prop · H703149 · 2020-04-07 00:00:00 — Särskilt tydligt blir det naturligtvis i fall då t.ex. ett omfattande patentintrång avseende ett läkemedel skulle kunna leda till ett påtagligt mildare straff än ett varumärkesintrång avseende samma läkemedel. Att de storskaliga och industriellt betonade intrången är mindre vanliga på andra områden än de varumärkes- och upphovsrättsliga kan knappast utgöra skäl för att döma till mildare påföljd om och när ett sådant intrång faktiskt förekommer. Det finns därför skäl att nu skärpa straffen för de allvarligaste intrången såvitt avser samtliga immaterialrättsliga lagar. Särskilda straffskalor för grova uppsåtliga brott Som föreslås såväl i utredningen som i utkastet till lagrådsremiss bör straffskärpningen ske genom att särskilda straffskalor för grova brott införs i alla de immaterialrättsliga lagarna. Det skapar förutsättningar för en tydlig avgränsning av de allvarligaste formerna av intrång som är avsedda att omfattas av den straffskärpning som föreslås. När det gäller straffskalans utformning framstår det som naturligt att bestämma straffminimum till fängelse , bl.a. då det ligger i linje med flera andra grova brott enligt , såsom grov stöld och grovt bedrägeri. Såvitt avser straffmaximum finns det, som framhålls i såväl utredningen som utkastet till lagrådsremiss, flera goda skäl att bestämma det till fängelse . Det lämnar utrymme för att inom straffskalan ta höjd också för de allra allvarligaste intrången och ger möjlighet till en proportionerlig straffmätning i de fallen. Ett sådant straffmaximum skulle också överensstämma med det som gäller för t.ex. grov stöld och grovt bedrägeri, men även för grovt penningtvättsbrott och grovt tullbrott, som immaterialrättsbrotten ofta utgör förbrott till. Det kan dock konstateras att dessa övriga brottstyper genomgående förutsätter ett uppsåtligt agerande, som immaterialrättsbrotten enligt nu gällande ordning omfattar såväl uppsåtliga gärningar som gärningar som begås av grov oaktsamhet. Regeringen delar den uppfattning som förs fram av PMD, att ett straffmaximum framstår som väl strängt i förhållande till oaktsamma gärningar. pekar på är det dessutom viktigt att allmänt säkerställa att de grova immaterialrättsbrotten inte får en för vid räckvidd. De straffskärpningar som föreslås syftar till att komma åt de allvarligaste och mest klandervärda fallen av intrång. Det handlar om en intrångsverksamhet som blivit alltmer systematisk och organiserad och där gärningarna begås planlagt, strukturerat och utifrån affärsmässiga överväganden. Det är som utgångspunkt svårt att se att en gärningsman som har en central roll i en sådan verksamhet skulle sakna uppsåt i förhållande till de intrång som sker. Sammantaget finns det därför anledning att utgå från att ett krav på uppsåt för grova brott inte begränsar tillämpningsområdet för mycket. Däremot skulle ett sådant krav säkerställa att straffskärpningarna inte får ett alltför stort genomslag. De grova brotten bör därför bara omfatta uppsåtliga gärningar. Med hänsyn härtill framstår den straffskala som föreslås såväl av utredningen som i utkastet till lagrådsremiss som välavvägd. Som framgår av bedömningarna ovan bör de straffskärpningar som föreslås genom införandet av grova brott ta sikte på den brottslighet som är av särskilt farligt slag för såväl rättighetshavarna som samhället. För att åstadkomma detta kan man i straffbestämmelserna ange s.k. kvalifikationsgrunder, dvs. vad som särskilt ska beaktas vid bedömningen av om ett brott är grovt. På så sätt säkerställs att ett brott som regel kommer att bedömas som grovt, om det föreligger sådana omständigheter som lagstiftaren särskilt framhållit. Det främjar alltså förutsebarheten och ger en bättre ledning och större enhetlighet i rättstillämpningen. Kvalifikationsgrunderna bör utformas på samma sätt i samtliga immaterialrättsliga lagar. I fråga om vilka grunder som ska kvalificera ett brott som grovt gör regeringen följande bedömning. Ett av immaterialrättslagstiftningens centrala syften är att skydda rättig- hetshavarens rätt att förfoga över sin ensamrätt och det värde som rättig- heten är förknippad med. Att ett intrång resulterat i skada och hur stor denna skada är för rättighetshavaren är därför en relevant aspekt att beakta när man bedömer hur allvarligt ett intrång är. är inne på är det emellertid förenat med vissa svårigheter att tillämpa kvalifikationsgrunder som tar sikte på skada. Utredningens förslag i denna del (synnerligen kännbar skada) tar sikte på subjektiv skada, dvs. hur kännbar skadan varit i det enskilda fallet. Många immaterialrättsintrång sker via nätet och det är inte ovanligt att flera verk eller produkter, som i sin tur har koppling till flera rättighets- havare, hanteras vid ett och samma brottstillfälle. Till skillnad från vad som gäller vid ett förmögenhetsbrott som t.ex. stöld är det under sådana förutsättningar svårt för gärningsmannen att skapa sig en uppfattning om hur skadan kan slå i det enskilda fallet. Det kan få till effekt att en kvalifikationsgrund som tar sikte på subjektiv skada slår mer eller mindre Som flera remissinstanser pekar på finns det en risk för att objektivt sett synnerligen stora skador som inte slår särskilt hårt i det enskilda fallet (t.ex. för att rättigheten innehas av ett stort företag med en bred immaterialrättslig portfölj) inte i tillräcklig mån kan beaktas inom ramen för en sådan kvalifikationsgrund vid bedömningen av om ett brott ska bedömas som grovt. Som ett alternativ skulle en kvalifikationsgrund som tar sikte på objektiv skada kunna övervägas. Såvitt avser intrång på internet kan det dock konstateras att ett mycket brett spektrum av handlingar kan leda till relativt Det gäller t.ex. enskilda personers oorganiserade och enstaka intrång som sker för personliga syften. Som SFIR och är inne på är avsikten inte att sådana gärningar ska bedömas som grova brott. Därtill kommer att det är svårt att bevisa vilken objektiv skada ett intrång resulterat i. Det märks inte minst i skadeståndsprocesser på immaterialrättens område där bevislättnadsregeln i 35 kap. 5 § Det innebär i praktiken att skadan upp- skattas till ett skäligt belopp. I en straffrättslig process gäller ett högre beviskrav än i tvistemål. Det finns därför anledning att anta att en kvali- fikationsgrund som tar sikte på objektiv skada skulle kunna orsaka på- tagliga bevissvårigheter inom ramen för en straffrättslig process. Liknande svårigheter kan uppstå i förhållande till den av utredningen föreslagna kvalifikationsgrunden ”betydande ”. ingsliv och flera företrädare för rättighetshavare pekar på finns det naturligtvis en risk för att aktörer som begår intrång mot bakgrund av kommersiella syften också vidtar åtgärder för att dölja vilka intäkter och tillgångar deras ageranden resulterar i. Dessutom är det ofta så att immaterialrättsliga intrångsmål omfattar delar av en större verksamhet t.ex. på så sätt att endast en viss andel av de verk som olovligen görs till- gängliga på en webbplats omfattas av åtalet. kan det, som flera rättighetshavare påpekar, bli svårt att styrka hur stor som uppkommit i förhållande till just dessa intrång. är inne på är det dessutom vanligt att intäkter som kan knytas till gärnings- männen saknar direkt koppling till de intrång som åtalet mot dem faktiskt Det kan exempelvis gälla i situationer då huvudmännen bakom en webbplats inte kräver betalning från sina besökare för att få del av olovligt utlagd film, utan i stället får stora förtjänster hänförliga till donationer eller annonsintäkter. Även sådana förhållanden riskerar att medföra bevissvårigheter. Den samlade bedömningen är därför att kvalifikationsgrunder som uttryckligen tar sikte på skada och bör undvikas. I stället bör andra kvalifikationsgrunder väljas som alltjämt träffar de gärningar som typiskt sett orsakar stor skada eller , men som sållar bort mindre klandervärda gärningar, t.ex. en enskild persons oorganiserade och enstaka intrång som sker för personliga syften. Det vore alltså fördelaktigt om man vid bedömningen av om ett brott är grovt även fortsättningsvis kan väga in eventuell skada och , utan att dessa omständigheter blir centrala förutsättningar för att bedöma om ett brott är grovt. Utöver eventuell skada och föreslår utredningen att det ska beaktas om gärningen annars varit av särskilt farlig art. Inom ramen för denna allmänna kvalifikationsgrund finns bl.a. utrymme att beakta gärningsmannens tillvägagångssätt och inom vilket sammanhang en gärning företagits. Motsvararande kvalifikationsgrund finns i många andra straffrättsliga bestämmelser. Vanligtvis åsyftas här att brottsligheten föregåtts av särskild planering, att den utövats systematiskt eller inom ramen för en organiserad brottslighet, att brottsligheten haft internationell anknytning eller att gärningsmannen på annat sätt visat särskild förslagenhet eller företagsamhet. Andra faktorer som kan beaktas är att gärningen varit av stor omfattning eller har bedrivits vanemässigt . Det handlar ofta om omständigheter som ytterst kan innebära att en gärning blir systemhotande. Flera av de nu nämnda omständigheterna utgör centrala inslag i just den typ av immaterialrättsbrott som är att betrakta som särskilt klandervärda och allvarliga utifrån ett bredare samhällsperspektiv, dvs. de intrång som sker planlagt, strukturerat och utifrån affärsmässiga överväganden. Det framstår därför som lämpligt att använda den föreslagna kvalifikationsgrunden i bestämmelserna om grova brott. I linje med vad PMÖD och förordar bör kvalifikationsgrunderna dock ge konkreta exempel på farliga omständigheter. Det bör ske genom att några av de omständigheter som är centrala för de allvarligaste intrången särskilt anges i lagtexten. Enligt regeringens uppfattning bör det vid bedömningen av om ett brott ska anses som grovt därmed särskilt beaktas om gärningen föregåtts av särskild planering eller utgjort ett led i en brottslighet som utövats i organiserad form. Dessutom bör det anges att det särskilt ska beaktas om gärningen varit av större omfattning. På så sätt tydliggörs att fokus för bedömningen av gradindelning ska ligga både på gärningsmannens förslagenhet och gärningens storskalighet. Brott som begås på sådana sätt medför ofta att gärningsmannen kan bygga upp ekonomiska resurser som till del kan återinvesteras i verksamheten. Även i de fall där gärningsmannens motiv för att begå brott inte är ekonomiskt får ett sådant strukturerat eller omfattande tillvägagångssätt ofta svåra följder, t.ex. i form av stora skador för rättighetshavarna, tredje män och samhället i stort. Att en gärning föregåtts av särskild planering eller har utgjort ett led i en brottslighet som utövats i organiserad form är omständigheter som ska beaktas som försvårande vid bedömningen av ett brotts straffvärde enligt 29 kap. 2 § 6 . När en sådan omständighet är avsedd att 2019/20:149 leda till en uppgradering av brottet på så sätt att en strängare straffskala ska tillämpas finns det emellertid skäl att särskilt markera det i lagtexten. Om en omständighet beaktats vid avgörandet av till vilken grad ett brott är att hänföra kan det saknas anledning att återigen beakta den som försvårande vid straffmätningen av brottet. En bedömning måste dock göras i det enskilda fallet. Om omständigheterna med styrka talar för att brottet är allvarligt kan även straffvärdet påverkas i försvårande riktning. Det är i sammanhanget viktigt att framhålla att lagtextens uppräkning av kvalifikationsgrunder inte är uttömmande. Tvärtom ska de angivna omständigheterna ses som exempel på vad som särskilt ska beaktas när man bedömer om ett agerande är att betrakta som ett grovt brott. Det är alltså faktorer som ska väga tungt vid bedömningen. Det innebär å ena sidan att ett brott inte alltid måste rubriceras som grovt så snart någon av de särskilt angivna omständigheterna föreligger. Å andra sidan kan ett agerande bedömas som grovt också med hänvisning till andra allvarliga omständigheter. En helhetsbedömning av samtliga omständigheter i det enskilda fallet måste alltid göras. Inom ramarna för den bedömningen är det alltså möjligt att också helt andra omständigheter än de särskilt angivna kan bli avgörande. Hit hör t.ex. den skada som gärningen inneburit för målsäganden och den vinst som den medfört för gärningsmannen. Detsamma gäller om gärningen inneburit risk för tredjemansskada, vilket någon remissinstans lyfter fram. Som utredningen finner finns det flera goda skäl till att införa brottsbeteckningar i de straffrättsliga portalparagraferna i upphovsrättslagen och varumärkeslagen. Det blir enklare att förstå vilken typ av brott som avses och domsluten blir mer enhetliga. I de immaterialrättsliga lagarna fyller brottsbeteckningarna också en annan viktig funktion, nämligen att tydliggöra när man har att göra med ett straffrättsligt och inte ett civilrättsligt ansvar för intrång. De föreslagna brottsbeteckningarna, upphovsrättsbrott och grovt upphovsrättsbrott respektive varumärkesbrott och grovt varumärkesbrott, som remissinstanserna inte har några synpunkter på, framstår som lämpliga. Mot bakgrund av att regeringen nu föreslår att straffskärpningar ska genomföras i samtliga immaterialrättsliga lagar bör motsvarande brottsbeteckningar införas i övriga berörda lagar. Här utgör patentbrott och grovt patentbrott, mönsterskyddsbrott och grovt mönterskyddsbrott, kretsmönsterbrott och grovt kretsmönsterbrott, växtförädlarrättsbrott och grovt växtförädlarrättsbrott samt företagsnamnsbrott och grovt företagsnamnsbrott lämpliga beteckningar. Särskilda straffskalor för grova brott och brottsrubriceringar i respektive lags straffrättsliga portalparagrafer, får till konsekvens att även intrång i andra rättigheter som omfattas av paragraferna (närstående rättigheter, EU-varumärken, gemenskapens växtförädlarrätt, europeiska patent och gemenskapsformgivning) kan bedömas som grova brott och omfattas av de nya brottsbeteckningarna. Det framstår som rimligt. Främst för att de rättigheterna inte har särbehandlats tidigare i fråga om straffrättsliga sanktioner, men också för att skydden som respektive portalparagraf omfattar ofta överlappar varandra vilket talar för att den straffrättsliga sank- tionen och brottsbeteckningen bör vara densamma. I linje med detta Prop. 2019/20:149 resonemang framstår det som lämpligt att helt andra typer av gärningar som tidigare särbehandlats och straffrättsligt sanktionerats enligt separata bestämmelser i de olika immaterialrättsliga lagarna inte omfattas av de föreslagna straffskärpningarna eller de nya brottsbeteckningarna. Det gäller bl.a. för kringgåenden av tekniska spärrar och information enligt 57 a och 57 b §§ upphovsrättslagen, för bristande uppgiftsskyldighet enligt 62 § patentlagen och för felaktig användning av sortbenämning i 9 kap. 11 § växtförädlarrättslagen. Enligt regeringens bedömning finns det inte heller skäl att nu överväga att införa ett ringa upphovsrättsbrott. Det gäller särskilt i ljuset av att det nedan föreslås en viss skärpning av åtalsprövningsreglerna beträffande just de upphovsrättsliga intrången (se vidare avsnitt 6). Försök och förberedelse till grova immaterialrättsbrott Av respektive immaterialrättslig lag framgår att försök och förberedelse till intrång är straffbart. Det bör naturligtvis även fortsättningsvis gälla för de brott som framöver är att bedöma som grova. Däremot har det inte tidigare ansetts påkallat att överväga straffrättsligt ansvar för stämpling i förhållande till immaterialrättsbrotten. Därtill kommer att särskilda bestämmelser om ansvar för stämpling, på samma sätt som gäller för bestämmelserna om försök och förberedelse till brott, skulle aktualisera frågeställningar också i förhållande till det civilrättsliga sanktionssystemet, som inte är uppe till översyn inom ramen för detta lagstiftningsärende. Det gäller t.ex. i förhållande till bestämmelserna om vitesföreläggande, informationsföreläggande och intrångsundersökning. Regeringens bedömning är därför att ett eventuellt ansvar för åtgärder som är att anse som stämpling till brott inte bör övervägas i det här sammanhanget. Vissa konsekvenser av förslaget Den föreslagna straffskalan för grova immaterialrättsbrott får vissa konsekvenser för möjligheten att använda straffprocessuella tvångsmedel. Bland annat får hemlig övervakning av elektronisk kommunikation användas vid förundersökning avseende ett brott för vilket det inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse (se 27 kap. 19 § tredje stycket 1 ). Vidare medför straffskalan att bestämmelserna om s.k. utvidgat förverkande kan bli tillämpliga (36 kap. 1 b § ). Förslaget påverkar också preskriptionstidens längd. För grova immaterialrättsbrott kommer preskriptionstiden att bli (35 kap. 1 § första stycket 3 ), vilket är längre än för brotten av normalgraden (35 kap. 1 § första stycket 2 ). Regeringens förslag: Åklagaren ska få väcka åtal endast om det är motiverat från allmän synpunkt. Utredningens förslag omfattar bara upphovsrätt och varumärkesrätt men överensstämmer i dessa delar med regeringens förslag (SOU 2018:6 s.49–58). Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser är positiva till att åtals- prövningsreglerna i upphovsrättslagen och varumärkeslagen ändras så att de helt stämmer överens, eller lämnar förslaget utan invändning. , för immaterialrättsligt skydd (AIPPI) och () påpekar dock att förslaget, totalt sett, kan få till effekt att det blir svårare att få åklagarens hjälp att väcka åtal för mindre allvarliga upphovsrättsintrång. De önskar därför att upphovsrättslagens nuvarande åtalsprövningsregel ska behållas och att motsvarande regel ska införas i varumärkeslagen. I linje med tidigare redovisade uppfattningar menar flera remissinstanser, bl.a. (Patent- och , PMD), (Patent- och marknadsöverdomstolen, PMÖD), , , och (), att även denna förändring bör övervägas i samtliga immaterialrättslagar, eller i vart fall i mönsterskyddslagen och lagen om företagsnamn. Förslaget i utkastet till lagrådsremiss överensstämmer med regeringens (utkast till lagrådsremiss s. 32–36). Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser utom och Uppfinnarkollegiet välkomnar eller har inte några invändningar mot förslaget. TU Medier i understryker dock att ribban för vad som ska anses vara motiverat från allmän synpunkt inte får sättas för högt och menar att den bedömningen måste göras på samma sätt oberoende av vilken industrisektor som berörs. AIPPI anför att det bör tydliggöras att allmänt åtal för patentintrång endast ska kunna anses vara motiverat från allmän synpunkt vid grova brott. och Uppfinnarkollegiet anser i stället att möjligheten till allmänt åtal för patentintrång bör utvidgas ytterligare och föreslår att åtalsprövningsregeln för sådana brott helt tas bort. Skälen för regeringens förslag Åtalsprövningsreglerna i upphovsrättslagen och varumärkeslagen bör utformas på samma sätt Åtalsprövningsregeln i upphovsrättslagen innebär att det räcker att målsäganden gör en åtalsanmälan eller att åtalet är påkallat från allmän synpunkt för att en åklagare ska väcka allmänt åtal (59 §). Åtalsprövningsregeln i varumärkeslagen kräver däremot både en åtalsangivelse och att åtalet av särskilda skäl är motiverat från allmän synpunkt (8 kap. 1 §, se även avsnitt 4.2). Att åtalsprövningsreglerna skiljer sig åt beror inte på att lagstiftaren aktivt tagit ställning till behovet av olika regler i dessa båda lagar. I stället har reglerna utvecklats i olika takt, och omständigheter som inte har med brotten som sådana att göra har i viss utsträckning fått bestämma utformningen. Det kan konstateras att det är vanligt att samma brottsliga agerande innefattar både ett upphovsrättsintrång och ett varumärkesintrång, t.ex. då upphovsrättsligt skyddade produkter saluförs under någon annans varumärke. Det framstår inte som ändamålsenligt att i princip samma brottsliga förfarande ska följa olika åtalsprövningsregler. Utgångspunkten bör därför vara att förutsättningarna för åtalsprövningen är desamma för båda formerna av immaterialrättsintrång. När det gäller frågan om hur åtalsprövningsreglerna bör utformas framgår av tidigare redovisade förslag i denna proposition att ett grovt upphovsrättsbrott eller varumärkesbrott ska kunna ge upp till fängelse. Det rör sig alltså om situationer av allvarliga olovliga utnyttjanden som har ett systemhotande inslag och där det finns ett starkt samhälleligt intresse av att kunna ingripa med straffsanktioner. Det är inte lämpligt att lägga ansvaret på en målsägande att avgöra om åtal ska få väckas avseende så pass allvarlig brottslighet. För det fall det handlar om brott som begåtts av personer med koppling till organiserad brottslighet framstår det dessutom som direkt stötande. Enligt regeringens uppfattning bör det därför inte krävas någon målsägandeangivelse för de grova brotten. När det gäller frågan om huruvida det bör krävas målsägandeangivelse för brott av normalgraden uppmärksammar utredningen att det kan leda till betydande tillämpningssvårigheter att låta olika åtalsprövningsregler gälla beroende på brottets svårhetsgrad. En domstol är inte bunden av hur åklagaren valt att rubricera en gärning utan kan döma för ett lindrigare brott. Om kravet på målsägandeangivelse skulle behållas för normalgradiga brott men inte gälla för grova, finns en risk för att rätten under pågående rättegång tvingas konstatera att förutsättningar för åtal saknas och att frågan om ansvar inte kan prövas i målet. Det kan då handla om en gärning som har legat mycket nära vad som krävs för att brottet skulle bedömas som grovt. Som utredningen pekar på är det dessutom ovanligt att olika åtalsprövningsregler används för normalgradiga respektive grova brott. I tidigare lagstiftningsärenden har visserligen lyfts fram att kravet på målsägandeangivelse fyller en funktion i det att de intressen som målen berör kan vara av så personlig art att en rättegång inte bör inledas utan att målsäganden uttryckligen begärt det. Det absoluta kravet på målsägandeangivelse i upphovsrättslagen har emellertid redan tidigare frångåtts. Det skedde mot bakgrund av en ökande kommersiell och tekniskt driven intrångsproblematik som snarare gjorde det till regel än undantag att fler än en ensam upphovsman berördes av ett intrång och som ökade samhällets självständiga intresse av att kunna beivra intrång och upprätthålla det upphovsrättsliga systemet (se avsnitt 4.2 och prop. 1981/82:152 s. 20 och 21). En liknande utveckling kan konstateras på varumärkesområdet. Det är inte ovanligt att också andra än rättighetshavaren själv påverkas av ett intrång, t.ex. återförsäljare som slutit avtal om rätt att saluföra varor under ett varumärke eller konsumenter som fått produkter som varken överensstämmer med den kvalitet eller de säkerhetskrav som man förknippar med originalprodukten. Långsiktigt kan en omfattande intrångsverksamhet också påverka svensk konkurrenskraft och innovationsvilja. Mot den bakgrunden har även samhällets självständiga intresse av att kunna beivra intrång och upprätthålla de immaterialrättsliga systemen ökat. Det finns därför inte längre skäl att upprätthålla kravet på målsägandeangivelse i varumärkeslagen eller att återinföra ett sådant krav i upphovsrättslagen. De situationer där intressen av personlig art aktuali- 2019/20:149 seras kan och bör i stället beaktas inom ramarna för åtalsprövningen i övrigt. Omvänt bör det inte heller – som i upphovsrättslagen – vara tillräckligt att målsäganden anger brottet för att åklagaren ska vara skyldig att väcka åtal. Tvärtom bör allmänt åtal bara komma i fråga när det rör sig om en brottslighet där det finns ett klart samhällsintresse av ett straffrättsligt ingripande eller att det finns starka skäl med hänsyn till målsäganden att det allmänna medverkar. Även intresset av att koncentrera åklagarnas resurser till den brottslighet där det finns ett allmänt intresse av ett ingripande talar för detta.