prop · H703150 · 2020-04-07 00:00:00 — Remissinstanserna: TCO har inget att invända mot förslaget. och Företagarna delar bedömningen att ersättning för kostnader som har uppstått till följd av utstationeringen inte får genom- drivas med stöd av stridsåtgärder. LO och anser dock att även ersättning för resa, kost och logi vad gäller resan från utsändningslandet till ska få genomdrivas med stöd av stridsåtgärder. Måleriföretagen i och Föreningen Installatörs- företagen är kritiska till att ersättning för utgifter för resa, kost och logi inkluderas i den hårda kärnan. Övriga remissinstanser berör inte frågan särskilt. Skälen för regeringens förslag ska garantera arbetstagarna vissa villkor vid ut- stationering, den s.k. hårda kärnan. De villkor som ingår i den hårda kärnan anges i artikel 3.1 i det ursprungliga utstationeringsdirektivet. Genom ändringsdirektivet görs ett tillägg i artikel 3.1 första stycket genom en ny punkt, i. Enligt den punkten ska utstationerade arbetstagare garanteras villkor om ersättning för utgifter för resa, kost och logi för arbetstagare som är borta från hemmet av yrkesmässiga skäl. Enligt artikelns andra stycke gäller detta endast utgifter för resa, kost och logi som utstationerade arbetstagare har ådragit sig när de måste resa till och från sin ordinarie arbetsplats i den medlemsstat inom vars territorium de är utstationerade, eller när de tillfälligt skickas av sin arbetsgivare från den ordinarie arbets- platsen till en annan arbetsplats. Av artikel 3.7 andra stycket i det ändrade utstationeringsdirektivet anges Prop. 2019/20:150 vidare att ersättningar som hör ihop med utstationeringen ska anses utgöra en del av lönen, om de inte utbetalas som ersättning för utgifter som faktiskt har uppkommit till följd av utstationeringen, t.ex. utgifter för resa, kost och logi. Där framgår också att arbetsgivaren ska ersätta ut- stationerade arbetstagare för sådana utgifter i enlighet med nationell lag- stiftning eller praxis som är tillämplig på anställningsförhållandet. Det kan inledningsvis konstateras att direktivet behandlar olika typer av ersättningar för resa, kost och logi. Den ersättning för utgifter för resa, kost och logi som utstationerade arbetstagare nu uttryckligen ska ha rätt till enligt den ändrade artikel 3.1 i utstationeringsdirektivet avser ersättning som en motsvarande arbetstagare i värdlandet skulle ersättas för om han eller hon på samma sätt skulle resa till eller från arbetsplatsen eller skickas till en annan arbetsplats än den ordinarie. I normalfallet handlar det om ersättning för resor som den utstationerade arbetstagaren gör till och från sin arbetsplats inom värdlandet, men det kan även handla om utlandsresor som vidtas under en pågående utstationering. En annan typ av ersättning för resa, kost och logi omfattar kostnader för resan från utsändningslandet Det är då fråga om kostnader som har uppkommit till följd av utstationeringen på det sätt som anges i artikel 3.7 andra stycket. Villkor om ersättningar för resa, kost och logi under utstationeringen bör få krävas med stöd av stridsåtgärder Några bestämmelser som ger arbetstagare rätt till ersättning för resa, kost och logi i den mening som avses artikel 3.1 första stycket i finns inte i På motsvarande sätt som gäller för lön regleras sådana villkor i i kollektivavtal. Som TCO anger får det anses vara vanligt på den svenska arbetsmarknaden att en arbetsgivare ersätter arbetstagare för kostnader av aktuellt slag. Måleriföretagen i och Föreningen Installatörsföretagen anför att kollektivavtalen för måleri- och installatörsbranscherna tillförsäkrar arbetstagarna ersättning för de utgifter som uppstår i samband med arbetet. Enligt organisationerna bör den svenska modellen fredas och ersättningsfrågan lösas mellan parterna. Måleriföretagen i anser att det inte är önskvärt med en lagreglerad rätt att vidta stridsåtgärder för villkor om ersättning för utgifter för logi, kost och resor. Det svenska genomförandet av utstationeringsdirektivet bygger på att arbetstagarorganisationer ytterst har rätt att gå till strid mot utstationerande tjänsteföretag i syfte att reglera villkoren för utstationerade arbetstagare inom utstationeringsdirektivets hårda kärna. denna del genomföras inom ramen för samma system. artikel 3.1 första stycket i om rätt till ersättning för resa, kost och logi bör därför genomföras genom att svenska arbetstagarorganisationer tillåts att vidta stridsåtgärder i syfte att genomdriva krav av nu aktuellt slag, under samma förutsättningar som annars gäller för kollektivavtalsreglerade villkor enligt utstationeringslagen. Det bör göras vissa förtydliganden av den av utredningen föreslagna lag- Enligt utredningens lagförslag ska det handla om utgifter för resor 2019/20:150 inom . Det framgår dock av utredningens författningskommentar att avsikten är att även ersättning för utgifter som har uppkommit på grund av resor utanför bör kunna omfattas av bestämmelsen. Regeringen delar den bedömningen. Lagtexten bör därför inte innehålla någon begränsning till resor inom . Det framgår vidare av utredningens författningskommentar att avsikten är att bestämmelsen endast ska omfatta kostnader som har uppkommit under en pågående utstationering. Detta bör komma till uttryck i lagtexten. De villkor om ersättning för utgifter för resa, kost och logi som får krävas med stöd av stridsåtgärder bör mot denna bakgrund avse sådana utgifter som den utstationerade arbetstagaren har haft när han eller hon av yrkesmässiga skäl under utstationeringen reser till eller från den ordinarie arbetsplatsen i eller tillfälligt skickas därifrån av arbetsgivaren till en annan arbetsplats. Ersättning för resor från utsändningslandet till bör inte kunna krävas med stöd av bestämmelsen Regeringen kan inte dela den uppfattning som LO och ger uttryck för, dvs. att även ersättning för resa, kost och logi vad gäller resan från utsändningslandet till ska få genom- drivas med stöd av stridsåtgärder. Av artikel 3.1 andra stycket framgår att de ersättningar som omfattas av artikel 3.1 första stycket i endast avser utgifter för resa, kost och logi som har uppstått på grund av resor till och från arbetsplatsen i värdlandet. Av artikel 3.7 andra stycket i det ändrade utstationeringsdirektivet utesluts vidare ersättning för kostnader för resa från utsändningslandet till värdlandet från vad som ska garanteras ut- stationerade arbetstagare i form av lön. Där framgår också att arbets- givaren ska ersätta utstationerade arbetstagare för sådana utgifter i enlighet med gällande rätt i utsändningslandet. Det kan inte anses vara förenligt med att tillåta svenska arbetstagarorganisationer att vidta strids- åtgärder i syfte att reglera dessa villkor, som tydligt ligger utanför den hårda kärnan av villkor enligt utstationeringsdirektivet. TCO anför vidare att ändringsdirektivet innebär att ersättning ska utgå till en utstationerad arbetstagare för utgifter för utstationeringen från ut- sändningslandet till värdlandet, även om det i utsändningslandet saknas lagregler eller praxis om detta. Regeringen tolkar artikel 3.7 andra stycket i det ändrade utstationeringsdirektivet på följande sätt. Genom att det anges att ifrågavarande utgifter ska ersättas i enlighet med utsändnings- landets lag eller praxis klargörs att dessa kostnader inte omfattas av det skydd som enligt utstationeringsdirektivet ska säkerställas vid ut- stationering i värdlandet. Detta klargörande torde vara syftet med bestämmelsen. Regeringens förslag: Kollektivavtalsvillkor om inkvartering ska få krävas med stöd av stridsåtgärder. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: TCO är positiv till förslaget. 2019/20:150 och Föreningen Installatörsföretagen är kritiska till att rätten till villkor om inkvartering inkluderas i den hårda kärnan. Skälen för regeringens förslag: Genom ändringsdirektivet införs en ny typ av villkor i den hårda kärnan av villkor som utstationerade arbetstagare ska garanteras i värdlandet under en utstationering, nämligen villkor om inkvartering. Utstationerade arbetstagare ska garanteras villkor för inkvartering när detta tillhandahålls av arbetsgivaren till arbetstagare som är borta från sin ordinarie arbetsplats. Detta framgår av artikel 3.1 första stycket h i det ändrade utstationeringsdirektivet. Bestämmelsen får antas syfta till att utstationerade arbetstagare ska ha rätt till villkor för inkvartering under samma förutsättningar som gäller för arbetstagare i värdlandet i motsvarande situation. Regeringen delar utredningens bedömning att med ordinarie arbetsplats i detta sammanhang avses den utstationerade arbetstagarens ordinarie arbetsplats i utsändningslandet. Måleriföretagen i och Föreningen Installatörsföretagen är kritiska till att villkor om inkvartering inkluderas i den hårda kärnan och anser att detta kommer att påverka innehållet i kollektivavtal negativt. De anser att frågorna i stället bör lösas mellan parterna. Regeringen konstaterar att utstationeringsdirektivet har ändrats på så sätt att villkor om inkvartering har lagts till den hårda kärnan av rättigheter som ska garanteras utstationerade arbetstagare. Detta bör genomföras på motsvarande sätt som utstationeringsdirektivet i övriga delar har genom- förts i svensk rätt. Det finns inte i svensk rätt några författningar som reglerar villkor för inkvartering på det sätt som anges i direktivet. Sådana villkor kan dock finnas i svenska kollektivavtal. Mot bakgrund av det sätt som har genomfört utstationeringsdirektivet på bör ändringsdirektivet i nu aktuell del genomföras genom att svenska arbetstagarorganisationer ges rätt att vidta stridsåtgärder mot utstationerande arbetsgivare i syfte att genom- driva eventuella villkor om inkvartering på motsvarande sätt som gäller andra villkor som ingår i den hårda kärnan. 5.4Bedömningen av om arbetstagaren får rätt lön Regeringens förslag: Vid bedömningen av om arbetsgivaren har betalat minst en sådan lön som får krävas med stöd av stridsåtgärder vid utstationering ska sådan ersättning som arbetsgivaren har betalat till arbetstagaren för utgifter som har uppkommit till följd av ut- stationeringen inte beaktas. Detsamma ska gälla vid bedömningen av om en utstationerad uthyrd arbetstagare har fått den lön som arbetstagaren har rätt till enligt lika- behandlingsprincipen i lagen om uthyrning av arbetstagare. Om en arbetsgivare på begäran av en arbetstagare eller en arbets- tagarorganisation inte kan visa om en utbetald ersättning avser lön eller ersättning för utgifter som har uppkommit till följd av utstationeringen, eller vilken del av den som avser ersättning för sådana utgifter, ska ersättningen i dess helhet anses vara utbetald som ersättning för sådana 2019/20:150 Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. I utredningens förslag framgår uttryckligen att bestämmelsen om bedömningen av om arbetsgivaren har betalat minst en sådan lön som får krävas med stöd av stridsåtgärder bara gäller om en arbetsgivare och en svensk arbetstagarorganisation är bundna av ett kollektivavtal som reglerar villkoren för utstationerade arbetstagare. Utredningens förslag till presumtionsregel gäller bara i fråga om sådan lön som får krävas med stöd av stridsåtgärder och innehåller ordet faktiskt. Remissinstanserna: är positiv till förslaget. LO, och är positiva till förslaget om presumtionsregel. Arbetsdomstolen anser att presumtionsregeln i artikel 3.7tredje stycket i det ändrade utstationeringsdirektivet bör genomföras genom en bestämmelse i utstationeringslagen men att den bör formuleras närmare artikelns lydelse. har vissa synpunkter på hur presumtionsregelns beviskrav beskrivs. Övriga remissinstanser berör inte frågan särskilt. Skälen för regeringens förslag Vissa ersättningar bör inte beaktas när det bedöms om en utstationerad arbetstagare har fått rätt lön En utstationerad arbetstagare får ofta flera olika typer av ersättningar av arbetsgivaren. Utstationeringsdirektivet innehåller bestämmelser om hur olika typer av ersättningar förhåller sig till den lön som utstationerade arbetstagare har rätt till enligt utstationeringsdirektivet. I artikel 3.7 andra stycket i det ändrade utstationeringsdirektivet finns en bestämmelse som fanns redan i det ursprungliga utstationeringsdirektivet. Där anges till att börja med huvudregeln att ersättningar som hör ihop med utstationeringen anses utgöra en del av lönen. Med detta avses något förenklat sådana ersättningar som en arbetstagare i värdlandet skulle få i motsvarande situation. Av bestämmelsen framgår också att ersättningar som har utbetalats som ersättning för utgifter som faktiskt har uppkommit till följd av utstationeringen inte ska anses utgöra en del av lönen. Som exempel på det senare anges ersättning för utgifter för resa, kost eller logi. Detta tar sikte bl.a. på kostnader för resan från utsändningslandet till värd- landet. Det är lämpligt att nu tydliggöra lagstiftningen i denna del genom att bestämmelsen kommer till uttryck i utstationeringslagen. Ett sådant förtydligande bör kunna bidra till en bättre förståelse för regleringen om vilken lön och vilka ersättningar en utstationerad arbetstagare har rätt till. Det är viktigt för utstationerade arbetstagare att de verkligen får den lön de har rätt till, utöver eventuella ersättningar som har betalats ut och som inte ingår i lönen enligt kollektivavtalet. Regleringen i denna del bör utformas på ett sådant sätt att det inte är begreppet lön som definieras. Bestämmelsen bör i stället ta sikte på hur bedömningen om rätt lön har utbetalats till arbetstagaren ska göras. Av bestämmelsen bör framgå att sådan ersättning som arbetsgivaren har betalat till arbetstagaren för utgifter som har uppkommit till följd av ut- stationeringen inte ska beaktas vid bedömningen av om arbetstagaren har fått rätt lön. Bestämmelsen bör gälla både när det gäller kollektivavtalsvillkor om lön Prop. 2019/20:150 för uthyrda utstationerade arbetstagare och för andra utstationerade arbets- I utredningens lagförslag anges uttryckligen att bestämmelsen bara gäller om en arbetsgivare och en svensk arbetstagarorganisation är bundna av ett kollektivavtal som reglerar villkoren för utstationerade arbetstagare. Detta framstår som överflödigt. Frågan om en utstationerad arbetstagare har fått sådan kollektivavtalsreglerad lön som kan krävas med stöd av stridsåtgärder uppkommer bara när parterna är bundna av ett sådant kollektivavtal och det avtalet innehåller villkor om lön. Det bör vidare göras en ytterligare redaktionell justering av lagtexten. Även om ordet faktiskt förekommer i artikel 3.7 andra stycket i direktivet gör regeringen bedömningen att det inte har någon självständig betydelse. Det bör därför inte förekomma i lagtexten. Sammanfattningsvis anser regeringen att det bör införas en bestämmelse om att sådan ersättning som arbetsgivaren har betalat till arbetstagaren för utgifter som har uppkommit till följd av utstationeringen inte ska beaktas vid bedömningen av om arbetstagaren har fått sådan lön som får krävas med stöd av stridsåtgärder. En motsvarande bestämmelse för utstationerade uthyrda arbetstagare som har rätt till lön enligt likabehandlingsprincipen I avsnitt 6.2 föreslås att den likabehandlingsprincip som gäller enligt lagen (2012:854) om uthyrning av arbetstagare, uthyrningslagen, ska göras tillämplig vid utstationering. Enligt likabehandlingsprincipen ska en ut- hyrd arbetstagare ha rätt till minst en sådan lön som han eller hon skulle ha haft rätt till som anställd hos det svenska kundföretaget. Det innebär att en utstationerad uthyrd arbetstagare i vissa fall bör ha rätt till en viss lön som inte regleras i ett kollektivavtal mellan arbetstagarens arbetsgivare och en svensk arbetstagarorganisation. Även i dessa fall bör det kunna göras en bedömning av om arbetstagaren har fått rätt lön. En sådan ordning har föreslagits av utredningen och har inte ifrågasatts särskilt av någon remissinstans. Inte heller vid bedömningen av om en utstationerad uthyrd arbetstagare har fått den lön som arbetstagaren har rätt till enligt likabehandlings- principen i uthyrningslagen bör alltså ersättning för utgifter som har upp- kommit till följd av utstationeringen beaktas. Presumtionsregeln i artikel 3.7 tredje stycket bör genomföras genom lagstiftning Genom ändringsdirektivet införs i utstationeringsdirektivet något som kan kallas en presumtionsregel. Enligt artikel 3.7 tredje stycket ska hela den ersättning som har betalats ut till den utstationerade arbetstagaren under vissa förutsättningar anses vara utbetald som ersättning för utgifter som har uppkommit till följd av utstationeringen. Så är fallet om det i de arbets- och anställningsvillkor som är tillämpliga på anställningsförhållandet inte har fastställts om och i så fall vilka komponenter av den ersättning som har betalats ut avser ersättning för utgifter som faktiskt har uppkommit till följd av utstationeringen och vilka komponenter som utgör en del av lönen. 2019/20:150 En sådan bestämmelse har stor betydelse för att skydda utstationerade arbetstagares rättigheter och för att bidra till en sund marknad med konkurrens på lika villkor. Bestämmelsen bör genomföras genom en ny bestämmelse i ut- stationeringslagen. Det är av vikt både för den enskilde utstationerade arbetstagaren och för svenska arbetstagarorganisationer att kunna bedöma om en viss utbetald ersättning utgör lön i direktivets mening eller inte. TCO lyfter också risken för att oseriösa arbetsgivare annars drar av faktiska utgifter för utstationeringen från lönen. Utredningen föreslår en presumtionsregel som innebär att hela ersättningen anses vara utbetald som ersättning för utgifter som faktiskt har uppkommit till följd av utstationeringen, om inte en arbetsgivare på begäran av en arbetstagare eller arbetstagarorganisation kan visa vilken del av en utbetald ersättning som avser lön respektive ersättning för sådana utgifter. välkomnar förslaget och framhåller att det är bra att både arbets- tagaren och arbetstagarorganisationen kan begära att arbetsgivaren ska visa vad en utbetald ersättning består av. Även LO, och är positiva till förslaget. Arbetsdomstolen delar i och för sig bedömningen att det i ut- stationeringslagen bör införas en bestämmelse motsvarande den i artikel 3.7tredje stycket i det ändrade utstationeringsdirektivet men har syn- punkter på utformningen av lagtexten. Arbetsdomstolen anför att det enligt artikelns utformning är en förutsättning för att presumtionsregeln ska gälla att frågan inte är reglerad i de arbets- och anställningsvillkor som är tillämpliga. Enligt domstolen bör det övervägas att formulera en bestämmelse på det sätt som anges i artikeln. Det skulle kunna övervägas att genomföra bestämmelsen på ett sätt som ligger nära direktivets lydelse på det sätt som Arbetsdomstolen föreslår. Enligt regeringens mening är den utformning som utredningen föreslår dock lämpligare. Som utredningen anför bör det viktiga vara att arbets- givaren kan visa vad en ersättning som har utbetalats till arbetstagaren består av för att det ska kunna bedömas om arbetstagaren har fått rätt lön. Därmed uppfylls syftet med artikeln och det framgår också tydligare i vilka situationer bestämmelsen har betydelse. Det är i första hand arbetstagare som har behov av att få klarhet i vad en viss del av en utbetald ersättning avser. Regeringen delar utredningens bedömning att det är lämpligt att också arbetstagarorganisationer får möjlighet att begära att arbetsgivaren visar vad utbetald ersättning består av. Enligt TCO bör grunden för ersättningen framgå av lönespecifikationen. Som utredningen anger bör dock beviskravet kunna uppfyllas på olika sätt. Det får, som ger uttryck för, anses motsvara det sedvanliga civilprocessrättsliga beviskravet i lönetvister. Sammanfattningsvis bör det införas en presumtionsregel som innebär att arbetsgivaren på begäran av en arbetstagare eller av en arbetstagar- organisation ska visa vad en utbetald ersättning består av, med risk för att en utbetald ersättning i dess helhet annars ska anses utgöra ersättning för utgifter som har uppkommit till följd av utstationeringen. 5.5Det finns inte behov av lagändringar i fråga om villkor om semester Regeringens bedömning: Inga lagändringar behövs med anledning av den justerade lydelsen av utstationeringsdirektivet när det gäller vilken semester en utstationerad arbetstagare ska garanteras i värdlandet. Utredningens bedömning: Överensstämmer med regeringens bedömning. Remissinstanserna: Ingen remissinstans berör frågan särskilt. Skälen för regeringens bedömning: Genom ändringsdirektivet sker en viss ändring av den svenska lydelsen av den punkt i direktivet som rör vilken semester som utstationerade arbetstagare ska garanteras, artikel 3.1 första stycket b i utstationeringsdirektivet. Enligt utstationeringsdirektivet i dess ursprungliga lydelse ska det ”minsta antalet betalda semesterdagar ” garanteras utstationerade arbetstagare. I det ändrade direktivets svenska översättning anges i stället att ”minsta betalda ledighet ” på motsvarande sätt ska gälla vid en utstationering i värdlandet. Regeringen delar utredningens uppfattning att någon materiell ändring inte är avsedd. Den engelska versionen är visserligen ändrad på så sätt att ”minimum paid annual holidays” byts ut mot ”minimum paid annual leave”. De tyska och franska språkversionerna av direktivet är dock i denna del inte ändrade. Där talar man i både det ursprungliga och det ändrade direktivet om ”bezahlter Mindestjahresurlaub” respektive ”la durée minimale des congés annuels payés”. Det finns inte heller några andra skäl som talar för att det behövs några lagändringar i denna del. 2019/20:150 6 Ett utökat skydd för utstationerade Utsändning av uthyrda arbetstagare ska Regeringens förslag: En arbetsgivare ska anses ha utstationerat en arbetstagare i även när 1.arbetsgivaren hyr ut arbetstagaren eller ställer arbetstagaren till ett användarföretags förfogande, 2.användarföretaget sänder arbetstagaren till , 3.användarföretagets åtgärd skulle ha utgjort en utstationering om användarföretaget hade varit arbetstagarens arbetsgivare, och 4.varken arbetsgivaren eller användarföretaget är etablerade i . Arbetsgivaren ska då själv anses ha sänt arbetstagaren till ett användarföretag som är etablerat i eller som bedriver verksam- het här. En arbetsgivare med hemvist eller säte i ska tillämpa de nationella bestämmelser varigenom ett annat land inom EES eller har genomfört utstationeringsdirektivet även när arbetsgivaren hyr ut en arbetstagare eller ställer en arbetstagare till ett användar- företags förfogande om 1.användarföretaget sänder arbetstagaren till ett sådant land, 2.användarföretagets åtgärd skulle ha utgjort en utstationering om användarföretaget hade varit arbetstagarens arbetsgivare, och 3.användarföretaget är etablerat i något annat land än det land som arbetstagaren sänds till. Lagens tillämpningsområde ska justeras så att det framgår att lagen även gäller i vissa fall när en arbetsgivare hyr ut eller ställer en arbets- tagare till förfogande till ett användarföretag som i sin tur sänder arbets- tagaren till ett annat land än det där användarföretaget är etablerat. Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Utredningen har inte några förslag om att det ska framgå att det i vissa fall jämställs med utstationering när ett användarföretag sänder en uthyrd arbetstagare till ett annat land inom EES eller eller om att utstationeringslagen även ska omfatta sådana situationer. Remissinstanserna: LO och till- styrker förslaget och anför att det bör framgå av utstationeringsregistret att det är fråga om uthyrning av arbetstagare. TCO instämmer i förslaget om att utsändning av uthyrda arbetstagare till ska jämställas med ut- stationering. Arbetsdomstolen ifrågasätter att en utstationering enligt för- slaget alltid ska jämställas med bemanningsfallet och har, liksom (), vissa redaktionella synpunkter på utformningen av förslaget.