prop · H70374 · 2020-02-04 00:00:00 — Förvaltningsrätten i och Kammarrätten i anför att det undantag från huvudregeln för tidpunkt för kvartalsvis uppgiftslämning som utredningen redogör för i bl.a. författnings- kommentaren bör regleras i lag. Detta särskilt med tanke på att uteblivet uppgiftslämnande medför sanktioner. Med anledning av vad Förvaltnings- rätten i och Kammarrätten i framför vill regeringen anföra följande. Utredningen framför att i de fall en rådgivare tillhanda- håller ett arrangemang till en ny klient i nära anslutning till utgången av ett kalenderkvartal och därför inte hinner sammanställa uppgifterna får uppgifterna i stället lämnas vid utgången av nästa kalenderkvartal. Utredningen anger vidare att detta inte behöver framgå uttryckligen i lagtext. Regeringen gör bedömningen att en sådan tolkning av direktivet kan medföra att det automatiska utbytet av upplysningar försenas. Regeringen gör därför bedömningen att något sådant generellt uttalande inte kan göras. I utredningens förslag framgår inte att uppgifter om referensnummer ska lämnas. Med anledning av vad som framgår om referensnummer i avsnitt 5.6gör regeringen bedömningen att de uppgifter som ska lämnas i en sammanställning vid utgången av varje kalenderkvartal och som avser uppdaterade uppgifter även ska omfatta referensnummer. Vanligtvis har rådgivaren erhållit ett referensnummer av eller en annan 2019/20:74 medlemsstats behöriga myndigheter när sammanställningen ska lämnas. Referensnumret är bl.a. till för att kunna härleda vilket rapporterings- pliktigt arrangemang som de uppdaterade uppgifterna i samman- ställningen är hänförliga till. Skyldigheten att lämna kvartalsvisa uppdateringar i fråga om marknadsförbara arrangemang gäller enbart rådgivare enligt direktivet. När det gäller marknadsförbara arrangemang sker rådgivarens rapportering vanligtvis i två (eller flera) steg. I det första steget när arrangemanget t.ex. utformats eller marknadsförs torde uppgifter om bl.a. rådgivarens identitet, uppgifter om det kännetecken som träffas av arrangemanget, en sammanfattning av innehållet och de nationella bestämmelserna som ligger till grund för det rapporteringspliktiga arrangemanget lämnas till . I detta skede ska även rådgivaren eller användaren tilldelas ett referensnummer. I det andra steget, när t.ex. arrangemanget tillhandahålls en användare, ska en uppdatering av tidigare uppgifter ske genom en sammanställning av tillkommande uppgifter. Dessa tillkommande uppgifter kan bl.a. innehålla identiteten på användaren och den berörda användarens hemvist. För rådgivare som är advokater kan advokaters tystnadsplikt innebära ett hinder mot att lämna ytterligare föreskrivna uppgifter i upp- dateringarna. I sådana fall blir även användaren uppgiftsskyldig, jfr avsnitt 5.3.3.Eftersom användaren inte är skyldig att lämna någon kvartalsvis sammanställning medför advokaters tystnadsplikt i dessa fall att användaren ska fullgöra sin uppgiftsskyldighet genom att göra en helt ny inrapportering av det arrangemang som har tillhandahållits denne. Detta förfarande medför en viss dubbelrapportering men är i enlighet med direktivets utformning. Uppgiftsskyldighetens förhållande till regler om insiderinformation och marknadsmissbruk Näringslivets skattedelegation (med instämmande av AB , Fastighetsägarna , , Föreningen , , , , , Svensk Försäkring, och Byggindustrier) anför att det är angeläget att det klargörs hur förslaget förhåller sig till insiderregleringen och EU:s marknads- missbruksförordning (596/2014/EU), förkortad . Eftersom förslaget medför att uppgiftsskyldigheten i vissa fall inträder innan det rapporteringspliktiga arrangemanget genomförs och innan information om arrangemanget offentliggörs till marknaden är det viktigt att veta hur uppgiftsskyldigheten förhåller sig till spridning av insiderinformation. Ett bolag som emitterat värdepapper som är upptagna till handel på en reglerad marknad eller en handelsplattform är enligt EU:s marknadsmiss- bruksförordning skyldigt att föra en insiderförteckning över alla personer som har tillgång till insiderinformationen, och som arbetar för dem eller på annat vis utför uppgifter genom vilka de har tillgång till insiderinformation. För alla personer som förfogar över insiderinformation finns regler som begränsar deras möjligheter att handla med värdepapper i det bolag som informationen rör. En bärande tanke i regelsystemet är att bolagen ska offentliggöra insiderinformation och på ett samlat sätt så att alla på marknaden får informationen . Bolag har dock möjlighet att besluta att skjuta upp offentliggörandet av insiderinformation om vissa villkor är uppfyllda. Ett sådan villkor är att bolaget kan säkerställa att informationen förblir konfidentiell. Näringslivets skattedelegation anför vidare att den fråga som uppkommer är hur ett bolag ska kunna säkerställa konfidentialiteten i informationen när den finns hos en eller flera skattemyndigheter. Ett uttryckligt undantag bör göras för information som är insiderinformation. Om något undantag inte införs bör det utvecklas hur en emittent förväntas föra och uppdatera en insiderförteckning som även omfattar personer på en eller flera skattemyndigheter. Med anledning av vad vissa remissinstanser framför avseende uppgifts- skyldighetens förhållande till reglerna om insiderinformation och marknadsmissbruk vill regeringen anföra följande. I korthet avses med insiderinformation icke offentliggjord information av specifik natur som hänför sig till en emittent eller ett finansiellt instrument och som, om den blev offentlig, sannolikt skulle ha en väsentlig inverkan på priset på instrumentet eller ett relaterat derivatinstrument (se artikel 7.1 a ). Information ska anses ha väsentlig prispåverkan om en förnuftig investerare sannolikt skulle utnyttja sådan information som en del av grunden för sitt investeringsbeslut (artikel 7.4 första stycket ). Enligt regeringen kan det inte uteslutas att information om ett sådant rapporteringspliktigt arrangemang som avses i detta lagstiftningsärende kan utgöra insiderinformation. Enligt marknadsmissbruksförordningen är olagligt röjande av insider- information förbjudet (artikel 14 ). Ett olagligt röjande föreligger när en person förfogar över insiderinformation och röjer den informationen till en annan person, utom i fall då röjandet sker som ett normalt led i fullgörande av tjänst, verksamhet eller åligganden (artikel 10.1 första stycket ). Bestämmelser i nationell lagstiftning om skyldighet för företag att lämna uppgifter till t.ex. en tillsynsmyndighet är inte unika för skatteområdet. Sådant uppgiftslämnande omfattas enligt regeringens bedömning av undantaget för fullgörande av tjänst, verksamhet eller åliggande. Fullgörande av lagstadgad uppgiftsskyldighet såsom överlämnande av information om ett rapporteringspliktigt arrangemang till får därmed anses förenligt med marknadsmissbruks- regelverket. Enligt marknadsmissbruksförordningen ska en emittent informera allmänheten om insiderinformation som direkt berör den emittenten (artikel 17.1 ). En emittent kan dock, på eget ansvar, skjuta upp ett offentliggörande av insiderinformation om vissa villkor är uppfyllda (artikel 17.4 ). Ett sådant villkor är att emittenten kan säkerställa att informationen förblir konfidentiell. I 9 kap. 1 § offentlighets- och sekretesslagen (2009:400), OSL, anges att bestäm- melser om förbud att röja eller utnyttja vissa uppgifter som sannolikt har en väsentlig inverkan på priset på finansiella instrument finns i och rådets förordning (EU) nr 596/2014 av om marknadsmissbruk. De myndigheter som omfattas av offentlighets- och sekretesslagen, t.ex. , har således en skyldighet att tillämpa bestämmelserna om tystnadsplikt i marknadsmiss- bruksförordningen. Som framgår av avsnitt 8 omfattas vidare de uppgifter 2019/20:74 om enskildas personliga och ekonomiska förhållanden som ska lämnas om rapporteringspliktiga arrangemang av skattesekretessen i 27 kap. OSL. Av 27 kap. 10 § OSL framgår vidare att tystnadsplikten som följer av 1 §, 2 § första stycket och 3–5 §§ och den tystnadsplikt som följer av ett förbehåll som gjorts med stöd av 8 § tredje stycket inskränker rätten enligt 1 kap. 1 § tryckfrihetsförordningen och 1 kap. 1 och 2 §§ yttrandefrihetsgrund- lagen att meddela och offentliggöra uppgifterna. Det kan även noteras att marknadsmissbruksförordningen är direkt tillämplig i sig och att den som förfogar över insiderinformation, och inser eller borde inse att det är insiderinformation, är förbjuden att olagligen röja denna (artikel 10 ). Mot denna bakgrund får en emittent som överlämnar information i enlighet med förslaget i denna proposition som utgångspunkt inte i sig anses hindrad att kunna säkerställa sådan konfidentialitet som krävs för ett uppskjutet offentliggörande av insiderinformation (jfr artikel 17.4 c ). Vad gäller förandet av s.k. insiderförteckningar ska en emittent och den som agerar på uppdrag av emittenten, föra en insiderförteckning över vilka anställda och uppdragstagare som har tillgång till insiderinformation (artikel 18 ). Av artikeln framgår att emittenter eller personer som handlar på deras vägnar eller för deras räkning ska upprätta en förteckning över alla personer som har tillgång till insiderinformation, och som arbetar för dem, genom anställningskontrakt eller på annat vis utför uppgifter genom vilka de har tillgång till insiderinformation, såsom rådgivare, revisorer eller kreditvärderingsinstitut (insiderförteckning). , dess medarbetare och andra i liknande ställning är inte sådana som arbetar för de aktuella emittenterna. Enligt regeringens bedömning har de inte heller i övrigt i den situation som avses i detta lagstiftningsärende sådan anknytning till emittenten som krävs för att de ska antecknas på emittentens insiderförteckning. Regeringen gör sammanfattningsvis bedömningen att uppgifter som är att betrakta som insiderinformation inte behöver undantas från uppgifts- skyldigheten. Bestämmelser om när uppgifter om ett rapporteringspliktigt arrangemang ska lämnas till tas in i de nya paragraferna 33 b kap. 19 och 20 §§ SFL. En bestämmelse om att rådgivare ska lämna en kvartalsvis sammanställning över vissa tillkommande uppgifter i fråga om ett arrangemang som inte i väsentlig utsträckning behöver anpassas för att kunna genomföras av en ny användare tas in i en ny paragraf, 33 b kap. 21 § SFL. 5.10Ingen skyldighet för användare att lämna uppgifter årsvis Regeringens bedömning: Det bör inte införas någon skyldighet för användare av rapporteringspliktiga arrangemang att lämna upplysningar till som arrangemanget används. Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens Prop. 2019/20:74 bedömning. Remissinstanserna: anför att direktivet medför en valmöjlighet för medlemsstaterna att införa en skyldighet till årsvis uppgiftslämning och att avstå från denna möjlighet är tveksam. Skälen för regeringens bedömning: DAC 6 ger medlemsstaterna möjlighet att ålägga användare att lämna upplysningar till skattemyndigheten om sin användning av ett rapporteringspliktigt arrangemang under vart och ett av de år som arrangemanget används (se artikel 8ab.11 i DAC). Detta skulle kunna ske t.ex. genom att upplysningar lämnas i inkomstdeklarationen det år då arrangemanget används. Den som är deklarationsskyldig ska , utöver uppgifterna i inkomstdeklarationen, lämna övriga uppgifter som behöver för att kunna fatta riktiga beslut om slutlig skatt och beslut om pensionsgrundande inkomst (31 kap. 3 § SFL). Regeringen anser att nyttan med att införa en skyldighet för användarna att upplysa de år de använder sig av arrangemanget inte uppväger den administrativa börda detta skulle medföra för användaren. Regeringen gör därför, i likhet med utredningen, bedömningen att det inte bör införas någon skyldighet för användare att årsvis lämna uppgifter om användningen av rapporteringspliktiga arrangemang. 6.1En ny särskild avgift i form av en rapporteringsavgift införs Regeringens förslag: Rapporteringsavgift ska införas i form av en ny särskild avgift i skatteförfarandelagen. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: , FAR (med instämmande av ), Förvaltningsrätten i , Förvaltningsrätten i , Juridiska fakulteten vid , Näringslivets Skattedelegation (med instämmande av AB , Fastighetsägarna , Finansbolagens Förening, , , , , Svensk Försäkring, och Byggindustrier), Srf konsulternas förbund och advokatsamfund avstyrker eller är kritiska till utformningen av förslaget att införa en rapporteringsavgift. FAR m.fl., , , rätten i menar att det strider mot legalitetsprincipen och är tveksamt ur rättssäkerhetssynpunkt att påföra rapporteringsavgifter när det är så oklart vilka skyldigheterna är. De menar bl.a. annat att det behöver förtydligas vad som utgör ett rapporteringspliktigt arrangemang och vid vilken tidpunkt uppgiftsskyldigheten uppstår. Skälen för regeringens förslag: Rådets direktiv (EU) 2018/822 av den om ändring av direktiv /16/EU vad gäller obligatoriskt automatiskt utbyte av upplysningar i fråga om beskattning som rör rapporteringspliktiga gränsöverskridande arrangemang (förkortat DAC 6) föreskriver att medlemsstaterna ska fastställa regler om sanktioner för överträdelse av nationella bestämmelser som antagits avseende skyldighet att rapportera rapporteringspliktiga arrangemang och att medlemsstaterna ska vidta alla nödvändiga åtgärder för att se till att sanktionerna tillämpas. Sanktionerna ska vara verkningsfulla, proportionella och avskräckande. Det finns således en skyldighet för att ha sanktioner för de som inte uppfyller den uppgiftsskyldighet som föreslås i denna proposition. Den första frågan är om det redan finns sanktioner i befintlig lagstiftning som blir tillämpliga på underlåtenhet att lämna de aktuella uppgifterna om rapporteringspliktiga arrangemang. Så är fallet om denna underlåtenhet skulle innebära att den uppgiftsskyldige gör sig skyldig till ett brott enligt svensk lagstiftning. De gärningar som kan leda till straff enligt skattebrottslagen (1971:69) består i bl.a. att oriktig uppgift lämnas eller att en föreskriven uppgift inte lämnas till myndighet och att det därigenom uppkommer fara för att skatt undandras eller att bokföringsskyldighet eller sådan skyldighet att föra och bevara räkenskaper som föreskrivs för vissa uppgiftsskyldiga åsidosätts. uppgiftsskyldig inte fullgör sin skyldighet att lämna uppgifter avseende rapporteringspliktiga arrangemang är inte detsamma som att lämna oriktig uppgift eller underlåta att lämna föreskriven uppgift med fara för att skatt Uppgifter om rapporteringspliktiga arrangemang lämnas nämligen inte till ledning för beskattningen i . syftet med uppgifterna är att de ska lämnas till andra medlemsstater i EU genom automatiskt utbyte av upplysningar. De enda brott som kan övervägas kunna bli aktuella vid uteblivet, ofullständigt eller felaktigt uppgiftslämnande är skatteredovisningsbrott och vårdslös skatteredo- visning i 7 och 8 §§ skattebrottslagen. Dessa bestämmelser rör bl.a. den som uppsåtligen eller av grov oaktsamhet underlåter att lämna uppgift till myndighet, om uppgiften rör förhållande som har betydelse för skyldigheten för honom eller någon annan att betala skatt. bestämmelserna inte något krav att fara för skatteundandragande ska Regeringen delar dock utredningens bedömning att det förhållandet att en uppgiftsskyldig inte lämnar uppgifter om rapporteringspliktiga arrangemang inte bör betraktas som en underlåtelse att lämna uppgift som rör förhållande som har betydelse för honom eller någon annan att betala skatt, i den mening som avses i 7 och 8 §§ Regeringen delar därför utredningens uppfattning att underlåtenhet att lämna de uppgifter om rapporteringspliktiga arrangemang som krävs inte bör innebära att den uppgiftsskyldige gör sig skyldig till ett brott enligt svensk lagstiftning. Det finns inte heller några andra befintliga sanktioner som är tillämpliga på sådan underlåtenhet. behöver därför införas nya sanktioner på detta område. Flera remissinstanser menar att det strider mot legalitetsprincipen och är tveksamt ur rättssäkerhetssynpunkt att införa sanktioner när det är så oklart vilka skyldigheter som ska uppfyllas för att undvika sanktioner. Regeringen konstaterar att denna proposition begränsar sig till genomförande av DAC 6. Till följd av detta begränsas de slag av arrangemang som omfattas av förslagen. Av DAC 6 följer, som nämnts, en skyldighet att införa sanktioner. DAC 6 föreskriver även skyldigheterna för de som ska lämna uppgifter. Någon möjlighet för att helt frångå direktivets bestämmelser finns inte. Regeringens avsikt är dock att i denna proposition, så långt det är möjligt utifrån vad som föreskrivs i DAC 6, förklara och förtydliga vad skyldigheterna innebär. Enligt regeringens bedömning är oklarheten inte så stor att den förhindrar införandet av sanktioner. Straffrättslig sanktion eller en ny särskild avgift? Nästa fråga är vilken typ av sanktioner som bör införas. Syftet med en sanktion är primärt att avskräcka från överträdelser av de föreslagna reglerna om uppgiftsskyldighet. På skatteområdet är det vanligt att överträdelser av olika regler medför att sanktionsavgifter kan tas ut, t.ex. skattetillägg enligt 49 kap. skatteförfarandelagen (2011:1244), förkortad SFL, och kontrollavgift enligt 50 kap. SFL. Detta talar för att sanktions- avgifter bör användas även vid överträdelser av det föreslagna regelverket. Regeringen instämmer i utredningens bedömning att straffrättsliga sanktioner inte skulle vara önskvärda eller effektiva för att avhålla från överträdelser av regelverket. Detta särskilt med anledning av att de flesta av de eventuella överträdelserna kommer att ske inom ramen för en juridisk persons verksamhet där det kan vara svårt eller olämpligt att peka ut en fysisk person som uppfyller rekvisiten för brott, t.ex. krav på uppsåt eller oaktsamhet. Fördelen med en sanktionsavgift jämfört med en straffrättslig sanktion är att denna kan riktas mot den som bedriver näringsverksamheten, oavsett i vilken form den bedrivs. En nackdel med sanktionsavgifter, som i viss mån är beroende av avgiftens storlek, är att låga avgiftsbelopp kan medföra att den som riskerar att träffas av avgiften enbart ser denna som en kostnad som det går att kalkylera med. På skatteområdet torde sanktionsavgifter dock, i jämförelse med straffrättsliga sanktioner, ha den fördelen att de ökar förutsättningarna för en snabb reaktion vid regelöverträdelser och således i högre grad kan bidra till efterlevnad av regelverket. I likhet med utredningen gör regeringen bedömningen att sanktions- avgifter bör införas som sanktion vid överträdelser av det föreslagna regelverket om uppgiftsskyldighet avseende rapporteringspliktiga arrangemang. I skatteförfarandelagen finns redan bestämmelser om sanktionsavgifter i form av särskilda avgifter, se lagens avdelning XII, t.ex. skattetillägg och kontrollavgift. Mot denna bakgrund bör, såsom utredningen föreslår, en ny särskild avgift i form av en rapporteringsavgift tas ut vid överträdelser av regelverket. Bestämmelser om rapporterings- avgift bör tas in i ett nytt kapitel i skatteförfarandelagen. Förslaget föranleder ändringar i 1 kap. 1 § och 3 kap. 17 § SFL samt att ett nytt kapitel, 49 c kap. SFL, införs. 2019/20:74 6.2 Förutsättningar för att ta ut rapporteringsavgift Regeringens förslag: En rapporteringsavgift ska tas ut om det klart framgår att den som ska lämna uppgifter om ett rapporteringspliktigt arrangemang inte har lämnat föreskrivna uppgifter i rätt tid. Om det klart framgår att den som ska lämna uppgifter om ett rapporteringspliktigt arrangemang inte har lämnat föreskrivna uppgifter från den tidpunkt då skyldigheten skulle ha fullgjorts, ska ytterligare en rapporteringsavgift tas ut. Under samma förutsättningar som gäller för att ta ut den ytterligare rapporteringsavgiften ska även en tredje rapporteringsavgift kunna tas ut. Det gäller dock inte om föreskrivna uppgifter har lämnats innan tagit kontakt med den som ska lämna uppgifter med anledning av en utredning om en andra rapporteringsavgift. Rapporteringsavgift får dock inte tas ut om uppgifter lämnats inom respektive angiven tidsfrist och uppgifterna har brister som endast är av mindre betydelse. Rapporteringsavgift får inte heller tas ut om uppgifter lämnats i rätt tid och den uppgiftsskyldige på eget initiativ därefter har rättat de tidigare uppgifterna så att de uppfyller kraven. Sådan rättelse kan dock inte göras om uppgifter som lämnats är så bristfälliga att de uppenbart inte kan läggas till grund för de syften som uppgifterna lämnas för. Utredningens förslag överensstämmer delvis med regeringens förslag. I utredningens förslag anges det inte uttryckligen att en förutsättning för att påföra rapporteringsavgift är att det ”klart framgår” att den som ska lämna uppgifter om ett rapporteringspliktigt arrangemang inte har gjort det i rätt tid. Utredningen föreslår att den uppgiftsskyldige kan påföras två rapporteringsavgifter för uteblivet uppgiftslämnande, i stället för tre. Utredningen föreslår en separat rapporteringsavgift när felaktiga eller ofullständiga uppgifter lämnas. Utredningens förslag innehåller inte någon uttrycklig bestämmelse om att uppgifter inte ska anses ha lämnats om de är så bristfälliga att de uppenbart inte kan läggas till grund för de syften som uppgifterna lämnas för. Remissinstanserna: Förvaltningsrätten i , Kammarrätten i och menar att det bör framgå direkt av lagtexten att kravet på bevisning för att det föreligger förutsättningar för att ta ut rapporteringsavgift är högre än att det är sannolikt att så är Förvaltningsrätten i anför vidare att det kan ifrågasättas om en andra rapporteringsavgift kommer att fungera som ett påtrycknings- medel och att det kommer att bli svårt att fastställa den tidpunkt då uppgiftsskyldigheten skulle ha fullgjorts. FAR (med instämmande av Capital Association) framför att avgift inte bör tas ut bara för att rapportering inte har skett på fastställt formulär. anser att det bör förtydligas att en blankett med sådant bristfälligt innehåll att den inte kan läggas till grund för syftena med uppgifterna inte kan anses innebära att den uppgiftsskyldige fullgjort sin skyldighet. av AB , Fastighetsägarna , , , Industrins , , , Svensk Försäkring, och Byggindustrier) framhåller att det bör finnas, eller att det bör övervägas om det ska finnas, en mer obegränsad möjlighet till rättelse utan att rapporteringsavgift tas ut. nämns t.ex. att avsaknaden av en sådan möjlighet kan inverka negativt på viljan att lämna uppgifter om ett arrangemang i inkomstdeklarationen när uppgifter om arrangemanget inte tidigare lämnats inom 90-dagarsfristen. FAR m.fl. menar att en lägre förseningsavgift i stället bör tas ut om uppgifterna lämnas för sent och att någon andra rapporteringsavgift inte I vart fall bör den andra rapporteringsavgiften tas ut endast om ett föreläggande från att lämna uppgifterna inte följs. menar vidare att det bör presumeras att uppgifterna har kommit in i rätt AB menar att avgift bör kunna tas ut bara om underlåtenheten att rapportera sker med uppsåt eller på grund av grov oaktsamhet. Skälen för regeringens förslag Avgiftsskyldigheten ska grundas på ett strikt ansvar AB menar att rapporteringsavgift bör kunna tas ut bara om underlåtenheten att rapportera sker med uppsåt eller på grund av grov I propositionen om ändring i (ekonomiska sanktioner vid brott i näringsverksamhet) anges att det, beroende på det aktuella rättsområdets natur, särskilt bör prövas om uppsåt eller oaktsamhet ska förutsättas för avgiftsskyldighet eller om skyldigheten kan bygga på strikt Det anges vidare att för att en konstruktion med strikt ansvar ska vara försvarbar från rättssäkerhetssynpunkt bör det förutsättas att det finns starkt stöd för en presumtion om att överträdelser på området inte kan förekomma annat än som en följd av uppsåt eller oaktsamhet (jfr prop. 1981/82:142 s. 24).