prop · H70378 · 2020-01-28 00:00:00 — När det i betaltjänstlagen ska införas en ny bestämmelse om avgifter för prövning av ärenden, bör den nuvarande bestämmelsen i lagen (8 kap. 7 §) som avser avgifter för finansiering av verksamhet ändras så att den bara gäller årliga avgifter. I betaltjänstlagen finns ett bemyndigande för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter om avgifter enligt den lagen (8 kap. 27 § 2). Det bemyndigandet omfattar samtliga avgifter som får tas ut enligt den lagen. Den bestämmelsen bör ändras så att endast regeringen har rätt att meddela föreskrifter om avgifterna. EU:s förordning om gränsöverskridande betalningar och rådets förordning (EG) nr 924/2009 av den 16september 2009 om gränsöverskridande betalningar i gemenskapen och om upphävande av förordning (EG) nr 2560/2001, i det följande benämnd EU:s förordning om gränsöverskridande betalningar, trädde i kraft den 29oktober 2009 och ska tillämpas fr.o.m. . Den innebär i korthet att lika avgifter ska tas ut för gränsöverskridande betalningar i euro som för nationella betalningar i samma valuta (artiklarna 1 och 3). I förordningen finns bestämmelser om viss information som ska lämnas för att underlätta vissa betalningar (artikel 4), rapporteringskrav för betaltjänstleverantörer (artikel 5), behörig myndighet (artikel 9), vissa förfarandefrågor (artiklarna 10 och 11), samarbete över gränserna (artikel 12) och sanktioner (artikel 13). Det finns också bestämmelser om avgiftsuttag och nåbarhet vid genomförande av gränsöverskridande autogireringar i euro (artiklarna 6 och 7). Medlemsstater som inte har euro som sin nationella valuta har möjlighet att besluta om att förordningen ska tillämpas på deras nationella valutor (s.k. opt-in). har anslutit sin valuta till Genom lagen (2002:598) om avgifter för vissa gränsöverskridande betalningar är EU:s förordning om gränsöverskridande betalningar tillämplig också på gränsöverskridande betalningar i svenska kronor, utom när det gäller bestämmelserna om autogireringar (artiklarna 6 och 7). I lagen görs också en hänvisning till artikel 8, trots att den har upphävts genom och rådets förordning (EU) nr 260/2012 av om antagande av tekniska och affärsmässiga krav för betalningar och autogireringar i euro och om ändring av förordning (EG) nr 924/2009 (EU:s förordning om tekniska och affärsmässiga krav för betalningar och autogireringar i euro). Bestämmelser som kompletterar förordningen finns också i betaltjänstlagen. och rådets förordning (EU) 2019/518 av om ändring av förordning (EG) nr 924/2009 vad gäller vissa avgifter för gränsöverskridande betalningar i unionen och valutaväxlingsavgifter, i det följande benämnd ändringsförordningen, trädde i kraft och ska tillämpas fr.o.m. med vissa undantag (artikel 2). Genom ändringsförordningen har det i EU:s förordning om gränsöverskridande betalningar införts bestämmelser om att gränsöverskridande betalningar i euro i alla medlemsstater i EU inte ska få kosta mer än inhemska betalningar i medlemsstaternas nationella valutor och att gränsöverskridande betalningar i nationell valuta i de medlemsstater som anslutit sin valuta till förordningen inte får kosta mer än motsvarande betalning i nationell valuta (artikel 1.3 i ändringsförordningen, artikel 3 i EU:s förordning om gränsöverskridande betalningar). Medlemsstater som inte har euro som sin nationella valuta har möjlighet att besluta om att förordningen ska tillämpas på deras nationella valutor. Genom lagen om avgifter för vissa gränsöverskridande betalningar är EU:s förordning om gränsöverskridande betalningar tillämplig på gränsöverskridande betalningar i svenska kronor, utom när det gäller bestämmelserna om autogireringar (artiklarna 6–8, se ovan). I betaltjänstdirektivet (artiklarna 45.1, 52.3 och 59.2) anges vissa informationskrav för betaltjänstleverantörer och parter som erbjuder en valutaväxlingstjänst i en uttagsautomat, på försäljningsstället eller av betalningsmottagaren. De kraven – som i svensk rätt har genomförts i bestämmelser i betaltjänstlagen (4 kap. 3, 4 och 10 §§) – innebär i korthet att betalaren före påbörjandet av en betalningstransaktion, innan ett avtal om en enstaka betalningstransaktion eller ett ramavtal ingås, ska informeras om valutaväxlingsavgifter och den växelkurs som ska tillämpas. I betaltjänstdirektivet finns krav på att betaltjänstleverantörer ska lämna viss information efter att betalningstransaktionen har initierats (artiklarna 48 och 57). De kraven – som i svensk rätt har genomförts i bestämmelser i betaltjänstlagen (4 kap 7 och 17 §§) – innebär i korthet att en betaltjänstleverantör, så snart möjligt efter att en betalningsorder har tagits emot, ska lämna information om bl.a. transaktionens belopp, avgifter och växelkurs. Genom ändringsförordningen (artikel 1.4 och 1.5) har det i EU:s förordning om gränsöverskridande betalningar (artiklarna 3a och 3b) införts bestämmelser som gäller valutaväxlingsavgifter för kortbaserade transaktioner och ”betalningar” (i den engelska språkversionen ”credit transfers”) som gäller hur den information om valutaväxlingsavgifter och tillämplig växelkurs som betaltjänstleverantörer och parter som tillhandahåller valutaväxlingstjänster i en uttagsautomat eller på försäljningsstället enligt betaltjänstdirektivet (artiklarna 45.1, 52.3 och 59.2) är skyldiga att lämna ska anges. Bestämmelserna innebär även att viss ytterligare information ska lämnas. Vid kortbaserade transaktioner i en uttagsautomat eller på ett försäljningsställe ska betaltjänstleverantörer och parter som tillhandahåller valutaväxlingstjänster, före initierandet av en transaktion, visa den totala valutaväxlingsavgiften som ett procentuellt påslag i förhållande till den senast tillgängliga växelkursen från (artikel 1.4 i ändringsförordningen, artikel 3a.1 i EU:s förordning om gränsöverskridande betalningar). Betaltjänstleverantörer ska också offentliggöra dessa påslag på en allmänt och lätt tillgänglig elektronisk plattform (artikel 1.4i ändringsförordningen, artikel 3a.2 i EU:s förordning om gränsöverskridande betalningar). Parter som tillhandahåller valutaväxlingstjänster i en uttagsautomat eller på försäljningsstället ska ange denna informationen i uttagsautomaten eller på försäljningsstället liksom att informera betalaren om möjligheten att betala i den valuta som används av betalningsmottagaren och låta betalarens betaltjänstleverantör därefter göra valutaväxlingen. Information om valutaväxlingsavgift och belopp att betala ska lämnas på ett varaktigt medium efter att betalningstransaktionen initierats (artikel 1.4 i ändringsförordningen, artikel 3a.4 i EU:s förordning om gränsöverskridande betalningar). Part som tillhandahåller en valutaväxlingstjänst i en uttagsautomat eller på försäljningsstället ska, innan betalningstransaktionen initieras, även lämna information om de belopp som ska betalas till betalningsmottagaren i valutan för såväl betalningsmottagaren som betalaren (artikel 1.4 i ändringsförordningen, artikel 3a.3 i EU:s förordning om gränsöverskridande betalningar). Vidare ska betalarens betaltjänstleverantör, för varje betalkort, skicka ett elektroniskt meddelande till betalaren med information om den totala valutaväxlingsavgiften när denne mottar en betalningsorder för ett kontantuttag i en uttagsautomat eller en betalning på ett försäljningsställe (artikel 1.4 i ändringsförordningen, artikel 3a.5 i EU:s förordning om gränsöverskridande betalningar). Betaltjänstleverantören och betaltjänstanvändaren ska komma överens om vilka kommunikationskanaler som ska användas och betaltjänstanvändaren ska också kunna välja att avstå från att erhålla sådana meddelanden. Om betaltjänstanvändaren inte är en konsument får parterna enas om att ett sådant meddelande inte ska skickas (artikel 1.4 i ändringsförordningen, artikel 3a.6 i EU:s förordning om gränsöverskridande betalningar). När en valutaväxlingstjänst erbjuds av betalarens betaltjänstleverantör i samband med en betalning som initieras direkt online via betaltjänstleverantörens webbplats eller mobila bankapplikation, ska betaltjänstleverantören informera betalaren om de uppskattade avgifterna för valutaväxlingstjänster som är tillämpliga på betalningen innan betalningen initieras (artikel 1.5 i ändringsförordningen, artikel 3b.1 i EU:s förordning om gränsöverskridande betalningar). Före betalningen initieras ska 2019/20:78 betaltjänstleverantören även meddela betalaren det uppskattade totala beloppet för betalningen i valutan för betalarens konto, inklusive eventuella transaktionsavgifter och valutaväxlingsavgifter, liksom i valutan för betalningsmottagarens konto (artikel 1.5 i ändringsförordningen, artikel 3b.2 i EU:s förordning om gränsöverskridande betalningar). Regeringens förslag: I betaltjänstlagen ska det införas en upplysnings- bestämmelse om att det finns ytterligare bestämmelser om informa- tionskrav för tillhandahållare av valutaväxlingstjänster i EU:s förord- ning om gränsöverskridande betalningar. En följdändring i lagen om avgifter för vissa gränsöverskridande betalningar ska göras med anledning av att en artikel i förordning om gränsöverskridande betalningar har upphävts. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller har inget att invända mot det. anser att förslaget är obehövligt. Skälen för regeringens förslag: EU:s förordning om gränsöverskri- dande betalningar gäller endast medlemsstater som har euro som valuta och de medlemsstater som på frivilliga grunder har anslutit sin nationella valuta till förordningen. Ändringsförordningen innebär att gränsöverskri- dande betalningar i euro i alla medlemsstater och i nationell valuta i de medlemsstater som anslutit sin valuta till förordningen inte ska få kosta mer än inhemska betalningar i medlemsstaternas nationella valutor (artikel 1.3 i ändringsförordningen, artikel 3 i EU:s förordning om gränsöverskri- dande betalningar). Ändringsförordningen innebär också att betaltjänst- leverantörer vid kortbaserade transaktioner och betalningar och parter som erbjuder valutaväxlingstjänster i en uttagsautomat eller på ett försäljnings- ställe vid kortbaserade transaktioner är skyldiga att lämna information om tillämpliga växelkurser och valutaväxlingsavgifter (som ska lämnas enligt artiklarna 45.1, 52.3 och 59.2 i betaltjänstdirektivet), på visst sätt samt att lämna viss ytterligare information (artikel 1.4 och 1.5 i ändringsförord- ningen, artiklarna 3a och 3b i EU:s förordning om gränsöverskridande En EU-förordning är direkt tillämplig i varje medlemsstat. rättsakt ska inte, och får inte, genomföras i nationell rätt. avgifter för vissa gränsöverskridande betalningar är EU:s förordning om gränsöverskridande betalningar, med undantag för bestämmelserna om autogireringar (artiklarna 6–8), tillämplig också på gränsöverskridande betalningar i svenska kronor (se avsnitt 6.1). Några särskilda åtgärder för att införliva ändringsförordningen med svensk rätt behöver därför inte Det finns inte heller några bestämmelser i betaltjänstlagen eller i lagen om avgifter för gränsöverskridande betalningar som står i strid med Informationskrav vid betalningstransaktioner som innebär en valuta- växling finns i 4 kap. betaltjänstlagen. I de nya bestämmelserna om inform- ationskrav i samband med en valutaväxlingstjänst som genom ändrings- förordningen har införts i EU:s förordning om gränsöverskridande betal- ningar hänvisas till vissa artiklar i betaltjänstdirektivet (artiklarna 45.1, 52.3och 59.2) som i svensk rätt har genomförts i bestämmelser i betaltjänstlagen om hur information om växelkurs och valutaväxlingsavgifter som ska lämnas enligt dessa bestämmelser ska anges och att viss ytterligare information ska lämnas (4 kap. 3, 4 och 10 §§). Genom ändringsförordningen har det i EU:s förordning om gränsöverskridande betalningar även införts bestämmelser om krav på information som ska göras tillgänglig för betalaren efter det att betalningstransaktionen initierats (artikel 1.4 i ändringsförordningen, artikel 3a.4 i EU:s förordning om gränsöverskridande betalningar). I betaltjänstlagen finns bestämmelser om vilken information som betaltjänstleverantörer ska tillhandahålla betalaren så snart möjligt efter det att en betalningsorder har tagits emot från denne (4 kap. 7 och 17 §§, som genomför artiklarna 48 och 58 i betaltjänstdirektivet). Genom ändringsförordningen har det i EU:s förordning om gränsöverskridande betalningar införts även ytterligare bestämmelser med informationskrav. För att reglerna om informationskrav för betaltjänstleverantörer och parter som tillhandahåller valutaväxlingstjänster i en uttagsautomat eller på ett försäljningsställe ska bli överskådliga anser regeringen, till skillnad från , att det bör införas en upplysningsbestämmelse i betaltjänstlagen om att det finns ytterligare bestämmelser om informationskrav i EU:s förordning om gränsöverskridande betalningar. Artikel 8 i EU:s förordning om gränsöverskridande betalningar har upphävts genom EU:s förordning om tekniska och affärsmässiga krav för betalningar och autogireringar (artikel 17.6). Hänvisningen till den artikeln i lagen om avgifter för vissa gränsöverskridande betalningar (1 §) bör därför tas bort. Regeringens förslag: Lagändringarna ska träda i kraft . Promemorians förslag överensstämmer inte med regeringens förslag. I promemorian förslås att lagändringarna ska träda i kraft . Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har inget att invända mot det. Skälen för regeringens förslag: Lagändringarna bör träda i kraft , vilket bedöms vara . Regeringens bedömning: Förslagen har inga offentligfinansiella eller De ökade kostnader som förslaget om nya upp- dragsverksamhet medför för inspektionen ska finansieras genom avgif- De ökade kostnader som förslagen medför för ska hanteras inom befintliga ekonomiska ramar. Förslagen har inga effekter för de finansiella företagen eller de all- Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens bedöm- Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker bedömningen eller har inget att invända mot den. anser att konsekvensanalysen brister i fråga om antalet berörda företag och behovet av speciella informationsinsatser. bolagens Förening och framhåller att förslaget om att vissa uppgifter som företagen lämnar till i stället ska lämnas till medför ökade kostnader för företagen på kort sikt. Skälen för regeringens bedömning Offentligfinansiella och samhällsekonomiska effekter Förslagen har inga offentligfinansiella eller samhällsekonomiska effekter. Effekter för de finansiella företagen efterlyser en redovisning för antalet företag som träffas av för- slaget om att vissa uppgifter som företagen lämnar till Riksgälds- kontoret i stället ska lämnas till . rar att förslaget träffar ett 150-tal finansiella företag, framför allt kredit- institut och värdepappersbolag. De finansiella företagen varierar i fråga om storlek och verksamhet. föreningen framhåller att förslaget om att vissa uppgifter som företagen lämnar till i stället ska lämnas till Finansinspek- tionen medför ökade kostnader för företagen på kort sikt. staterar att förslaget innebär att det samlade uppgiftslämnandet på finans- marknadsområdet kan samordnas i viss utsträckning. det ökade kostnader på kort sikt men minskade kostnader på lång sikt. Förslaget påverkar inte konkurrensen mellan företagen eller företagens Förslaget att det ska införas en bestämmelse i betaltjänstlagen om att får ta ut avgifter för prövning av ansökningar, anmäl- ningar och underrättelser enligt den lagen och som gäller även i fråga om andra företag än betalningsinstitut och registrerade betaltjänstleverantörer, innebär att regeringen, med stöd av ett bemyndigande, kan komma att fatta beslut om avgifter som ska betalas av olika slag av företag som tillhanda- håller betaltjänster på betalmarknaden (1 kap. 3 § och 8 kap. 27 § betal- Det finns ett stort antal företag som tillhandahåller betal- tjänster på betalmarknaden i , framför allt olika slag av betaltjänstleverantörer. Dessa företag varierar i fråga om storlek och verksamhet. Avgifternas storlek fastställs i förordningen om avgifter för prövning av ärenden hos . När det särskilt gäller avgifter för prövning av anmälningar om registrering enligt betaltjänstlagen (1 kap. 9 och 10 §§) kommer förslaget att träffa ett fåtal företag. Anmälningsskyldigheten trädde i kraft , varför de företag som är anmälningsskyldiga i princip redan ska ha fullgjort denna skyldighet. Antalet företag som kommer att börja tillhandahålla anmälningspliktiga tjänster är svårt att bedöma, men det handlar sannolikt om ett fåtal . Avgiftens storlek bestäms på förordningsnivå (förordningen om avgifter för prövning av ärenden hos ). De ökade administrativa kostnaderna för företagen kommer emellertid att stå i proportion till den fördel som ett undantag från betaltjänstlagens tillämpningsområde medför. Förslaget påverkar inte konkurrensen mellan företagen på betalmarknaden. När det särskilt gäller avgifter för prövning av ansökningar om undantag enligt den delegerade förordningen träffar förslaget framför allt kreditinstitut. De ökade administrativa kostnaderna för företagen står i proportion till den fördel som ett undantag från kravet i den delegerade förordningen medför. Förslaget påverkar inte konkurrensen mellan företagen på betalmarknaden. Det finns en risk för att företagen övervältrar de ökade administrativa kostnaderna på sina kunder. I det avseendet ska framhållas att utrymmet för kreditinstitut att ta ut avgifter av konsumenter vid tillhandahållande av betalkonto med grundläggande funktioner är begränsat (4 a kap. 4 § betaltjänstlagen). Effekter för myndigheter och domstolar Det föreslås att det i uppdrag även ska ingå att, mot avgift och inom ramen för full kostnadstäckning, på vägnar bearbeta och rapportera uppgifter som finansiella företag ska lämna till . De ökade kostnader som förslaget om att vissa uppgifter som företagen lämnar till i stället ska lämnas till medför för inspektionen i form av nya uppgifter ska finansieras genom avgifter från . De ökade kostnader som förslaget medför för i form av betalning av avgifterna till ska hanteras inom befintliga ekonomiska ramar. Förslagen i dessa delar påverkar inte måltillströmningen till de allmänna förvaltningsdomstolarna. Förslaget att det ska införas en bestämmelse i betaltjänstlagen om att får ta ut avgifter för prövning av ansökningar, anmälningar och underrättelser enligt den lagen och som gäller även i fråga om andra företag än betalningsinstitut och registrerade betaltjänstleverantörer medför inga kostnader för . avgiftsbeslut kan överklagas till allmän förvaltningsdomstol. Det är emellertid i praktiken mycket ovanligt att avgiftsbeslut överklagas av de företag som träffas av dem. Det bedöms att förslagen kommer att påverka måltillströmningen till de 2019/20:78 allmänna förvaltningsdomstolarna i mycket begränsad utsträckning. Eventuella kostnader för de allmänna förvaltningsdomstolarna ska hanteras inom befintliga ekonomiska ramar. Den närmast till hands liggande alternativa lösningen till förslaget om att vissa uppgifter som företagen lämnar till i stället ska lämnas till är att investerar i ett eget systemstöd. Investeringskostnaderna för det kan uppskattas till ca 50–. Till det kommer löpande kostnader för personal och underhåll. Det är viktigt att myndigheterna på finansmarknadsområdet samarbetar med varandra och det framstår som god hushållning med det allmännas resurser att det systemstöd som har byggt upp kan användas på sätt som föreslås. Av dessa skäl finns inget utrymme för alternativa lösningar. Inte heller i övrigt finns utrymme för alternativa lösningar. efterlyser en redogörelse för behovet av speciella informationsinsatser. Regeringen förutsätter att och informerar de berörda finansiella företagen om de nya ordningarna. Förslagen står i överensstämmelse med unionsrätten. 9.1Förslaget till lag om ändring i lagen (1995:1571) om insättningsgaranti 17 § Har ersättningsrätt inträtt enligt 8 §, ska institutet eller konkursförvaltaren lämna de uppgifter till garantimyndigheten som den behöver för att betala ut ersättning till insättarna, samt även i övrigt lämna myndigheten det biträde som den behöver för utbetalning av ersättning. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om 1. sådana uppgifter som avses i 16 § och första stycket, och 2.att vissa uppgifter som enligt 16 § ska lämnas till garantimyndigheten i stället ska lämnas till . Paragrafen innehåller bestämmelser om uppgiftsskyldighet. Övervägandena finns i avsnitt 4.3. I andra stycket införs en punktuppställning. Punkt 2, som är ny, innebär att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om att vissa uppgifter som enligt 16 § ska lämnas till garanti- myndigheten i stället ska lämnas till . kontoret är garantimyndighet enligt denna lag (1 § förordningen med Prop. 2019/20:78 instruktion för ). Med uppgifter enligt 16 § avses sådana uppgifter som ska lämnas enligt föreskrifter som har meddelats med stöd av 17 § andra stycket (10 § förordningen om insättningsgaranti samt föreskrifter om insättningsgaranti och föreskrifter om instituts skyldighet att lämna uppgifter om insättare och deras insättningar). är även resolutionsmyndighet enligt lagen om resolution (1 kap. 3 §). En motsvarande bestämmelse i fråga om uppgifter som ska lämnas till i dess verksamhet som resolutionsmyndighet finns i 29 kap. 1 § 11 lagen om resolution, se författningskommentaren till den paragrafen i avsnitt 9.5. 9.2Förslaget till lag om ändring i lagen (2002:598) om avgifter för vissa gränsöverskridande betalningar 1 § och rådets förordning (EG) nr 924/2009 av om gränsöverskridande betalningar i gemenskapen och om upphävande av förordning (EG) nr 2560/2001 ska, utom när det gäller artiklarna 6 och 7, tillämpas även på valuta. I lagen finns bestämmelser om gränsöverskridande betalningar i svenska kronor. Övervägandena finns i avsnitt 6.2. Ändringen är en följd av att artikel 8 i EU:s förordning om gränsöverskridande betalningar har upphävts (se artikel 17.6 i EU:s förordning om tekniska och affärsmässiga krav för betalningar och autogireringar). 9.3Förslaget till lag om ändring i offentlighets- och sekretesslagen (2009:400) 5 a § Sekretess gäller i verksamhet med att bearbeta och rapportera uppgifter på garantimyndighetens och resolutionsmyndighetens vägnar 1.för uppgift om affärs- eller driftförhållanden hos den som är skyldig att lämna uppgifter enligt lagen (1995:1571) om insättningsgaranti eller lagen (2015:1016) om resolution, om det kan antas att denne lider skada om uppgiften röjs, och 2.för uppgift om ekonomiska eller personliga förhållanden för annan som har trätt i affärsförbindelse eller liknande förbindelse med den uppgiftsskyldige. För uppgift i en allmän handling gäller sekretessen i högst . Paragrafen, som är ny, innehåller bestämmelser om sekretess i viss verk- samhet som bedriver. Paragrafen är utformad efter förebild av 30 kap. 4, 10 och 12 b §§. Övervägandena finns i avsnitt 4.4. Första stycket innebär att sekretess gäller för vissa uppgifter i Finans- inspektionens verksamhet med att bearbeta och rapportera vissa uppgifter enligt lagen om insättningsgaranti (1 § förordningen med instruktion för 2019/20:78 ) och resolutionsmyndighet enligt lagen om resolution (1 kap. 3 § lagen om resolution). Ifråga om affärs- och driftförhållanden hos den som uppgiftsskyldigheten avser gäller sekretess enligt punkt 1 om det kan antas att denne lider skada om uppgiften röjs, dvs. en presumtion för offentlighet (s.k. rakt skaderekvisit). För s.k. tredjemansuppgifter, dvs. uppgifter om dem som är kunder eller står i något liknande förhållande till den uppgiftsskyldige, gäller absolut sekretess enligt punkt 2. Enligt andra stycket gäller sekretessen i högst . Det finns sekretessbrytande bestämmelser i 5 b §.