prop · H703150 · 2020-04-07 00:00:00 — För att förbättra efterlevnaden av reglerna anser föreningen att en sanktion bör införas. Som exempel nämner föreningen att en stridsåtgärds lovlighet eller ett träffat kollektivavtals giltighet kan göras beroende av att korrekta villkor har getts in till Arbets- miljöverket. Visserligen skulle sådana regler kunna innebära att arbetstagar- organisationerna blir mer måna om att lämna in aktuella kollektivavtals- villkor. Motsvarande synpunkter har också framförts i tidigare lag- stiftningsärenden om ändringar i utstationeringsregelverket. Då gjordes dock bedömningen att en sådan regel skulle innebära en alltför långt- gående inskränkning av stridsrätten (se prop. 2009/10:48 s. 48 och prop. 2016/17:107 s. 80). Regeringen gör samma bedömning nu som . Det faktum att en arbetstagarorganisation inte har gett in villkoren till bör därmed inte påverka bedömningen av en strids- åtgärds lovlighet och inte heller av ett träffat kollektivavtals giltighet. och kontaktfunktioners informationsuppdrag bör också gälla kollektivavtalsvillkor vid långvarig utstationering I nuvarande 9 § utstationeringslagen anges att ska hjälpa till med information bl.a. om sådana kollektivavtalsvillkor som kan krävas med stöd av stridsåtgärder vid utstationering. Det är lämpligt att myndigheten ska hjälpa till även när det gäller sådana villkor som kan genomdrivas med stöd av stridsåtgärder vid långvarig utstationering. Enligt nuvarande 9 a § utstationeringslagen ska berörda arbetstagar- och arbetsgivarorganisationer anmäla en kontaktfunktion till Arbetsmiljö- verket. Genom kontaktfunktionen ska det kunna lämnas information om villkor som kan krävas med stöd av stridsåtgärder vid utstationering. Det bör krävas att det genom sådana kontaktfunktioner också kan lämnas information om kollektivavtalsvillkor som kan bli tillämpliga vid lång- varig utstationering. Detta kräver dock inte någon ändring av bestämmel- sen. Den lön som utstationerade arbetstagare har rätt till ska innefatta alla lönekomponenter som är obligatoriska i värdlandet. artikel 3.1 tredje stycket i det ändrade utstationeringsdirektivet. 2019/20:150 komponenter ska enligt fjärde stycket omfattas av kraven på transparens. Detta krav på offentliggörande av obligatoriska lönekomponenter inne- bär inte någon ändring jämfört med vad som redan gäller enligt . gäller nämligen att den lön som krävs vid en utstationering måste ha bestämts utifrån kriterier som är tydliga, förutsebara och transparenta. I svensk rätt finns det vidare redan en skyldighet att lämna in kollektiv- avtalsvillkor till , där lön kan vara ett sådant villkor. Om lönen består av olika komponenter ligger det redan i den skyldigheten att det framgår vilka komponenter som ingår i lönen. offentlig- görs de villkor som ges in till webbplats. Sammanfattningsvis anser regeringen att svensk rätt redan uppfyller ändringsdirektivets krav på transparens i nu aktuell del. 9Myndighetssamarbete samt övervakning, kontroll och efterlevnad Regeringens bedömning: Det behövs inte några lagändringar med anledning av den nya lydelsen av artikel 4.2 i utstationeringsdirektivet om samarbete mellan myndigheter. Utredningens bedömning: Överensstämmer med regeringens bedömning. Remissinstanserna: TCO instämmer i utredningens bedömning. Övriga remissinstanser berör inte frågan särskilt. Skälen för regeringens bedömning: Redan i den ursprungliga lydelsen av utstationeringsdirektivet finns det i artikel 4 bestämmelser om sam- arbete mellan myndigheter. Genom tillämpningsdirektivet tillkom mer detaljerade bestämmelser om myndigheters administrativa samarbete. Genom ändringsdirektivet får artikel 4.2 andra stycket i utstationerings- direktivet en ny lydelse. Ändringarna är delvis av rent språklig karaktär. Vidare görs det vissa tillägg om de behöriga myndigheternas uppgifter som motsvarar sådant som redan regleras genom bestämmelserna om administrativt samarbete i tillämpningsdirektivet och i det ursprungliga ut- stationeringsdirektivet. Regeringen delar utredningens bedömning att det inte tillkommer något nytt i sak i fråga om myndighetssamarbetet. Bestämmelserna om samarbete mellan myndigheter som finns i det ur- sprungliga utstationeringsdirektivet och i tillämpningsdirektivet är genom- förda genom bestämmelser i utstationeringslagen och i utstationerings- förordningen. Någon lagändring med anledning av ändringsdirektivet i denna del bedöms inte vara nödvändig. I den nya lydelsen av utstationeringsdirektivets artikel 4.2 anges vidare att kommissionen ska underrättas om det uppstår ständiga förseningar i tillhandahållandet av begärd information. 2019/20:150 är riktad till medlemsstaterna och behöriga myndigheter i medlemsstaterna och innebär inga rättigheter eller skyldigheter för någon enskild och föranleder inte någon lagstiftningsåtgärd. Regeringen kan vid behov åter- komma med förordningsändringar i denna del. 9.2Övervakning, kontroll och efterlevnad 9.2.1Jämkning av sanktioner i vissa fall Regeringens bedömning: Det behövs inte några lagändringar med anledning av den nya artikel 3.1 sjätte stycket i det ändrade ut- stationeringsdirektivet om möjligheter att jämka sanktioner vid bristande information om tillämpliga arbets- och anställningsvillkor. Utredningens bedömning: Överensstämmer med regeringens bedömning. Remissinstanser: TCO har inga invändningar mot bedömningen. Övriga remissinstanser berör inte frågan särskilt. Skälen för regeringens bedömning: I artikel 3.1 sjätte stycket i det ändrade utstationeringsdirektivet finns en bestämmelse som rör situationen att det inte finns tillgänglig information om vilka arbets- och anställningsvillkor som ska tillämpas vid utstationering. Denna omständighet ska beaktas när det fastställs sanktioner för överträdelser av de nationella bestämmelser som har antagits med stöd av utstationerings- direktivet, i den utsträckning som krävs för att säkerställa att sanktionerna är proportionella. En praktisk situation då bestämmelsen kan aktualiseras är att arbets- givaren riskerar en sanktion på grund av att arbetsgivaren inte har gett en utstationerad arbetstagare de förmåner som arbetstagaren har rätt till och detta beror på brister i informationen om vilka villkor som ska tillämpas under en utstationering. Bestämmelsen kan också aktualiseras om det ut- stationerande företaget har brutit mot en anmälningsskyldighet på grund av bristfällig information om skyldigheten. Det finns i svensk rätt redan möjligheter att jämka eller på annat sätt justera de sanktioner som en utstationerande arbetsgivare kan bli föremål för vid överträdelse av de skyldigheter som följer av utstationerings- regelverket. Till exempel kan nämnas att sanktionsavgifter enligt nu- varande 14 § utstationeringslagen kan sättas ned eller helt falla bort om den överträdelse som har föranlett sanktionen är ursäktlig eller om det annars med hänsyn till omständigheterna skulle vara oskäligt att ta ut sanktionsavgiften. Jämkningsmöjligheter av sanktionsavgifter finns också i arbetsmiljölagen (1977:1160), arbetstidslagen (1982:673), lagen (2008:475) om kör- och vilotid vid internationell järnvägstrafik och lagen (2005:426) om arbetstid m.m. för flygpersonal inom civilflyget. Även en sådan övertidsavgift som får tas ut med stöd av lagen (2005:395) om arbetstid vid visst vägtransportarbete kan sättas ned eller efterges om särskilda omständigheter föreligger. Skadestånd enligt nuvarande 24 § utstationeringslagen kan sättas ned eller helt falla bort om det är skäligt. När det gäller kollektivavtal som en utstationerande arbetsgivare träffar frivilligt gäller bestämmelserna om Prop. 2019/20:150 skadestånd i lagen (1976:580) om medbestämmande i arbetslivet, med- bestämmandelagen. Även sådana skadestånd kan sättas ned eller helt falla bort om det är skäligt, se 60 § medbestämmandelagen. Också i de enskilda lagar som enligt utstationeringslagen ska tillämpas vid utstationering i finns regelmässigt bestämmelser om att ett skadestånd på grund av ett eventuellt brott mot lagens bestämmelser kan sättas ned eller helt falla bort, se t.ex. 32 § semesterlagen (1977:480), 22 § föräldraledighetslagen (1995:584) och 7 § lagen (2002:293) om förbud mot diskriminering av deltidsarbetande arbetstagare och arbetstagare med tidsbegränsad anställning. Sammanfattningsvis finns det enligt regeringens mening redan ett till- räckligt utrymme i svensk rätt att beakta att informationen om vad som gäller vid en utstationering i landet är bristfällig vid bestämmandet av en sanktion för ett brott mot någon bestämmelse som ska tillämpas vid ut- stationering här. Det finns därför inte behov av någon lagändring med anledning av ändringsdirektivet i denna del. 9.2.2Försvar av rättigheter och hindrande av missbruk Regeringens bedömning: Det behövs inte några lagändringar med anledning av artikel 5 i det ändrade utstationeringsdirektivet om över- vakning, kontroll och efterlevnad. Utredningens bedömning: Överensstämmer med regeringens bedömning. Remissinstanser: Ingen remissinstans berör frågan särskilt. Skälen för regeringens bedömning: Genom ändringsdirektivet ändras artikel 5 i utstationeringsdirektivet. Redan i den ursprungliga lydelsen framgår av artikelns första stycke att medlemsstaterna ska vidta lämpliga åtgärder om bestämmelserna i direktivet inte följs. Genom ändrings- direktivet läggs det till att värdlandet och utsändningslandet ska övervaka, kontrollera och verkställa de skyldigheter som fastställs i utstationerings- direktivet och tillämpningsdirektivet. Det får närmast ses som ett för- tydligande av vad som redan har gällt enligt utstationerings- respektive tillämpningsdirektivet. Justeringen föranleder därför inte några lag- stiftningsåtgärder. I artikelns andra stycke anges att medlemsstaterna ska fastställa regler om sanktioner för överträdelser av nationella bestämmelser som har antagits enligt utstationeringsdirektivet och vidta alla nödvändiga åtgärder för att säkerställa att de tillämpas. Vidare anges att sanktionerna ska vara effektiva, proportionella och avskräckande. Bestämmelsen anknyter till vad som redan gäller, bl.a. enligt artikel 20 i tillämpningsdirektivet. Regeringen delar utredningens bedömning att inte heller denna justering föranleder någon lagändring. Ett nytt tredje stycke i artikel 5 motsvarar i stort det ursprungliga andra stycket i artikeln. Enligt stycket ska medlemsstaterna säkerställa att arbets- tagarna och deras företrädare har tillgång till lämpliga förfaranden för att säkerställa efterlevnaden av de skyldigheter som följer av direktivet. heller detta stycke föranleder någon lagändring. 2019/20:150 I ändringsdirektivet finns också en bestämmelse som syftar till att för- hindra kringgåenden. Om ett företag felaktigt eller på ett bedrägligt sätt ger sken av att en arbetstagares situation omfattas av utstationerings- direktivet ska medlemsstaten säkerställa att arbetstagaren omfattas av relevant lagstiftning och praxis. Detta framgår av ett nytt fjärde stycke till artikel 5. Det är inte helt klart vad som avses med bestämmelsen. Det fram- står som sannolikt att bestämmelsen tar sikte på den situationen att en arbetsgivare felaktigt påstår att en arbetstagare som utför arbete i ett land är utstationerad i det landet i syfte att endast tillämpa vissa begränsade villkor i stället för att tillämpa det landets reglering i dess helhet. Frågan om en utstationeringssituation föreligger kan bli föremål för en domstolsprövning, t.ex. inom ramen för en talan av en arbetstagare om rätt till vissa arbets- och anställningsvillkor. Om det inte är fråga om en utstationeringssituation blir frågan om vilka villkor arbetstagaren har rätt till beroende av vilket lands lag som är tillämplig på anställnings- förhållandet. Den frågan kan också bli föremål för en domstolsprövning på initiativ av arbetstagaren. Det finns därmed redan möjligheter som säkerställer att en arbetstagare omfattas av relevant lagstiftning. Det fjärde stycket föranleder därmed inte några lagstiftningsåtgärder. I ett nytt femte stycke i utstationeringsdirektivets artikel 5 anges att medlemsstaterna ska säkerställa att den artikeln inte medför att den berörda arbetstagaren omfattas av mindre förmånliga villkor än de som är tillämpliga på utstationerade arbetstagare. Enligt regeringens mening finns det inte någon sådan risk. Om en arbetsgivare påstår att en arbetstagare är utstationerad i för att undvika att behöva tillämpa svensk lag fullt ut kan frågan om en utstationeringssituation föreligger eller inte bli före- mål för prövning av svensk domstol. Om det då klarläggs att det inte är en utstationeringssituation utan att arbetstagaren ska ses som en inhemsk arbetstagare är svensk rätt fullt ut tillämplig på arbetstagaren. Arbets- tagaren riskerar då inte att omfattas av mindre förmånliga villkor än de som är tillämpliga för utstationerade arbetstagare. Enligt regeringens mening kräver inte heller det nya femte stycket i artikel 5 i utstationerings- direktivet någon lagstiftningsåtgärd. 10Skärpta regler om anmälningsskyldighet och kontaktperson vid utstationering 10.1Reglerna om anmälningsskyldighet och kontaktperson vid utstationering bör förändras Regeringens bedömning: Reglerna om anmälningsskyldighet och kontaktperson vid utstationering bör förändras. Promemorians bedömning: Överensstämmer med regeringens bedömning. Remissinstanserna: De flesta av remissinstanserna är positiva till att reglerna om anmälningsskyldighet och kontaktperson förändras eller har inte några invändningar mot det. Bland andra , Kommuner och Regioner och är positiva till en förändring av dessa regler. Bland andra , och har inga synpunkter på förslagen om förändringar. tydligare regelverk och en effektivare uppföljning är positivt och kan för- väntas bidra till en minskning av osund konkurrens och en förbättrad har ingen invändning mot för- slagen på förändringar men har vissa kommentarer och anför bl.a. att samfundet inte ifrågasätter uppgifterna om att anmälningar sker i mindre utsträckning än vad regelverket kräver. förbundet anser att utstationeringsregistret inte ger en korrekt bild över ut- stationeringar inom transportnäringen. Enligt bl.a. LO finns det sannolikt ett betydande mörkertal. Till exempel , Föreningen Byggföretagen i , Bankinstitutens och är negativa till förslagen på förändringar Bland andra anser att förslagen skulle hämma möjligheten att tillhandahålla tjänster i och innebära en omotiverad och oproportionerlig börda för inblandade Flera av remissinstanserna framhåller också att det pågår EU-för- handlingar om nya regler för vägtransportområdet, bl.a. Sieps. remissinstanser anser att man av denna anledning inte bör ändra reglerna om anmälningsskyldighet i detta skede, t.ex. . Näringsliv anser också att det saknas konkreta belägg för påståendet att den nuvarande statistiken över utstationeringar skulle vara felaktig. av remissinstanserna har ytterligare synpunkter i vissa delar av förslagen. Skälen för regeringens bedömning Bestämmelser om anmälningsskyldighet och kontaktperson i svensk rätt Det är av stor vikt att det finns ett utstationeringsregister som innehåller korrekta uppgifter om de utstationeringar som sker i för att regel- verket vid utstationering ska fungera väl i praktiken. i uppdrag att utveckla och förvalta ett register över företag som ut- stationerar arbetstagare i . Registret tillförs uppgifter genom att arbetsgivare som avser att utstationera arbetstagare i är skyldiga att anmäla detta till . Bestämmelser om anmälningsskyldighet och kontaktperson vid ut- stationering av arbetstagare finns i utstationeringslagen och innebär En arbetsgivare som utstationerar arbetstagare i ska enligt nuvarande 10 § utstationeringslagen senast när arbetstagaren på- börjar arbetet anmäla detta till . I samband med anmälan om utstationering ska arbetsgivaren enligt nuvarande stationeringslagen även utse och anmäla en kontaktperson i till Kontaktpersonen ska vara behörig att för arbets- givarens räkning ta emot delgivningar och ska även kunna tillhandahålla sådana handlingar som visar att kraven i utstationeringslagen är uppfyllda. Kortare utstationeringar, som avses pågå , är undantagna från anmälningsskyldigheten och skyldigheten att utse en kontaktperson. Detta innebär dock inte att kortare arbete är undantaget från ut- Utstationerande arbetsgivare är skyldiga att tillämpa de arbets- och anställningsvillkor som följer av nuvarande 2019/20:150 stationeringslagen (den s.k. hårda kärnan) även för kortare ut- stationeringar. Regler om hur en anmälan ska göras och vad den ska innehålla finns i utstationeringsförordningen. En anmälan ska innehålla uppgifter om arbetsgivarens namn, postadress och hemvist, namn, personnummer eller, om sådant saknas, födelsedatum, postadress, telefonnummer och e-post- adress till en behörig ställföreträdare för arbetsgivaren, den typ av tjänst eller tjänster som ska utföras i , planerad tidsperiod för tjänstens eller tjänsternas utförande i , den eller de platser i där tjänsten eller tjänsterna ska utföras, och namn och personnummer eller, om sådant saknas, födelsedatum för de arbetstagare som ska utstationeras till . Det är som utövar tillsyn över att reglerna om anmälningsskyldighet och kontaktperson följs. Om en arbetsgivare inte följer reglerna om anmälningsskyldighet ska ta ut av en sanktionsavgift. Detta gäller även i de fall anmälan inte innehåller de upp- gifter som krävs, 11 § utstationeringsförordningen. Sanktionsavgiften är , men får sättas ned helt eller delvis om överträdelsen är ringa eller ursäktlig eller om det med hänsyn till omständigheterna skulle anses oskäligt att ta ut den. Av följer en skyldighet för att kontrollera att reglerna vid utstationering följs. Av artikel 3 i det ändrade utstationeringsdirektivet framgår att medlemsstaterna ska se till att utstationerande företag garanterar utstationerade arbetstagare de rättigheter som följer av direktivet. Enligt artikel 5 i samma direktiv är medlemsstaterna skyldiga att övervaka, kontrollera och verkställa de skyldigheter som fastställs i ut- stationeringsdirektivet och i tillämpningsdirektivet samt att vidta lämpliga åtgärder om bestämmelserna i utstationeringsdirektivet inte följs. Det ändrade utstationeringsdirektivet innehåller dock inte några bestämmelser om vilka regler som medlemsstaterna ska eller får införa för att kontrollera att direktivet följs. I tillämpningsdirektivet finns bestämmelser om kontroll av efter- levnaden av skyldigheterna enligt både utstationeringsdirektivet och tillämpningsdirektivet. Enligt artikel 9 i tillämpningsdirektivet får medlemsstaterna införa vissa administrativa krav och kontrollåtgärder med avseende på företag som utstationerar arbetstagare i samband med tillhandahållande av tjänster. Det anges i artikel 9.1 att medlemsstaterna endast får införa de administrativa krav och kontrollåtgärder som är nöd- vändiga för att man effektivt ska kunna övervaka att de skyldigheter som fastställs i tillämpnings- och utstationeringsdirektiven fullgörs, förutsatt att kraven och åtgärderna är motiverade och proportionella i enlighet med unionsrätten. I punkterna a–f anges vissa åtgärder som medlemsstaterna för dessa ändamål särskilt får införa. Enligt artikel 9.1 a får medlemsstaterna införa krav på att en tjänste- leverantör som är etablerad i en annan medlemsstat ska göra en enkel anmälan med vissa uppgifter till behöriga nationella myndigheter senast när tillhandahållandet av tjänster påbörjas. De uppgifter som nämns är tjänsteleverantörens identitet, det förväntade antalet klart identifierbara ut- stationerade arbetstagare, sådana personer som avses i 9.1 e och f och ut- Prop. 2019/20:150 stationeringsperiodens förväntade längd och planerade start- och slut- datum, arbetsplatsens adress, och vilka slags tjänster som ska utföras. I artikel 9.1 e i tillämpningsdirektivet anges kravet att utse en person som ska stå i förbindelse med de behöriga myndigheterna i värdmedlemsstaten och sända och ta emot handlingar och delgivningar vid behov. 9.1f anges kravet att utse en kontaktperson som ska vara en företrädare genom vilken arbetsmarknadens parter kan försöka utverka att tjänste- leverantören inleder kollektiva förhandlingar inom värdmedlemsstaten. Enligt artikel 9.2 i tillämpningsdirektivet får medlemsstaterna påföra andra administrativa krav och kontrollåtgärder om situationerna eller händelseutvecklingen tyder på att befintliga administrativa krav och kontrollåtgärder inte är tillräckliga eller verkningsfulla nog för att efter- levnaden av de krav som ställs i utstationeringsdirektivet och tillämpnings- direktivet ska kunna kontrolleras effektivt. Kraven och åtgärderna måste då vara motiverade och proportionella. Regeringen har tidigare bedömt att åtgärder som omfattas av artikel 9.1 i tillämpningsdirektivet i sig är att anse som tillåtna (se prop. 2016/17:107 s. 93 f.). Anmälningsskyldigheten fyller viktiga syften Ett utstationeringsregister med korrekta uppgifter om de utstationeringar som sker i ger kunskap om var arbete utförs av utstationerade arbetstagare. Genom ett sådant register ges också tillgång till uppgifter som behövs för att komma i kontakt med företrädare för en utstationerande arbetsgivare. Utan sådan information är det mycket svårt att få systemet med utstationeringskollektivavtal att fungera i praktiken och att kontrollera om de utstationerade arbetstagarna får det skydd som de har rätt till. Då kan arbetstagarorganisationerna inte fullgöra sitt uppdrag att övervaka löne- och anställningsvillkoren för utstationerade arbetstagare. Även myndigheter behöver ha tillgång till korrekta uppgifter om ut- stationerande företag för att fullgöra sina uppgifter. För att reglerna om utstationering ska fungera i praktiken behövs det korrekta uppgifter om de utstationeringar som faktiskt sker i landet. Det är också en förutsättning för ett fungerande gränsöverskridande informationssamarbete, bl.a. det elektroniska informationssystemet , att det går att identifiera de arbets- givare som utstationerar arbetstagare i . Uppgifterna i registret ger också ett statistiskt underlag som kan användas för analys eller för ut- värderingar av hur arbetsmarknaden fungerar i fråga om rörlighet. Dessa syften behandlades även utförligt när reglerna om anmälningsskyldighet infördes, se propositionen Anmälningsskyldighet vid utstationering (prop. 2012/13:71 s. 28). Det finns anledning att se över reglerna om anmälningsskyldighet Antalet utstationeringar ökar, liksom andelen kortare utstationeringar. anmäldes 106 799 utstationeringar jämfört med 72 552 stycken år anmäldes 47 727 stycken. Samma arbetstagare kan bli anmäld för samma projekt. arbetstagare var 41 341. De utstationeringar som anmäls varierar Den vanligaste utstationeringsperioden var 0–. 2019/20:150 av alla utstationeringar tillhörde den perioden. var den vanligaste utstationeringsperioden 6–8 månader. I promemorian anges att för få arbetsgivare anmäler sina utstationeringar i . anser dock att det saknas konkreta belägg för påståendet att den nuvarande statistiken över utstationeringar skulle vara felaktig. Enligt regeringen finns det omfattande underlag som tydligt pekar på att ett betydande antal utstationeringar inte anmäls och att registret inte ger en korrekt bild av de utstationeringar som förekommer. Detta har bl.a. fram- hållits av LO i rapporten drömmar och tro – bilder av ut- stationering i praktiken och behovet av ett förändrat utstationerings- direktiv, 2015. kommer till samma slutsats i sin rapport i . Enligt LO är tendensen att det är seriösa företag som anmäler sig till registret, medan de företag som vill pressa löner och arbetsvillkor inte anmäler sin närvaro. Flera framhåller också att det sannolikt finns ett betydande mörkertal, t.ex. LO. advokat- samfund finner inte anledning att ifrågasätta att anmälningar sker i långt mindre utsträckning än vad regelverket kräver. Inom exempelvis vägtransportsektorn anmäls det relativt få ut- stationeringar. anmäldes det 324 stycken utstationeringar där.