prop · H70378 · 2020-01-28 00:00:00 — är därutöver enligt i direkt tillämpliga unionsrättsliga rättsakter skyldiga att lämna de uppgifter till som myndigheten – i egenskap av resolutionsmyndighet – behöver för att fastställa företagens avgifter till resolutionsreserven och för att upprätta resolutionsplaner (se kommissionens delegerade förordning (EU) 2015/63 av om komplettering av och rådets direktiv /59/EU avseende förhandsbidrag till finansieringsarrangemang för resolution och kommissionens genomförandeförordning (EU) 2016/1066 av om fastställande i enlighet med och rådets direktiv /59/EU av tekniska genomförandestandarder när det gäller förfaranden, standardformulär och mallar för den information som ska lämnas för upprättandet av resolutionsplaner för kreditinstitut och värdepappersföretag). För att de nu aktuella uppgifterna ska kunna lämnas till i stället för till , bör ett bemyndigande om att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer ska få meddela föreskrifter om detta införas i lagen om insättningsgaranti och lagen om resolution. Avsikten är att det är som ska meddela föreskrifter om att uppgifterna ska lämnas till i stället för till . Regeringen förutsätter att myndigheterna samråder med varandra innan föreskrifter meddelas. I promemorian föreslås att finansiella företag också ska lämna de uppgifter till som myndigheten – i egenskap av garantimyndighet – behöver om insättare och deras insättningar och i övrigt (16 § andra stycket lagen om insättningsgaranti och 1 § andra stycket förordningen med instruktion för ). får meddela föreskrifter i fråga om de uppgifterna (17 § andra stycket lagen om insättningsgaranti och 10 § förordningen om insättningsgaranti). Sådana föreskrifter finns i föreskrifter (RGKFS 2011:2) om instituts skyldighet att lämna uppgifter om insättare och deras insättningar. Enligt dessa föreskrifter ska de finansiella företagen lämna vissa uppgifter om insättare och konton. Regeringen anser, till skillnad från och , att det nya bemyndigandet bör omfatta också sådana uppgifter. 2019/20:78 Den generella regleringen om behandling av personuppgifter finns i och rådets förordning (EU) 2016/679 av om skydd för fysiska personer med avseende på behandling av personuppgifter och det fria flödet av sådana uppgifter och om upphävande av direktiv /46/EG (allmän dataskyddsförordning), i det följande benämnd EU:s dataskyddsförordning. EU:s dataskyddsförordning är direkt tillämplig i och kompletteras av nationell lagstiftning, bl.a. lagen (2018:218) med kompletterande bestämmelser till EU:s dataskyddsförordning (dataskyddslagen). Utgångspunkten är att EU:s dataskyddsförordning ska tillämpas på all behandling av personuppgifter, bl.a. om uppgifterna avser en fysisk person och behandlingen helt eller delvis sker på automatisk väg (artiklarna 2.1 och 4). De uppgifter som de finansiella företagen kan behöva lämna till gäller framför allt uppgifter om juridiska personer men kan också avse uppgifter om fysiska personer, t.ex. uppgifter om insättare och deras insättningar, och kommer att lämnas inom ramen för systemstöd. Det är samma uppgifter som lämnas till . Genom att ska kunna meddela föreskrifter om att uppgifterna i stället ska lämnas till kan inspektionen komma att behöva behandla personuppgifter, dvs. uppgifter som direkt eller indirekt kan hänföras till en fysisk person. Behandling av personuppgifter måste vila på en rättslig grund för att vara laglig (artikel 6 i EU:s dataskyddsförordning). Behandling som sker enligt reglerna i EU:s dataskyddsförordning är laglig bl.a. om den är nödvändig för att fullgöra en rättslig förpliktelse som åvilar den personuppgiftsansvarige eller är nödvändig för att utföra en uppgift av allmänt intresse eller som ett led i den personuppgiftsansvariges myndighetsutövning (artikel 6.1 c och e i EU:s dataskyddsförordning). Om personuppgiftsbehandlingen stödjer sig på artikel 6.1 c och e ska den rättsliga grunden fastställas i enlighet med unionsrätten eller en medlemsstats nationella rätt (artikel 6.3 a och b i EU:s dataskyddsförordning). Syftet med behandlingen ska fastställas i författning eller, i fråga om behandling enligt artikel 6.1 e, vara nödvändigt för att utföra en uppgift av allmänt intresse eller som ett led i den personuppgiftsansvariges myndighetsutövning (artikel 6.3 i EU:s dataskyddsförordning). Den behandling av personuppgifter som kan komma att genomföra bedöms som nödvändig för att utföra den nya uppdragsverksamheten och den rättsliga grunden för behandlingen av personuppgifter är att den är nödvändig för att utföra en rättslig förpliktelse som åvilar den personuppgiftsansvarige eller uppgift av allmänt intresse eller som ett led i myndighetsutövning (artikel 6.1 c och e i EU:s dataskyddsförordning). Den rättsliga grunden för behandlingen av personuppgifter kommer att fastställas i nationell rätt på det sätt som krävs enligt EU:s dataskyddsförordning (artikel 6.3) genom nya uppdragsverksamhet (se avsnitt 4.2). Sammantaget bedöms den personuppgiftsbehandling som kan ske inom ramen för nya uppdragsverksamhet vara förenlig med dataskyddsförordningen och någon ytterligare reglering på personuppgiftsområdet behövs inte. Regeringens förslag: Sekretess ska gälla i verksamhet med att bearbeta och rapportera uppgifter på garantimyndighetens och resolutionsmyndighetens vägnar 1.för uppgift om affärs- eller driftförhållanden hos den som är skyldig att lämna uppgifter enligt lagen om insättningsgaranti eller lagen om resolution, om det kan antas att denne lider skada om uppgiften röjs, och 2.för uppgift om ekonomiska eller personliga förhållanden för annan som har trätt i affärsförbindelse eller liknande förbindelse med den uppgiftsskyldige. För uppgift i en allmän handling ska sekretessen gälla i högst . Sekretess ska inte hindra att en uppgift lämnas till 1.garantimyndigheten enligt lagen om insättningsgaranti, 2.resolutionsmyndigheten enligt lagen om resolution, eller Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har inget att invända mot Skälen för regeringens förslag: Med handling förstås enligt tryckfrihetsförordningen framställning i skrift eller bild samt upptagning som kan läsas, avlyssnas eller på annat sätt uppfattas endast med tekniskt hjälpmedel. En handling är allmän om den förvaras hos en myndighet och är att anse som inkommen dit eller upprättad där. En upptagning anses förvarad hos myndighet, om upptagningen är tillgänglig för myndigheten med tekniskt hjälpmedel som myndigheten själv utnyttjar för överföring i sådan form att den kan läsas eller avlyssnas eller uppfattas på annat sätt. En handling som förvaras hos en myndighet endast som ett led i en teknisk bearbetning eller teknisk lagring för någon annans räkning anses inte som allmän handling hos den myndigheten (2 kap. 3, 4, 6 och 13 §§ tryckfrihetsförordningen). Som utgångspunkt gäller att de handlingar som enligt förslaget i avsnitt 4.3kommer att lämnas till i stället för till kommer att betraktas som inkomna till och förvarade hos och att de av det skälet som utgångspunkt ska betraktas som allmänna handlingar. En första fråga är om de handlingar som enligt förslaget kommer att förvaras hos ska anses vara förvarade hos inspektionen endast som ett led i en teknisk bearbetning eller lagring för räkning och av det skälet vara undantagna från handlingsoffentligheten (2 kap. 13 § första stycket tryckfrihetsförordningen). Den nya verksamhet som ska utföra enligt förslaget i avsnitt 4.2 innebär att inspektionen ska bearbeta och rapportera finansiella företags uppgifter på vägnar. Uppgifterna ska hanteras i systemstöd. Det är därför inte fråga om teknisk bearbetning eller lagring i den mening som avses i tryckfrihetsförordningen. Vid tillämpning av lagen om insättningsgaranti och lagen om resolution gäller hos (i egenskap av garantimyndighet och resolu- 2019/20:78 tionsmyndighet) sekretess för uppgift om affärs- eller driftförhållanden hos den som saken avser, om det kan antas att den enskilde lider skada om uppgiften röjs och för uppgift om ekonomiska eller personliga förhållanden för någon annan som har trätt i affärsförbindelse eller liknande förbindelse med den som saken avser, s.k. tredjemansuppgifter (30 kap. 10 och 12 b §§ offentlighets- och sekretesslagen). Sekretess gäller i en statlig myndighets verksamhet som består i tillståndsgivning eller tillsyn med avseende på bank- och kreditväsendet, värdepappersmarknaden eller försäkringsväsendet för uppgift om affärs- eller driftförhållanden hos den som myndighetens verksamhet avser, om det kan antas att denne lider skada om uppgiften röjs och för uppgift om ekonomiska eller personliga förhållanden för annan som har trätt i affärsförbindelse eller liknande förbindelse med den som myndighetens verksamhet avser (30 kap. 4 § offentlighets- och sekretesslagen). För uppgift i en allmän handling gäller sekretessen i högst . En andra fråga är i vilken utsträckning uppgifterna i de handlingar som enligt förslaget ska förvaras hos kommer att omfattas av tillsynssekretessen. Tillsynssekretessen i 30 kap. 4 § offentlighets- och sekretesslagen ska inte ges en alltför snäv tolkning utan får anses omfatta alla de fall där en myndighet har en övervakande eller styrande funktion i förhållande till näringslivet. Sekretessen är tillämplig på löpande tillsyn av finansiella företag och på den del av inspektionens verksamhet som syftar till att förebygga en finansiell kris. Även verksamhet som syftar till att förhindra problem i bank- och kreditväsendet, på värdepappersmarknaden och i försäkringsväsendet kan nämligen klassas som tillsyn. Sekretessen gäller också för verksamhet som består i övervakning av bank- och kreditväsendet. Den gäller däremot inte verksamhet, eftersom den myndigheten inte uttryckligen i lag eller annan författning har tilldelats någon sådan roll i övervakningen av finansmarknaden (se prop. 1979/80:2, Del A s. 233 och prop. De uppgifter som finansiella företag enligt förslaget ska lämna till kommer emellertid inte att samlas in, bearbetas eller rapporteras av inspektionen inom ramen för myndighetens tillsynsverksamhet (se avsnitt 4.2). Dessa uppgifter kommer därför inte att omfattas av tillsynssekretessen i offentlighets- och sekretesslagen. För att uppgifterna inte ska förlora det sekretesskydd de har i verksamhet bör de omfattas av motsvarande sekretess hos . Samma avvägning mellan dels intresset av sekretess för uppgifter om enskildas personliga och ekonomiska förhållanden, dels allmänhetens intresse av insyn i myndigheters verksamheter gör sig gällande hos som hos (i egenskap av garantimyndighet och resolutionsmyndighet). I offentlighets- och sekretesslagen bör det därför tas in en ny bestämmelse om sekretess för sådana uppgifter. Den nya bestämmelsen bör utformas efter förebild av bestämmelserna om sekretess hos garantimyndighet enligt lagen om insättningsgaranti och i vissa ärenden om resolution enligt lagen om resolution i (30 kap. 10 och 12 b §§ offentlighets- och sekretesslagen), dvs. med ett rakt skaderekvisit för uppgifter som den som är skyldig att lämna uppgifter enligt lagen om insättningsgaranti eller lagen om resolution och absolut sekretess för tredjemansuppgifter. I 30 kap. offentlighets- och sekretesslagen finns bestämmelser om sekretess till skydd för enskild i verksamhet som avser tillsyn m.m. i fråga om näringslivet. Förslaget i avsnitt 4.2 innebär att det i uppdrag även ska ingå att, mot avgift och inom ramen för full kostnadstäckning, på vägnar bearbeta och rapportera uppgifter som finansiella företag ska lämna till , dvs. en uppdragsverksamhet för räkning. Den verksamheten ryms inte inom ramen för tillsynsverksamheten och den nya sekretessbestämmelsen bör därför placeras i 31 kap. offentlighets- och sekretesslagen, som innehåller bestämmelser om sekretess till skydd för enskild i annan verksamhet med anknytning till näringslivet. Av samma skäl bör den nya sekretessbestämmelsen införas under en ny rubrik som lyder uppdragsverksamhet (jfr rubriken närmast efter 31 kap. 11 § offentlighets- och sekretesslagen). En uppgift för vilken sekretess gäller får inte röjas för enskilda eller för andra myndigheter, om inte annat anges i offentlighets- och sekretesslagen eller i lag eller förordning som den lagen hänvisar till (8 kap. 1 § offentlighets- och sekretesslagen). En tredje fråga är om sekretess hindrar att lämnar de nu aktuella uppgifterna till och Europeiska bankmyndigheten. Den föreslagna nya sekretessbestämmelsen kommer att gälla även i förhållande till och Europeiska bankmyndigheten. I viss utsträckning motsvarar de uppgifter som finansiella företag lämnar till enligt lagen om insättningsgaranti och lagen om resolution de uppgifter som företagen lämnar till enligt det unionsrättsliga regelverket om kapitaltäckning, framför allt tillsynsförordningen. och ska dessutom, inom ramen för de sekretessbrytande bestämmelserna i lagen om insättningsgaranti (17 b §) och lagen om resolution (28 kap. 5 §) och i sina roller som garanti-, resolutions- och tillsynsmyndigheter, samarbeta och utbyta information med varandra i den utsträckning som följer av unionsrätten. De uppgifter som enligt förslaget ska bearbeta och rapportera för garantimyndighetens respektive resolutionsmyndighetens räkning omfattas dock inte av dessa bestämmelser. För att ska kunna lämna uppgifterna till i egenskap av garantimyndighet och resolutionsmyndighet och till Europeiska bankmyndigheten behöver den nya bestämmelsen om sekretess därför kompletteras med en sekretessbrytande bestämmelse som gör sådant uppgiftslämnande möjligt. Avsikten med förslaget är inte att de nu aktuella uppgifterna ska användas i tillsynsverksamhet. Sekretess innebär handlingssekretess och tystnadsplikt. Den rätt att meddela och offentliggöra uppgifter som följer av tryckfrihetsförordningen (1 kap. 1 §) har som huvudregel företräde framför tystnadsplikten. Den föreslagna sekretessbestämmelsen är försedd med ett rakt skaderekvisit, dvs. det gäller en presumtion för att uppgifterna är offentliga. Det talar för att den tystnadsplikt som följer av bestämmelsen inte bör ha företräde framför rätten att meddela och offentliggöra uppgifter. Någon sådan begränsning föreslås därför inte. 5 Avgifter enligt betaltjänstlagen I lagen (2010:751) om betaltjänster (betaltjänstlagen) finns bestämmelser om betaltjänster, t.ex. genomförande av olika slag av betalningstransaktioner (1 kap. 2 §). För att tillhandahålla en eller flera betaltjänster krävs som huvudregel tillstånd av (2 kap. 1 §). Ett företag som har fått ett sådant tillstånd kallas betalningsinstitut (1 kap. 4 §). – framför allt kreditinstitut – undantas från tillståndsplikt (2 kap. 2 §). Ett kreditinstitut tillhandahåller i allmänhet betalkonton och kallas i den egenskapen kontoförvaltande betaltjänstleverantör (1 kap. 4 §). kan ansöka om att undantas från tillståndsplikt (2 kap. 3 §). Ett företag som har beviljats ett sådant undantag ska registreras hos och kallas registrerad betaltjänstleverantör (1 kap. 4 § och 2 kap. 4 §). De företag som tillhandahåller betaltjänster som omfattas av betaltjänstlagen kallas betaltjänstleverantörer. I betaltjänstlagen finns även bestämmelser om tillsyn över betalningsinstitut och registrerade betaltjänstleverantörer (8 kap.). och registrerade betaltjänstleverantörer ska med årliga avgifter bekosta verksamhet och inspektionen får ta ut avgifter av sådana företag för prövning av ansökningar, anmälningar och underrättelser enligt den lagen (8 kap. 7 §). Bestämmelser om tillsyn över kreditinstitut finns i lagen (2004:297) om bank- och finansieringsrörelse (13 kap.). De bestämmelserna gäller enligt betaltjänstlagen även när ett kreditinstitut är betaltjänstleverantör, om inte annat anges i den lagen (8 kap. 1 § andra stycket andra meningen). ska med årliga avgifter bekosta verksamhet och inspektionen får ta ut avgifter för prövning av ansökningar, anmälningar och underrättelser enligt lagen om bank- och finansieringsrörelse (13 kap. 16 §). Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om de avgifter som anges ovan (8 kap. 27 § 2 betaltjänstlagen och 16 kap. 1 § 17 lagen om bank- och finansieringsrörelse). Bestämmelser om årliga avgifter för finansiering av verksamhet finns i förordningen (2007:1135) om årliga avgifter för finansiering av verksamhet. Bestämmelser om avgifter för prövning av ärenden hos finns i förordningen (2001:911) om avgifter för prövning av ärenden hos . Vissa tjänster som undantas från betaltjänstlagens tillämpningsområde I betaltjänstlagen finns bestämmelser om undantag från lagens tillämpningsområde för vissa tjänster (1 kap. 6–8 §§). Det innebär bl.a. att lagen inte gäller tjänster som baseras på betalningsinstrument som enbart kan utnyttjas inom ett begränsat nätverk av leverantörer, hos en leverantör i dennes affärsställe eller i fråga om ett mycket begränsat varu- eller tjänsteutbud (1 kap. 6 a § 1). Lagen gäller inte heller betalningstransaktioner som genomförs via en leverantör av elektroniska kommunikationsnät eller elektroniska kommunikationstjänster vilken fungerar som mellanhand, om betalningstransaktionerna faktureras på leverantörens faktura och avser inköp av digitalt innehåll och röstbaserade tjänster eller genomförs från eller via elektronisk utrustning för välgörenhetsändamål eller för inköp av biljetter, om värdet på de enskilda betalningstransaktionerna inte överstiger ett belopp motsvarande och betalningstransaktionernas sammanlagda värde för en abonnent inte överstiger ett belopp motsvarande (1 kap. 7 § första stycket 8 och andra stycket). Den som tillhandahåller sådana tjänster som baseras på betalningsinstrument som enbart kan utnyttjas inom ett begränsat nätverk av leverantörer, hos en leverantör i dennes affärsställe eller i fråga om ett mycket begränsat varu- eller tjänsteutbud ska anmäla detta till om det sammanlagda värdet av de betalningstransaktioner som genomförts överstiger ett belopp motsvarande (1 kap. 9 § första stycket). Också den som tillhandahåller sådana tjänster som anges ovan som genomförs via en leverantör av elektroniska kommunikationsnät eller elektroniska kommunikationstjänster vilken fungerar som mellanhand ska anmäla detta till inspektionen (1 kap. 9 § andra stycket). En anmälan ska, enligt föreskrifter och allmänna råd (FFFS 2010:3) om betalningsinstitut och registrerade betaltjänstleverantörer, bl.a. innehålla en beskrivning av verksamheten (3 kap. 2 och 3 §§). ska enligt betaltjänstlagen registrera den som gjort anmälan om förutsättningarna för undantag är uppfyllda (1 kap. 10 § första stycket). och rådets direktiv (EU) 2015/2366 av om betaltjänster på den inre marknaden, om ändring av direktiven /65/EG, 2009/110/EG och 2013/36/EU samt förordning (EU) nr 1093/2010 och om upphävande av direktiv /64/EG, i det följande benämnt betaltjänstdirektivet, innehåller regler om att betaltjänstleverantörer i olika avseenden ska kommunicera på ett säkert sätt med varandra och i förekommande fall även i förhållande till betaltjänstanvändaren, betalaren och betalningsmottagaren (artiklarna 65.2, 66.3 d, 67.2 c och Dessa regler genomförs i svensk rätt i bestämmelser i betaltjänstlagen (5 kap. 10, 13, 17, 19 och 25 §§), som trädde i kraft (förordningen [2019:195] om ikraftträdande av lagen [2018:175] om ändring i lagen [2010:751] om betaltjänster). När betaltjänstdirektivet genomfördes infördes i betaltjänstlagen en definition av säker kommunikation. Med det avses sådan kommunikation som uppfyller kraven i de tekniska standarder som antagits av Europeiska kommissionen i enlighet med artikel 98 i betaltjänstdirektivet (1 kap. 4 §). Med stöd av den artikeln i direktivet har kommissionen antagit förordning (EU) 2018/389 av om komplettering av och rådets direktiv (EU) 2015/2366 vad gäller tekniska tillsynsstandarder för sträng kundautentisering och gemensamma och säkra öppna kommunikationsstandarder, i det följande benämnd den delegerade 2019/20:78 förordningen. Enligt den delegerade förordningen får en kontoförvaltande betaltjänstleverantör – t.ex. ett kreditinstitut – tillhandahålla ett särskilt gränssnitt när den kommunicerar med leverantörer av kontoinformationstjänster, leverantörer av betalningsinitieringstjänster och betaltjänstleverantörer som ger ut kortbaserade betalningsinstrument (artikel 31). Kontoförvaltande betaltjänstleverantörer som har infört ett särskilt gränssnitt ska säkerställa att detta gränssnitt alltid erbjuder likvärdig tillgänglighet och funktion som de gränssnitt som tillhandahålls betaltjänstanvändaren för direkt tillgång till dennes betalkonto online. Vidare ska de kontoförvaltande betaltjänstleverantörerna i det särskilda gränssnittet bygga in en strategi och planer för beredskapsåtgärder, en s.k. beredskapsmekanism, i händelse av att gränssnittets funktion inte uppfyller kraven på likvärdig tillgänglighet, om gränssnittet utsätts för ett oplanerat driftsstopp eller om det inträffar en systemkollaps (artikel 33.1). Under vissa förutsättningar får dock den kontoförvaltande betaltjänstleverantören ansöka om ett undantag från skyldigheten att tillhandahålla beredskapsmekanismen (artikel 33.6). Ansökan om undantag enligt den delegerade rättsakten ska göras hos den behöriga myndigheten, som i är . 5.2Avgifter för ansökningar, anmälningar och underrättelser Regeringenens förslag: ska få ta ut avgifter för prövning av ansökningar, anmälningar och underrättelser enligt betaltjänstlagen. Med stöd av den bestämmelsen ska få ta ut avgifter även av andra företag än betaltjänstinstitut och registrerade betaltjänstleverantörer. Nuvarande bestämmelse i betaltjänstlagen om avgifter till ska ändras så att den bara gäller årliga avgifter. Regeringen ska få meddela föreskrifter om de avgifter som får ta ut enligt betaltjänstlagen. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har inget att invända mot Skälen för regeringens förslag: Genom de nuvarande bestämmelserna i betaltjänstlagen och de nya bestämmelserna i den delegerade förordningen (se avsnitt 5.1) har det tillkommit två nya ärendeslag hos . Det handlar dels om anmälningar om registrering från företag som tillhandahåller tjänster som är undantagna från lagens tillämpningsområde (1 kap. 9 och 10 §§ betaltjänstlagen), dels ansökningar om undantag från kravet på beredskapsmekanism enligt den delegerade förordningen (artikel 33.1). Dessa nya ärendeslag kommer att innebära en prövning av om registrering ska ske (1 kap. 10 § betaltjänstlagen) respektive om undantag ska beviljas (artikel 33.6 i den delegerade förordningen). beslut förutsätter i dessa fall en prövning av det underlag som ligger till grund för en anmälan om registrering respektive en ansökan om undantag. För sådana prövningar bör få ta ut en avgift. tar ut avgifter för ansökningar, anmälningar Prop. 2019/20:78 och underrättelser enligt betaltjänstlagen från betalningsinstitut och regi- Avgifterna regleras i förordningen om avgifter för prövning av ärenden hos . De föreskrifterna i förordningen har meddelats med stöd av ett bemyndigande i betaltjänstlagen (8 kap. 27 § 2). Som anges ovan kommer det nu att bli aktuellt för att ta ut avgifter för prövning av ärendeslag som rör andra företag än betalningsinstitut och registrerade betaltjänstleverantörer. Det bör därför införas en bestämmelse i betaltjänstlagen om att får ta ut avgifter för prövning av ansökningar, anmälningar och underrättelser. Bestämmelsen bör, till skillnad från den nuvarande bestämmelsen, inte bara omfatta betalningsinstitut och registrerade betaltjänstleverantörer utan alla företag som ger in en ansökan, anmälan eller underrättelse enligt betaltjänstlagen. Den nya bestämmelsen bör utformas efter förebild av motsvarande bestämmelse i lagen om bank- och finansieringsrörelse (13 kap. 16 §).