrativa lösningar som säkerställer att en digital fullmakt som åberopas i domstol inte är återkallad av parten. En möjlig lösning kan vara att det tas fram ett centralt register över rättegångsfullmakter som domstolarna har tillgång till och där parter har möjlighet att både utfärda och återkalla fullmakter. Ett ombud skulle då kunna styrka sin behörighet genom att hänvisa till en fullmakt som finns i registret. Ett annat alternativ skulle kunna vara att som föreslår låta ett ombud som ger in en digital fullmakt intyga och skriva under elektroniskt att fullmakten inte är återkallad av parten. Som anförs ovan bör emellertid ett system med digitala fullmakter utformas på ett sätt som ur rättssäkerhetssynpunkt är likvärdigt med det befintliga systemet för rättegångsfullmakter. En uppgift från ett ombud om att fullmakten inte är återkallad av parten skulle visserligen kunna omfattas av straffansvar (jfr 15 kap. 11 § BrB). Däremot säkerställer inte en sådan lösning att huvudmannen har möjlighet att försäkra sig om att en återkallad fullmakt inte kan användas i en rättegång. Även om regeringen delar advokatsamfunds uppfattning att det är angeläget att regleringen utformas på ett sådant sätt att den inte försenar den effektivisering som andra förslag i denna proposition syftar till bör en sådan möjlighet finnas även för digitala fullmakter. Som anförs i promemorian bör den processrättsliga regleringen inte binda domstolarna och vid en viss teknisk lösning. Regleringen bör i stället vara teknikneutral och ta sikte på det grundläggande syftet att digitala fullmakter ska kunna återkallas på ett sätt som är betryggande för huvudmannen. Detta kan lämpligen uttryckas så att en elektroniskt underskriven fullmakt ska ges in på ett sådant sätt att rätten kan kontrollera att fullmakten inte är återkallad av parten. Den föreslagna ordningen innebär att rätten i samband med att en digital fullmakt ges in ska kontrollera att fullmakten inte är återkallad av parten. 2019/20:189 Flera remissinstanser, bl.a. Arbetsdomstolen, ombudsmän och , efterlyser förtydliganden om hur denna kontroll ska gå till i praktiken. Den frågan är dock avhängig vilken teknisk lösning som väljs och kan därmed inte besvaras inom ramen för detta lagstiftningsärende. En annan fråga är om det krävs någon särskild reglering av återkallelser som sker efter det att ombudet en gång har styrkt sin behörighet i målet. Den befintliga ordningen innebär att en sådan återkallelse blir gällande mot rätten och motparten först när de har upplysts om den muntligen inför rätten eller skriftligen (12 kap. 18 § tredje stycket RB). Det ankommer alltså på parten att informera domstolen om en återkallelse. Det saknas skäl att i detta avseende göra skillnad mellan å ena sidan digitala fullmakter och å andra sidan pappersfullmakter och muntliga fullmakter. Den befintliga regleringen bör därför behållas. Det innebär att rätten inte kommer att ha någon skyldighet att fortlöpande kontrollera att en elektroniskt underskriven fullmakt inte har återkallats av parten. Digitala fullmakter bör kunna användas även i domstolsärenden och hos vissa förvaltningsmyndigheter regler om fullmakter gäller även i domstolsärenden, utsökningsmål, mål om betalningsföreläggande och handräckning samt ärenden om inskrivning och lantmäteriförrättning. Ett ombud behöver dock inte styrka sin behörighet genom en skriftlig fullmakt annat än om domstolen eller myndigheten anser att det behövs. Fullmaktsregleringen kan vara ett hinder mot digitala rutiner i de fall en fullmakt behöver begäras in. Den föreslagna möjligheten att använda digitala fullmakter i tvistemål och brottmål bör därför gälla även i dessa sammanhang. Detta kräver inte någon särskild reglering utan följer av befintliga hänvisningar till . Det behövs inga ändrade regler om fullmakt i allmän förvaltningsdomstol I allmän förvaltningsdomstol gäller att om rätten anser att ett ombuds behörighet behöver styrkas, ska ombudet eller huvudmannen föreläggas att visa upp en skriftlig fullmakt. En sådan fullmakt ska innehålla ombudets namn. Om ombudet får sätta någon annan i sitt ställe, ska detta framgå av fullmakten (49 § andra stycket FPL). Regleringen har en teknikneutral utformning och kan inte anses hindra digitala rutiner. Det behövs därför inte några lagändringar för att möjliggöra en användning av digitala fullmakter i allmän förvaltningsdomstol. 6.3Återlämnande av en originalfullmakt Regeringens förslag: En skriftlig fullmakt i original ska på begäran återlämnas till ombudet. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna yttrar sig inte särskilt i denna del. Skälen för regeringens förslag: En skriftlig rättegångsfullmakt ska tas in i akten i original eller bestyrkt kopia (12 kap. 9 § fjärde stycket RB). Eftersom ombudet kan behöva använda fullmakten för annat ändamål är han eller hon alltså inte skyldig att lämna ifrån sig originalet (NJA II 1943 Regleringen utgår från förutsättningen att skriftliga fullmakter har Det är inte nödvändigtvis fallet när det gäller digitala fullmakter och utformningen av regleringen bör därför anpassas. Det bör dock framgå att ett ombud även i fortsättningen har rätt att få tillbaka en fullmakt som har getts in i original. Det är vidare inte nödvändigt att ange att fullmakten ska tas in i akten, eftersom det framgår av andra regler (6 kap. 1 § andra stycket RB). Av arkivföreskrifter framgår dessutom att en domstol ska ersätta en återlämnad handling med en bestyrkt kopia eller anteckning om innehållet om kopia inte kan tas, se 3 § föreskrifter (RA-FS 2008:2) om återlämnande av handlingar från domstol. Det framstår mot denna bakgrund som obehövligt att i lag reglera hur en ersättningskopia av en fullmakt som getts in i original ska vara beskaffad. Sammantaget kan en lämplig ordning vara att en fullmakt i original på begäran ska återlämnas till ombudet. 6.4Kravet på att ge in fullmakt tas bort för offentliga försvarare Regeringens förslag: Ett ombud som är offentlig försvarare för en misstänkt ska inte behöva ge in en skriftlig fullmakt annat än om rätten anser att det behövs. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: De remissinstanser som yttrar sig särskilt i frågan, ombudsmän, och Hovrätten för , tillstyrker promemorians förslag. ombudsmän framför att förslaget skapar förutsättningar för en snabbare och smidigare hantering i fall där det är angeläget med en skyndsam handläggning eller där frister gäller för handläggningen i överrätt, t.ex. vid överklagande av häktningsbeslut eller av en dom där det förordnats att den tilltalade ska vara fortsatt häktad. påtalar att förslaget kan leda till att domstolen inleder handläggningen av ett mål trots att den offentliga försvararen inte har fått något uppdrag att överklaga. Vidare anser och Hovrätten för att det bör övervägas om kravet på att ge in fullmakt ska tas bort även för målsägandebiträden som är advokater eller biträdande jurister på advokatbyrå. Skälen för regeringens förslag Det behövs ytterligare åtgärder för att möjliggöra en digital brottmålshantering Det gällande kravet på att ett rättegångsombud ska visa upp en fullmakt i original gör det nödvändigt med en viss pappershantering vid handläggningen av brottmål i allmän domstol, t.ex. när en offentlig försvarare överklagar en brottmålsdom i egenskap av ombud för den tilltalade. 2019/20:189 Förslaget i föregående avsnitt innebär att det kommer att vara tillåtet att använda en digital fullmakt i denna situation. Det finns dock anledning att anta att möjligheten inte alltid kommer att kunna utnyttjas. För att utfärda en digital fullmakt krävs i praktiken att huvudmannen har tillgång till en e-legitimation som uppfyller kraven på en avancerad elektronisk underskrift. är bank-id den dominerande formen av e- legitimation i . I åldersgruppen 16–använder nästan sex miljoner svenskar mobilt bank-id eller bank-id med kortläsare vid legitimering på internet. Äldre personer använder dock bank-id i mindre utsträckning än yngre. Till exempel är andelen i åldersgruppen 25–jämfört i åldersgruppen 65–. Det är också vanligare att inrikes födda, , använder legitimeringen jämfört med utrikes födda, . Andelen som använder bank-id är vidare mindre bland personer med låga inkomster eller låg utbildningsnivå (, Statistikdatabasen, vid användning av internet efter legitimeringssätt, ). Det kan alltså konstateras att en viss andel av befolkningen fortfarande saknar tillgång till en e- legitimation. Dessutom saknar den som är häktad normalt tillgång till internet och får inte heller ha en egen mobiltelefon. Det innebär att det kan vara svårt eller omöjligt för den häktade att använda en e-legitimation även om personen i och för sig är ansluten till en sådan tjänst. Det finns mot denna bakgrund anledning att överväga ytterligare ändringar i fullmaktsregleringen för att möjliggöra en mer digital brottmålshantering. Offentliga försvarare bör undantas från kravet på att ge in fullmakt En tänkbar åtgärd för att möjliggöra en mer digital brottmålshantering är att i viss utsträckning mjuka upp kravet på att en skriftlig fullmakt ska ges in till domstolen. Den ordning som gäller för domstolsärenden och i allmän förvaltningsdomstol, dvs. att en skriftlig fullmakt behöver ges in endast om rätten anser att det behövs, skulle då kunna fungera som förebild. Förutom att underlätta en digital hantering skulle en uppmjukning av fullmaktskravet i brottmål vara arbetsbesparande för domstolarna. Det händer inte sällan att ett ombud försummar att ge in en fullmakt eller ger in fullmakten endast i kopia. Domstolen måste då, muntligen eller skriftligen, förelägga ombudet att komma in med en fullmakt i original. Även för ombuden skulle en uppmjukning av reglerna innebära en förenkling. Det bör emellertid beaktas att ett brottmål är ett förfarande av stor betydelse för tilltalade och målsägande. En person som obehörigen uppträder som ombud kan orsaka obehag och olägenheter för såväl den uppgivna huvudmannen som en enskild motpart. En uppmjukning av fullmaktskravet i brottmål bör därför, åtminstone inledningsvis, begränsas till situationer där det finns stora praktiska behov som risken för att någon obehörigen uppträder som ombud för en part är försumbar. Den grupp av ombud som då kommer i blickfånget är sådana som även är offentliga försvarare. En regel som begränsas till offentliga försvarare skulle träffa många av de situationer där det finns störst behov av en lättnad i fullmaktskravet. Som anförs ovan kan det antas att digitala fullmakter kan bli svårhanterliga när det gäller frihetsberövade personer. En misstänkt person som är anhållen eller häktad har rätt till en offentlig försvarare (21 kap. 3 a § första stycket RB). Den offentliga försvararen kan vid behov även fungera som ombud för den misstänkte, t.ex. i samband med ett överklagande till hovrätten. En lättnad i fullmaktskravet skulle då möjliggöra att skriftväxlingen i hovrätten sker enbart i digital form.