prop · H703110 · 2020-03-11 00:00:00 — anser sig inte vara bunden av artikel 1 i avtalet mellan de stater som är parter i Nordatlantiska fördraget och de andra stater som deltar i Partnerskap för fred om status för deras styrkor i den utsträckning som denna artikel hänför sig till bestämmelserna i artikel VII i avtalet mellan parterna i Nordatlantiska fördraget om status för deras styrkor, som ger de sändande staterna rätt att utöva domsrätt inom en mottagande stats territorium, när är mottagande stat. Reservationen inbegriper inte de åtgärder som vidtas av militärmyndigheterna i en sändande stat, vilka är trängande nödvändiga för att upprätthålla lugn och ordning inom styrkan. Den svenska reservationen innebär att, i de fall som den sändande staten enligt avtalet ska ha företräde vid utövande av domsrätt, får sådan domsrätt inte utövas på svenskt territorium. Som skäl för reservationen angav regeringen att det inte var motiverat att med anledning av det begränsade PFF- 2019/20:110 samarbetet ge besökande styrkor rätt att utöva straffrättslig domsrätt i samt att risk fanns att en dödsdom skulle kunna utdömas på svenskt territorium, vilket skulle strida mot regeringsformens förbud mot dödsstraff (prop. 1995/96:37 s. 31–33). Det ska understrykas att den svenska reservationen inte begränsar den sändande staten från att utanför svenskt territorium utöva jurisdiktion över brott begångna här i landet, t.ex. efter det att den misstänkte gärnings- mannen återvänt till den sändande staten. Inte heller inskränks rätten för militärmyndigheterna i den sändande staten att vidta åtgärder som är nödvändiga för att upprätthålla ordning och säkerhet inom den besökande styrkan. propositionen (prop. 1995/96:37 s. 31–33 och se även prop. 39–40) att ett beslut om att en främmande stats militära styrka får besöka måste anses innefatta en rätt för styrkan att behålla sin befäls- struktur under besöket och för befäl att mot underlydande medlemmar av styrkan vidta åtgärder för att upprätthålla ordning och säkerhet inom styrkan samt för medföljande militärpolis att utöva polisiär myndighet inom förläggningsområden och liknande. Vidare angavs att rätten för den sändande statens styrka att internt utöva de befogenheter som sagts får anses följa av vedertagna principer för internationellt militärt samarbete som inte kräver uttrycklig reglering i lag. Inte heller ansågs det möjligt att låta svenska myndigheter helt överta sådana uppgifter under besöket. Regeringen konstaterade därför att reservationen inte bör omfatta åtgärder som behöver vidtas för att upprätthålla ordning och säkerhet inom styrkan eller gälla den sändande statens rätt enligt PFF att utöva polisiär myndighet inom förläggningar och utrymmen som styrkan Att märka är att vid ratifikationen av PFF lämnade en deklaration med innebörden att bestämmelsen i artikel VII i Nato inte omfattar utländsk domstols utövande av jurisdiktion i . Som utredningen framhåller skiljer sig förutsättningar vid ett operativt militärt samarbete mellan och enligt den föreslagna lagen från de som gäller PFF-samarbetet. Det svensk-finska samarbetet är inte begränsat till ett antal övningar , utan innefattar operativ verksamhet och innebär möjligheten att militär personal från våra respektive länder kan komma att vara förlagd på varandras territorium . Därtill kommer att i likhet med har avskaffat dödsstraffet såväl i fredstid som krigstid. Det föreligger alltså andra förutsättningar vid ett operativt militärt samarbete mellan och enligt den före- slagna lagen än vid PFF-samarbetet. Detta talar för att överväga att inom det svensk-finska samarbetet tillåta ett mer omfattande utövande av juris- diktion mot den egna personalen än vad som är fallet . En utländsk stat bör dock endast tillåtas att utöva domsrätt inom svenskt territorium om det är motiverat av starka skäl, även om utövningen be- gränsas till den besökande statens militära personal. ovan har möjlighet att i vidta åtgärder för upprätthållande av ordning och säkerhet inom den egna styrkan. Det omfattar att gentemot den egna personalen vidta disciplinära åtgärder i enlighet med finsk lag- stiftning och att utöva polisiär myndighet inom förläggningsområden och I vilken utsträckning det finns ett praktiskt behov från finsk sida att därutöver även utöva straffrättslig domsrätt i är inte klarlagt. Konstateras kan även att , givet reservationen till PFP , inte Prop. 2019/20:110 tillåter att i utövar domsrätt mot svensk militär personal. Mot bakgrund av att vare sig eller tillåter utövandet av domsrätt inom sina respektive territorier, och explicit invänt mot bestämmelsen om domsrätt i PFF , bör det inte komma ifråga att i ändra förutsättningarna för utövandet av finsk domsrätt med mindre än att och har kommit överens om förutsättningarna för detta. När det gäller påpekande om hur eventuella straffrättsliga jurisdiktionskonflikter mellan och ska lösas och vilka intressen som ska ha företräde, bl.a. när det gäller användningen av tvångsmedel, hänvisas till vad som redogjorts för ovan om förutsättningarna enligt gällande rätt för finska myndigheter att utöva straffrättslig jurisdiktion i enligt PFF med de begränsningar som följer av den svenska reservationen. Regeringen lämnar inget förslag om ändring av regelverket i detta avseende. Någon utökning av förutsättningarna för finska myndigheter att använda sig av tvångsmedel under förundersökning föreslås t.ex. inte. För svenska rättsvårdande myndigheters del finns bestämmelser om förundersökning, inklusive användning av tvångsmedel, bl.a. i . Det saknas anledning att ändra dessa regler med anledning av de förslag som lämnas i det nu aktuella lagstiftningsärendet. Anmärkas bör att vid genomförandet av PFF gjordes bedömningen att det inte fanns anledning att ändra i bestämmelser om förundersökning och handläggning vid de rättsvårdande myndigheterna (prop. 1995/96:37 s. 33 och prop. 2004/05:7 s. 38). Konstateras kan vidare att Nato , till vilket PFF hänvisar, innehåller bestämmelser om att myndigheterna i de mottagande och de sändande staterna ska bistå varandra vid utövandet av den domsrätt som tillkommer respektive stat (artikel VII punkten 5 och 6). Bemyndiganden om finsk militär luftfart Regeringens förslag: I luftfartslagen införs en bestämmelse om att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter, eller i ett enskilt fall besluta, om finsk militär luftfarts verksamhet när stöd lämnas enligt den föreslagna lagen om operativt militärt stöd mellan och . Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Remissinstanserna: En majoritet av remissinstanserna är positiva till, tillstyrker eller har inga invändningar mot utredningens förslag generellt men kommenterar inte det nu aktuella förslaget särskilt. sen anger att den föreslagna regleringen är rimlig. att förslaget inte kommer att innefatta en möjlighet att bemyndiga finsk försvarsmakt att besluta om tillfälliga undantag från beslut om restriktions- område om ett sådant beslut fattats avseende ett område där finsk försvars- Myndigheten gör vidare bedömningen att inte heller Transportstyrelsen kan bemyndiga den finska försvarsmakten att fatta så- 2019/20:110 dana beslut om undantag, eftersom myndighetens bemyndigande i detta avseende är begränsat till svenska myndigheter. Skälen för regeringens förslag Bestämmelser om utländsk militär luftfart inom svenskt territorium finns framför allt i luftfartslagen (2010:500) och luftfartsförordningen (2010:770) samt i tillträdesförordningen (1992:118). 14 kap. luftfartslagen innehåller bestämmelser om militär luftfart, ett be- grepp som även inkluderar utländsk militär luftfart (se prop. s. 62). Av 14 kap. 2 § första stycket luftfartslagen framgår att luftfartsla- gens reglering endast gäller militär luftfart i begränsad omfattning. Regeringen har omfattande befogenheter att meddela föreskrifter och besluta i enskilda fall när det gäller utländsk militär luftfart i . 14 kap. 2 § tredje stycket luftfartslagen framgår att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer, utöver i de fall som följer av första stycket, får meddela föreskrifter, eller i ett enskilt fall besluta, om militär luftfart i de ämnen som anges i lagen och som inte måste meddelas i lag. Såvitt avser tillträde till svenskt territorium för utländska militära luft- fartyg anges i 14 kap. 11 § luftfartslagen att regeringen eller den myndig- het som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om tillträde till Närmare bestämmelser i detta avseende finns i Dessa bestämmelser innebär att det i de flesta fall krävs tillstånd för att utländska statsluftfartyg ska få tillträde till svenskt territorium och att det är regeringen som beslutar om tillstånd när det gäller utländska militära stridsfartyg och att Försvarsmakten meddelar beslut när det gäller andra utländska statsluftfartyg (5–6 §§ tillträdesförordningen). När det i övrigt gäller utländsk militär luftfarts verksamhet i in- nehåller 14 kap. luftfartslagen flera bemyndiganden som möjliggör för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter och i vissa fall även besluta i enskilda fall. Av 14 kap. 3 § andra stycket luftfartslagen framgår att för att annan än staten ska få bedriva verksamhet inom det militära luftfartssystemet krävs tillstånd samt att det är regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer som beslutar om tillstånd samt meddelar föreskrifter. I 14 kap. 5 § luftfartslagen anges att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter, eller i ett enskilt fall besluta, om utländsk militär luft- farts övningar i . Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får därutöver meddela föreskrifter, eller i ett enskilt fall besluta, dels om sådan luftfart som utförs i av en annan stat, eller ett företag med säte i en annan stat, och som avser underhåll, modifiering eller utprov- ning för militära ändamål (14 kap. 12 § luftfartslagen) dels, om det finns särskilda skäl, att viss luftfart ska följa reglerna för militär luftfart eller för annan luftfart för statsändamål (14 kap. 13 § luftfartslagen). får vidare, om det finns särskilda skäl, i ett enskilt fall besluta om undantag från bestämmelserna om statsluftfart och då meddela de villkor som be- hövs (14 kap. 14 § luftfartslagen). Bestämmelser som genomför bemyndigandena i 14 kap. luftfartslagen finns i luftfartsförordningen och tillträdesförordningen. förordningens regler gäller dock endast ett utländskt statsluftfartyg som har fått tillstånd till luftfart inom svenskt område, om detta beslutades när tillståndet gavs (14 kap. 22 § luftfartsförordningen). Bemyndigande om finsk militär luftfart Finskt militärt stöd till ska kunna inbegripa finska militära luftfartyg. Som framgått av redogörelsen ovan krävs tillstånd för alla utländska statsluftfartygs tillträde till . Sådana tillstånd meddelas av regeringen när det gäller stridsflygplan och av Försvarsmakten när det gäller andra utländska statsluftfartyg. Det finns alltså enligt gällande rätt förutsättningar att i ett regeringsbeslut om att begära stöd från enligt den föreslagna lagen inkludera tillstånd till att finska militära stridsflyg som ingår i stödet tillträder svenskt territorium. Någon ändring av gällande rätt behövs alltså inte i detta avseende. I regeringens befogenhet att begära operativt stöd från enligt den föreslagna lagen ingår att ange vilket slags stöd som de finska luftfartygen får lämna i , och därmed övergripande vilken slags verksamhet det rör sig om. Någon ytterligare författningsändring i det avseendet behövs inte. gäller att ett utländskt statsluftfartyg som huvudregel ska följa bestämmelserna för civil luftfart och framföras enligt anvisningarna från svensk flygtrafikledning (14 kap. 4 § luftfartsförordningen). Försvarsmakten har dock, med stöd av 14 kap. 5 § respektive 12 § luftfartslagen, bemyndigats att meddela föreskrifter, eller i ett enskilt fall besluta, om utländsk militär luftfarts verksamhet i som bedrivs inom ramen för övning med svenska förband som sker enligt regeringens medgivande, eller inom ramen för internationell militär test-, utbildnings- och övningsverksamhet (14 kap. 3 § luftfartsförordningen). Försvarsmaktens föreskrifter i detta avseende innebär att utländska militära luftfartyg som övar i kan framföras enligt reglerna för militär luftfart. Även finska militära luftfartyg som i enlighet med en svensk begäran därom deltar i operativ verksamhet på svenskt territorium bör följa bestämmelser för militär luftfart. Det är Försvarsmakten som svarar för den militära luftfarten i och det är denna myndighet som har de särskilda kunskaper inom området som behövs för att kunna meddela nödvändiga föreskrifter. När ett finskt militärt luftfartyg medgetts tillträde till svenskt territorium för att lämna militärt stöd bör därför själva flygverksamheten –den s.k. egentliga flygverksamheten – dvs. hur det utländska militära luftfartyget ska framföras i luften under och i anslutning till att stödet lämnas i , ledas genom bestämmelser meddelade av Försvarsmakten (jfr Ds 2009:56 s. 114–115 och prop. 2012/13:165 s. 42–45). Ett bemyndigande bör därför införas som möjliggör för regeringen, eller den myndighet som regeringen bestämmer, att meddela sådana föreskrifter. Under det att stöd lämnas kan det uppstå situationer där det är nödvändigt att snabbt fatta ett särskilt beslut i saken, t.ex. efter en ändrad inriktning av verksamheten. Därför bör regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer kunna fatta beslut i ett enskilt fall, vilket är fallet när det gäller utländsk militär flygövningsverksamhet (se 14 kap. 3 § luftfartsförordningen och jfr prop. 2012/13:165 s. 43). Mot denna bakgrund bör ett bemyndigande införas i luftfartslagen enligt vilket regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får med- 2019/20:110 dela föreskrifter, eller i ett enskilt fall besluta, om den flygverksamhet som bedrivs när stöd lämnas enligt den föreslagna lagen om operativt militärt stöd mellan och . Detta görs lämpligen genom en komplettering av 14 kap. 5 § luftfartslagen. Regeringen har som redogjorts för ovan för avsikt att bemyndiga Försvarsmakten att meddela föreskrifter i nu aktuellt avseende. Transportstyrelsen anger att den av utredningen föreslagna regleringen är rimlig. Myndigheten anför dock att förslaget inte kommer att innefatta en möjlighet att bemyndiga finsk försvarsmakt att besluta om tillfälliga undantag från beslut om restriktionsområde om ett sådant beslut fattats avseende ett område där finsk försvarsmakt flyger. Myndigheten gör vidare bedömningen att inte heller Transportstyrelsen kan bemyndiga den finska försvarsmakten att fatta sådana beslut om undantag, eftersom myndighetens bemyndigande i detta avseende är begränsat till svenska myndigheter. Regeringen konstaterar att frågan om beslutsfattande avseende tillträde till restriktionsområden för finska militära luftfartyg inte behandlas i utredningen men att det av 3 och 5 §§ förordningen (2005:801) om restriktioner för luftfart inom vissa områden finns förutsättningar för Försvarsmakten respektive Transportstyrelsen att fatta beslut om tillstånd till luftfart i restriktionsområden när det finns särskilda skäl. För det fall behov av att möjliggöra för finsk myndighet att fatta beslut om undantag från beslut om restriktionsområde skulle framkomma kan regeringen komma att återkomma till frågan. Regeringens bedömning: Förfogandelagen möjliggör att regeringen eller – efter regeringens bemyndigande – en statlig myndighet, kommun eller region beslutar om förfogande och dispositionsförbud för att tillgo- dose finska styrkors behov när stöd lämnas enligt den föreslagna lagen om operativt militärt stöd mellan och . Det bör inte införas en möjlighet att besluta att finsk militär styrka som lämnar stöd enligt den föreslagna lagen ska ha befo- genhet att för de finska styrkornas räkning besluta om förfogande och dispositionsförbud enligt förfogandelagen. Utredningens förslag avviker från regeringens förslag. föreslår att regeringen ska få besluta att finsk militär styrka som lämnar operativt militärt stöd till ska ha befogenhet att besluta om förfo- gande och dispositionsförbud enligt 5 § 1 och 2 samt 6 § förfogandelagen (1978:262), under förutsättning att dessa bestämmelser helt eller delvis har trätt i tillämpning. Remissinstanserna: En majoritet av remissinstanserna är positiva till, tillstyrker eller har inga invändningar mot utredningens förslag generellt men kommenterar inte det nu aktuella förslaget särskilt. högskolan anger att det är oklart varför finska militära styrkor inte ska ha alla de befogenhet att besluta om förfogande och dispositionsförbud som följer enligt 5 § förfogandelagen. Transportstyrelsen har inget att invända förslaget men påpekar att myndigheten har ett samarbete med Försvarsmakten om uttag av fordon i händelse av höjd beredskap eller krig Prop. 2019/20:110 och att det inte följer av betänkandet hur Transportstyrelsen ska kunna erbjuda den finska försvarsmakten uttag av svenska fordon. i påpekar att betänkandet saknar en redogörelse för hur samordning mellan svenska civila myndigheter och finsk militär ska ske. Skälen för regeringens förslag Förfogandelagen är en s.k. fullmaktslag i enlighet med 15 kap. 6 § RF och innehåller bestämmelser som möjliggör tvångsvis förfogande över egendom och tjänster i vissa särskilda situationer relaterade till krig. Reglerna om förfogande träder automatiskt i tillämpning om kommer i krig (1 §). Av 2 § första stycket framgår vidare att regeringen får föreskriva att 4–6 §§ helt eller delvis ska tillämpas från den tidpunkt som regeringen bestämmer om är i krigsfara, om det råder sådana utomordentliga förhållanden som är föranledda av att det är krig utanför gränser eller av att har varit i krig eller krigsfara och om det till följd av dessa förhållanden föreligger knapphet eller betydande fara för knapphet inom riket på egendom av vikt för totalförsvaret eller folkförsörjningen, eller om det är nödvändigt att med hänsyn till försvarsberedskapen inkalla totalförsvarspliktiga till tjänstgöring med stöd av 4 kap. 7 eller 8 § lagen (1994:1809) om totalförsvarsplikt. I 2 § andra stycket förfogandelagen anges att en sådan föreskrift ska underställas prövning inom en månad från det att den utfärdades. Sker inte underställning eller godkänner inte föreskriften från det underställning skedde, upphör föreskriften att gälla. Enligt 3 § ska regeringen föreskriva att tillämpningen av 4–6 §§ ska upphöra om förhållande som avses i 1 och 2 §§ inte längre föreligger. När reglerna om förfogande är tillämpliga får för statens eller annans räkning förfogande ske enligt lagen för att tillgodose totalförsvarets eller folkförsörjningens ofrånkomliga behov av egendom eller tjänster, som icke utan olägenhet kan tillgodoses på annat sätt (4 § första stycket). Förfogande enligt lagen får inte riktas mot staten (4 § andra stycket). Genom uttrycket ”icke utan olägenhet kan tillgodoses på annat sätt” markeras lagens subsidiära karaktär; det ska vara fråga om situationer där rekvisitionen inte kan tillgodoses tillräckligt skyndsamt på annat sätt, t.ex. genom köp eller hyra (prop. 1977/78:72 s. 88). Vad som kan förfogas över med stöd av lagen framgår av 5 § första stycket förfogandelagen där det anges att genom förfogande kan 1.fastighet tagas i anspråk med nyttjanderätt och annan egendom tagas i anspråk med äganderätt eller nyttjanderätt, 2.nyttjanderätt, servitut eller liknande rätt till egendom upphävas eller begränsas och nyttjanderätt i andra hand tillskapas, 3.ägare eller innehavare av fastighet, gruva, byggnad, industrianläggning eller annan anläggning eller av transportmedel, arbetsmaskin eller liknande åläggas att utöva verksamhet för eller på annat sätt medverka till framställning av egendom för statens eller annans räkning, 4.ägare eller innehavare av lageranläggning åläggas att förvara egendom, 5.ägare eller innehavare av transportmedel åläggas att ombesörja trans- 2019/20:110 6. viss person åläggas tillfällig uppgift för försvarsmakten som vägvisare, budbärare, arbetsmanskap eller sjukvårdspersonal. Av paragrafens andra stycke framgår att radiosändare eller sändarutrustning inte får tas i anspråk om den stadigvarande utnyttjas för tillståndspliktiga ljudradio- eller tv-sändningar enligt radio- och tv-lagen (2010:696). Detsamma gäller anläggning för trådsändning som sådana sändningar vidaresänds i. Enligt paragrafens tredje stycke får ägare eller innehavare av egendom som omfattas av förfogande icke överlåta, förbruka, skada, gömma undan eller föra bort egendomen. Fastighet får alltså endast ta i anspråk med nyttjanderätt (5 § punkten 1 förfogandelagen). Sådan nyttjanderätt ska enligt huvudregeln gälla tills vidare (10 § andra stycket förfogandelagen). När det gäller lös egendom är utgångspunkten att egendom som kan antas bli förbrukad eller förstörd eller väsentligt minska i värde tas i anspråk med äganderätt och annan egendom tas i anspråk med nyttjanderätt, som då enligt huvudregeln ska gälla tills vidare (10 § första och andra stycket förfogandelagen). I 6 § finns bestämmelser om dispositionsförbud. Av första stycket i den paragrafen framgår om förfogande över egendom kan antas bli nödvändigt, får ägare eller innehavare i avvaktan på beslut om förfogande förbjudas att överlåta, förbruka, skada, gömma undan eller föra bort egendomen. Av 7 § framgår att beslut om förfogande får fattas av regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, kommuner, regioner eller statliga myndigheter. Förfogandeförordningen (1978:558) innehåller närmare bestämmelser om vilka myndigheter som får besluta om förfogande. Om förfogande för Försvarsmaktens räkning beslutar Försvarsmakten, och (1 § första stycket). Beslut om förfogande över fastighet, som behövs för sådant befästningsarbete eller liknande arbete som inte är av tillfällig natur får dock endast meddelas av Försvarsmakten och (1 § andra stycket). Ett beslut som Försvarsmakten fattar om förfogande får meddelas av befattningshavare som har lägst majors tjänstegrad eller som är lägst chef för bataljon eller annan enhet av motsvarande storlek eller som uppehåller befattning som transportledare eller militärt flygplats-, hamn- eller stationsbefäl (1 § tredje stycket). Av 2 § förfogandeförordningen framgår vilken myndighet som beslutar om förfogande för annans räkning än Försvarsmaktens. Förfogande avseende transportmedel beslutas av , , Transportstyrelsen eller i det län där transportmedlet finns. Beslut om förfogande avseende fastigheter och radioanläggningar beslutas av i det län där fastigheten respektive anläggningen finns. Förfogande avseende övrig egendom och avseende tjänster beslutas av den kommun, region eller statliga myndighet som regeringen bestämmer särskilt. Förfogande över egendom ska riktas mot en bestämd ägare eller innehavare av egendomen (7 § andra meningen förfogandelagen). I fall som avses i 1 § eller 2 § första stycket 1 eller 2, dvs. då är i krig eller krigsfara eller utomordentliga förhållanden råder, får dock regeringen föreskriva om förfogande som avser alla eller en viss krets av ägare och innehavare av egendom av det slag som förfogandet gäller (7 § tredje meningen förfogandelagen). Förfogandelagen innehåller även regler om rätt till ersättning med anled- Prop. 2019/20:110 ning av förfogande och för skada till följd av dispositionsförbud. andra stycket förfogandelagen framgår att ersättning ska utges av den för vars räkning beslutet om förfogande eller dispositionsförbud har meddelats. Är denne annan än staten och fullgör denne inte sin ersättningsskyldighet, ska staten på begäran utge ersättningen. Staten har då rätt att återkräva det som utbetalts av den ersättningsskyldige. För handläggning av ärenden om ersättning enligt förfogandelagen finns en central värderingsnämnd (riksvärderingsnämnden) samt lokala värderingsnämnder (18 §).