prop · H703129 · 2020-03-24 00:00:00 — Regeringen anser emellertid att det finns goda skäl för detta, eftersom det därmed inte kan råda någon tvekan om när häktningsbeslutet ska hävas om det inte ges in ett åtal eller en begäran om att överskrida gränsen. Det kan också konstateras att detta inte är något nytt för ; även när det gäller häktningsframställningar anges att sådana ska göras senast ett särskilt klockslag (jfr 24 kap. 12 § RB). I likhet med utredningen anser regeringen att rätten ska häva ett häktningsbeslut om inte åtal har väckts eller överskridande av tidsgränsen har begärts i rätt tid. Om åklagaren i rätt tid begär att tidsgränsen ska få överskridas föreslår utredningen att förhandling i häktningsfrågan ska hållas senast den dag tiden går ut. anser dock att frågan bör prövas vid den första omhäktningsförhandlingen efter att tiden har gått ut. Regeringen delar inte den uppfattningen utan instämmer i utredningens förslag. Det är en naturlig utgångspunkt att rättens förhandling i häktningsfrågan äger rum innan tiden faktiskt löper ut. För att rätten ska kunna konstatera att det finns synnerliga skäl att överskrida tiden bör frågan i allmänhet prövas mot slutet av de sex, eller när det är fråga om barn tre, månaderna. I praktiken kan det därför vara svårt för rätten att, som efterfrågar, före tidsgränsens utgång göra en reell prövning av om det finns tillräckliga skäl att överskrida denna. Om rätten beslutar att häktningen får fortgå, trots att tiden om sex må- Prop. 2019/20:129 nader har löpt ut, finns någon uttrycklig tidsgräns för häkt- Det blir då i stället, i likhet med vad som gäller enligt nuvarande ordning, proportionalitetsprincipen som sätter den bortre gränsen för hur länge en häktning får pågå. Lagrådet anser att det bör övervägas att införa en bestämmelse om att förnyad prövning av om det föreligger synnerliga skäl för fortsatt häktning ska ske vid varje omhäktning efter sexmånadersgränsen. Enligt Lagrådet är det naturligt att den särskilda restriktivitet som förslaget ger uttryck för får genomslag även vid en sådan prövning som sker efter sexmånaderstidens utgång. Lagrådet menar att behovet av restriktivitet i bedömningen kan antas öka ju längre ett frihetsberövande fortgår. anser att en sådan bestämmelse bör införas. Enligt regeringen finns det emellertid inte skäl för en sådan ordning, även om behovet av restriktivitet i bedömningen av om fortsatt häktning ska tillåtas i och för sig kan antas öka ju längre häktningen pågår. Regeringen anser att det är tillräckligt att rätten vid sexmånadersgränsens utgång prövar om det finns förutsättningar att överskrida den tidsgräns som ställs upp i syfte att undvika långvariga häktningar. Den restriktivitet som förslaget ger uttryck för kan vidare få genomslag efter sexmånadersgränsens utgång, vid rättens bedömning av om fortsatt häktning är proportionerlig och om utredningen bedrivs så skyndsamt som möjligt (jfr 24 kap. 18 § tredje stycket RB). Denna granskning underlättas av att åklagaren ges en uttrycklig skyldighet att redovisa en tidsplan för förundersökningen, vilket behandlas i nästa avsnitt. En tidsplan för förundersökningen Regeringens förslag: Åklagaren ska redovisa en tidsplan för förunder- sökningen i samband med en begäran om förlängning av tiden för att Det ska klargöras att bestämmelserna om tidsplan och tid för att väcka åtal inte gäller i ett ärende om verkställighet av en europeisk brottmåls- dom enligt lagen om internationellt samarbete rörande verkställighet av Utredningens förslag överensstämmer delvis med regeringens. ningen föreslår att tidsplanen ska redovisas inför eller vid varje omhäkt- Utredningen lämnar inget förslag som klargör att en tidsplan för förundersökningen inte ska tillämpas vid häktning för att en europeisk brottmålsdom ska kunna verkställas i . Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser, däribland Åklagarmyn- digheten, tillstyrker eller invänder inte mot förslaget att åklagaren ska re- dovisa en tidsplan för förundersökningen. En betydande del av remissin- stanserna som yttrar sig i denna del, JO, Hovrätten för , , och Civil Rights Defenders, är dock av uppfattningen att tidsplanen bör kunna redovisas tidigare än vad Skälen för regeringens förslag: Riksåklagaren har tagit fram riktlinjer om restriktioner och långa häktningstider (RåR 2015:1). anges bl.a. att åklagaren bör i samråd med utredningspersonal noga planera 2019/20:129 vilka utredningsåtgärder som ska vidtas i häktade ärenden och göra en ungefärlig tidsplanering och att huvuddragen i planeringen bör presenteras för den häktade, försvaret och rätten (s. 10). Som anges i riktlinjerna finns det flera fördelar med en sådan ordning. En väl planerad förundersökning förbättrar möjligheterna att hålla häktningstiden så kort som möjligt. Ju tidigare förundersökningsledaren och utredarna har en genomtänkt plan för hur utredningen ska bedrivas desto bättre. En omsorgsfull och dokumenterad planering fyller flera viktiga funktioner. Den ger en överblick över utredningen och minskar risken för att viktiga utredningsåtgärder förbises eller att mindre viktiga åtgärder prioriteras för högt. Med en dokumenterad planering blir det lättare att hålla tempot i utredningen och tydligt om tidsschemat inte hålls. Den gör det också möjligt att ha en i vart fall preliminär uppfattning om vilken total utredningstid som kan förväntas och ungefär när en huvudförhandling kan komma att påbörjas. Den häktade kan därigenom lättare bilda sig en ungefärlig uppfattning om hur lång häktningstiden kommer att bli. En tidsplan underlättar dessutom för rätten att se till att utredningen bedrivs så skyndsamt som möjligt (jfr 24 kap. 18 § tredje stycket RB). Som Brottsoffermyndigheten anger kan tidsplaner också ha en handlingsdirigerande effekt. Således kan det förväntas att det görs särskilda ansträngningar i utredningen om det finns en risk att tidsplanen annars inte kommer att hållas. Även om det redan följer av riksåklagarens riktlinjer att åklagaren bör redovisa en tidsplan, motiverar de tydliga fördelarna med en tidsplan att det införs en lagreglerad skyldighet att redovisa en sådan. Frågan är då som tidsplanen ska redovisas. Utredningen föreslår att det ska ske inför eller vid varje omhäktningsförhandling. JO och Civil Rights Defenders anser att tidsplanen bör redovisas vid den första häktningsförhandlingen. Hovrätten för , och är å sin sida av uppfattningen att redovisningen bör ske i samband med att åklagaren begär förlängning av tiden att väcka åtal, s.k. åtalsförlängning. En stor fördel med att redovisa tidsplanen redan när åklagaren begär åtalsförlängning är att det ger ett bättre underlag för den häktade och dennes försvarare att ange inställning till om åtalsförlängning medges eller inte, vilket kan leda till att nya förhandlingar i häktningsfrågan inte behöver hållas. I de fall en förhandling kan undvaras är det mycket arbetsbesparande för samtliga inblandade. Re- dan förekommer det att den häktade och dennes försvarare har sådan insikt i hur utredningen fortskrider och om häktningsskälens fortsatta bärkraft att åklagarens begäran om åtalsförlängning medges. I ett sådant fall kan det finnas utrymme för att avstå från att hålla förhandling i häktningsfrågan. Som JO har konstaterat är det likväl rätten som principiellt har ansvaret för kontrollen att utredningen bedrivs skyndsamt och att häktningsskälen kvarstår (JO 2005/06 s. 38). Kontrollen att utredningen bedrivs skyndsamt underlättas betydligt av om åklagaren redovisar en tidsplan i samband med begäran om åtalsförlängning. Regeringen anser att tidsplanen därför bör redovisas och att bestämmelsen bör införas i anslutning till bestämmelsen om förlängning av tiden inom vilken åtal ska väckas (24 kap. 18 § andra stycket RB). Av detta följer att en tidsplan inte behöver redovisas om åklagaren inte begär någon åtalsförlängning, t.ex. för att åtal hinner väckas innan det blir aktuellt. När det gäller en begäran om åtalsförlängning ska den misstänkte eller Prop. 2019/20:129 hans eller hennes försvarare om möjligt beredas tillfälle att yttra sig över Eftersom tidsplanen ska redovisas i samband med en begäran om åtalsförlängning, bör den nya bestämmelsen placeras så att även tidsplanen omfattas av denna möjlighet till yttrande. Eftersom en begäran om åtalsförlängning inte behöver vara skriftlig bör det inte heller införas något krav på att tidsplanen ska vara skriftlig. I praktiken brukar dock en begäran om åtalsförlängning lämnas skriftligen, varför även tidsplanen i allmänhet bör redovisas på samma sätt. Vilka uppgifter som tidsplanen bör innehålla får avgöras från fall till fall, bl.a. beroende på utredningens karaktär. Den bör dock normalt innehålla uppgift om kvarstående utredningsåtgärder och en bedömning av när åtal kan väckas. I omfattande utredningar där häktningstiden förväntas bli lång kan det vara mer relevant att redovisa vilka utredningsåtgärder som ska vidtas . Det kan finnas fall då information inte kan lämnas på detaljnivå, t.ex. för att det kan vara till men för utredningen att den misstänkte får kunskap om vilka specifika utredningsåtgärder som planeras, eller för att det inte går att planera alla utredningsåtgärder i ett sammanhang. Uppgifterna i tidsplanen kommer således vara endast preliminära och förändringar och justeringar kan behöva göras, inte minst i stora och komplicerade utredningar. Även en tidsplan som successivt justeras ger dock ett bättre tidsperspektiv än ingen känd tidsplan alls. När det gäller det internationella straffrättsliga samarbetet hänvisas till avsnitt 5.1. I likhet med vad som där anförs om tidsgränser för häktning, bör i klargörande syfte en hänvisning i 17 § internationella verkställighetslagen ändras så att det inte kan råda någon tvekan om att bestämmelsen om en tidsplan för förundersökningen inte ska tillämpas vid överförande av verkställighet av en europeisk brottmålsdom. Eftersom det inte är aktuellt med åtal vid överförande av straffverkställighet, bör nämnda hänvisning i internationella verkställighetslagen också ändras så att den rätteligen inte avser bestämmelser om tid för att väcka åtal (se 24 kap. 18 § första, andra och fjärde styckena RB). 5.3Gemensam häktnings- och huvudförhandling 5.3.1Utökade möjligheter att hålla en gemensam häktnings- och huvudförhandling Regeringens förslag: Åklagaren ska få avvakta med häktningsframställningen och rätten ska få avvakta med häktningsförhandlingen i syfte att förhandlingen i häktningsfrågan ska kunna hållas gemensamt med en huvudförhandling. En gemensam förhandling ska hållas så snart det kan ske. En häktningsframställning får aldrig göras senare än tredje dagen efter anhållningsbeslutet eller, om beslutet meddelades i den misstänktes frånvaro, den dag då beslutet verkställdes. En häktningsförhandling får aldrig hållas senare än efter det att den misstänkte greps eller anhållningsbeslutet verkställdes. Det ska klargöras att de utökade möjligheterna att hålla en gemensam häktnings- och huvudförhandling inte ska tillämpas vid häktning enligt 2019/20:129 lagen om samarbete med , , och angående verkställighet av straff m.m. eller lagen om internationellt samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom. Utredningens förslag överensstämmer i sak med regeringens. Utredningen lämnar inget förslag som klargör att den utökade möjligheten att hålla en gemensam häktnings- och huvudförhandling inte ska tillämpas vid häktning för att en påföljd enligt en utländsk dom ska kunna verkställas i . Remissinstanserna: Nästan samtliga remissinstanser, bl.a. Hovrätten för , , , , , och Civil Rights Defenders, tillstyrker eller invänder inte mot utredningens förslag. Justitiekanslern och efterfrågar en fördjupad analys av förslagets förenlighet med . anser att det i lagtext ska anges en exakt tidsgräns för hur länge åklagaren ska kunna avvakta med att ge in häktningsframställningen och hur länge tingsrätten ska kunna avvakta med att hålla häktningsförhandlingen. Skälen för regeringens förslag Gemensamma häktnings- och huvudförhandlingar enligt den nuvarande ordningen När en misstänkt frihetsberövas är det viktigt att han eller hon ges rätt till en snabb domstolsprövning av om frihetsberövandet ska fortsätta. Åklagaren måste därför göra en häktningsframställning till rätten utan dröjsmål och senast tredje dagen efter anhållningsbeslutet. Görs inte häktningsframställningen , ska åklagaren häva anhållningsbeslutet (24 kap. 12 § RB). Vidare ska rätten hålla förhandling i häktningsfrågan utan dröjsmål och aldrig senare än efter att den misstänkte greps eller anhållningsbeslutet verkställdes, den s.k. 96- timmarsfristen (24 kap. 13 § RB). Det är naturligtvis också viktigt att frihetsberövandet totalt sett pågår . Om brottet är av enklare slag och förundersökningen kan färdigställas kan ett sätt att åstadkomma en snabb och enkel hantering vara att rätten, i stället för att hålla en särskild häktningsförhandling, håller en huvudförhandling inom 96-timmarsfristen vid vilken frågan om häktning prövas, en s.k. gemensam häktnings- och huvudförhandling. Att handlägga ett mål på detta sätt kan hålla nere tiden för frihetsberövandet och tidigarelägga ett eventuellt fängelsestraff. Åtminstone ett förhandlingstillfälle undviks också till fördel för alla inblandade. Det finns numera ingen uttrycklig reglering av möjligheten att handlägga både häktnings- och åtalsfrågan i ett mål vid en gemensam häktnings- och huvudförhandling. fanns en lagreglerad möjlighet för rätten att utsträcka fristen för att hålla förhandling i häktningsfrågan och anstå med prövningen till huvudförhandlingen, under förutsättning att huvudförhandlingen hölls inom från det att häktningsframställningen kom in till rätten. Bestämmelsen, som hade funnits sedan tillkomst, togs bort med hänsyn till kravet på skyndsamhet vid prövning av häktningsfrågan enligt den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande fri- Prop. 2019/20:129 heterna, (se prop. 1986/87:112 s. 34 f.). Trots avsaknaden av reglering förekommer alltjämt gemensamma häktnings- och huvudförhandlingar i domstol, men i en förhållandevis begränsad omfattning. Enligt uppgift från hölls av alla häktningsförhandlingar – 409 till antalet – som gemensamma häktnings- och huvudförhandlingar. Andelen häktningsförhandlingar som hålls som en gemensam häktnings- och huvudförhandling varierar mellan olika tingsrätter, från till ingen andel alls. Den begränsade omfattningen antas främst bero på att det i rättstillämpningen kan finnas en viss osäkerhet i fråga om skyndsamhetskravet för åklagaren och rätten att utan dröjsmål göra en häktningsframställning respektive hålla en häktningsförhandling tillåter den tillkommande tid som krävs för åklagaren att utöver att göra en häktningsframställning även väcka åtal och för rätten att i stället för att hålla en separat häktningsförhandling sätta ut målet till en huvudförhandling. Riksåklagaren har i flera tillsynsärenden funnit att det nuvarande regelverket inte medger annat än att åklagaren så snart skäl för häktning föreligger måste begära den misstänkte häktad, även om det får till följd att ett frihetsberövande pågår för att det inte kan hållas en gemensam häktnings- och huvudförhandling (ÅM 2016/0310, 2015/0823, 2014/9112 och 2014/9112). Tydligare regler för att få en snabbare slutlig prövning Även om det givetvis ligger ett starkt rättssäkerhetsintresse i att en misstänkt som har frihetsberövats snabbt ska få en domstolsprövning av ett fortsatt frihetsberövande, finns det goda skäl för att hänsyn även bör få tas till den misstänktes intresse av ett så kort frihetsberövande som möjligt. Som påpekar leder ett avgörande i sak vid en gemensam häktnings- och huvudförhandling ofta till att häktning kan undvikas helt, eller i vart fall inskränkas . Med hänsyn till de tidsgränser som gäller för när en häktningsframställning senast måste göras och en häktningsförhandling senast måste hållas, får en gemensam häktnings- och huvudförhandling aldrig hållas efter 96-timmarsfristen (24 kap. 12 och 13 §§ RB). Den tid utan domstolsprövning av ett frihetsberövande som tillkommer för en misstänkt som får sin sak prövad slutligt vid en gemensam häktnings- och huvudförhandling i stället för en separat häktningsförhandling uppgår därför i praktiken till högst . I normalfallet borde det därför vara till fördel för alla inblandade, inte minst den misstänkte, att en gemensam häktnings- och huvudförhandling hålls i stället för en separat häktningsförhandling när omständigheterna i övrigt tillåter det. Detta talar för att det bör införas en bestämmelse som tydliggör möjligheten att hålla gemensamma häktnings- och huvudförhandlingar. Som framgår av utredningens kartläggning används handläggningsformen men tillämpningen skiljer sig åt mellan olika delar av landet. En bestämmelse som reglerar förutsättningarna att hålla en gemensam häktnings- och huvudförhandling kan, som framhåller, bidra till en mer enhetlig bedömning av när denna möjlighet kan tilllämpas. 2019/20:129 Mot den angivna bakgrunden är det regeringens uppfattning, i likhet med nästan samtliga remissinstanser, att det finns starka skäl att genom en uttrycklig reglering möjliggöra gemensamma häktnings- och huvudförhandlingar i större utsträckning. En förutsättning för en sådan reglering är dock att den är förenlig med krav på skyndsamhet vid prövning av en häktningsfråga. Förenligheten med och regeringsformens krav på prövningen av en häktningsfråga I anges att var och en har rätt till frihet och personlig säkerhet. Ingen får berövas friheten utom i vissa särskilt angivna fall, bl.a. vid misstanke om brott, och då i den ordning som lagen föreskriver (artikel Den som har berövats friheten ska utan dröjsmål ställas inför domare eller annan ämbetsman för domstolsprövning (artikel 5.3). Det kan alltså konstateras att skyndsamhetskravet är detsamma i och . När kravet fördes in i uttalades att det är angeläget att krav på skyndsam domstolsprövning inte åsidosätts. Ett allmänt skyndsamhetskrav – utöver det skyndsamhetskrav som redan ligger i fyradygnsfristen – ansågs därför behöva införas (se prop. 1995/96:21 s. 13). Det bakomliggande syftet med skyndsamhetskrav är bl.a. att upptäcka felaktig behandling av misstänkta och att minimera omotiverade frihetsberövanden (se dom i målet Ladent mot ). Det finns dock inte något entydigt svar på frågan hur länge en misstänkt kan vara frihetsberövad utan domstolsprövning innan det strider mot skyndsamhetskravet. har i sin praxis vägt in många olika omständigheter i bedömningen, och har inte velat binda sig vid någon generell maximigräns för sådana tider. Som en utgångspunkt gäller dock att en prövning senare än från frihetsberövandet inte är förenligt med skyndsamhetskravet (jfr domar i målet Brogan m.fl. mot och i målet Ipek m.fl. mot ). Detta innebär att en gemensam häktnings- och huvudförhandling i normalfallet är förenlig med skyndsamhetskrav, eftersom en sådan handläggning inte får hållas senare än efter den misstänktes frihetsberövade (jfr 24 kap. 13 § andra stycket RB). Även än kan dock innebära en överträdelse av skyndsamhetskravet, om det inte föreligger särskilda svårigheter eller exceptionella omständigheter (jfr domar i målet Kandzhov mot och i målet Ipek m.fl. mot ). Att utredningsåtgärder bedrivs aktivt och att den misstänkte får tillgång till andra rättssäkerhetsgarantier, t.ex. biträde av en offentlig försvarare, har betydelse för bedömningen (jfr domar i målet Kandzhov mot och i målet Ipek m.fl. mot ). har, såvitt regeringen känner till, inte prövat något mål där det varit fråga om vilken betydelse fördelar för den misstänkte har för hur länge det är möjligt att anstå med häktningsfrågan. Eftersom fördelarna är av den karaktären att de innebär ett kortare frihetsberövande och ett tidigarelagt eventuellt fängelsestraff, kan regeringen inte se annat än att det är förenligt med skyndsamhetskrav att föreskriva en möjlighet att anstå med prövningen av häktningsfrågan under hela 96-timmarsfristen i syfte att hålla en gemensam häktnings- och huvudförhandling. Det bör dock krävas att en gemensam häktnings- och huvudförhandling hålls så snart det kan ske inom denna frist, eftersom det av praxis följer att utredningsåtgärder ska bedrivas aktivt. En fråga som också behöver övervägas är vilken betydelse den misstänktes rätt till skäligt rådrum – dvs. tillräckligt med tid – har för förutsättningarna att hålla en gemensam häktnings- och huvudförhandling. Under förundersökningen ska den misstänkte och försvararen, i samband med att utredningen slutförs, ges skälig tid att ange den utredning de anser är önskvärd som komplettering och i övrigt anföra det som de anser är nödvändigt. Något åtal får inte beslutas innan detta har skett (23 kap. 18 a § första stycket RB). Efter att åtal har väckts och stämning har utfärdats har den misstänkte rätt till skäligt rådrum att infinna sig vid rätten eller annars fullgöra något i rättegången (32 kap. 1 § RB). Principen om att den tilltalade ska ha tillräcklig tid och möjlighet att förbereda sitt försvar återfinns även i (artikel 6.3 b). Den tilltalade ska, förutom att få en praktisk möjlighet att komma till domstolsförhandlingen, också få möjlighet att t.ex. överväga att åberopa egen bevisning och förbereda sin argumentation. Det finns inte någon fastställd tidsåtgång för hur långt rådrum som är skäligt, utan det måste bedömas från fall till fall efter sakens mer eller mindre brådskande och invecklade natur. Med hänsyn till att en gemensam häktnings- och huvudförhandling aldrig får hållas senare än efter det att den misstänkte greps eller anhållningsbeslutet verkställdes (24 kap. 13 § andra stycket RB), finns inte utrymme för rådrum med annat än en eller annan dag. Således borde det normalt sett krävas att den tilltalade samtycker till att skuldfrågan prövas med så kort varsel. Det är därför av vikt att polis och åklagare i ett tidigt skede klargör den misstänktes inställning till att häktningsfrågan tas upp vid en gemensam häktnings- och huvudförhandling. Eftersom en sådan handläggning är till förmån för den misstänkte, får det antas att han eller hon regelmässigt lämnar ett sådant samtycke. Finns det däremot skäl att tro att hinder att hålla en gemensam häktnings- och huvudförhandling kan komma att uppstå, eller som Justitiekanslern lyfter, en risk att en sådan handläggning kan leda till ett totalt sett längre frihetsberövande, bör självfallet en förhandling hållas enbart i häktningsfrågan. Sammanfattningsvis anser regeringen, i likhet med utredningen, att en lagändring som utökar möjligheterna att hålla en gemensam häktnings- och huvudförhandling är förenlig med skyndsamhetskravet i . Det innebär i sin tur att denna ordning också är förenlig med 19 § regeringsformen (RF), som stadgar att lag eller annan föreskrift inte får meddelas i strid med åtaganden enligt . För att en sådan förhandling ska vara möjlig kan åklagaren behöva avvakta med häktningsframställningen, t.ex. för att slutföra utredningen och väcka åtal, och rätten avvakta med häktningsförhandlingen, t.ex. för att kalla ett vittne. En bestämmelse bör därför införas som möjliggör detta. Det är däremot inte möjligt att, som efterfrågar, ange en exakt tidsgräns för hur länge det ska vara möjligt att avvakta med 2019/20:129 häktningsframställningen och häktningsförhandlingen. Det bör i stället krävas att en gemensam häktnings- och huvudförhandling ska hållas så snart det kan ske. Någon onödig tidsutdräkt får alltså inte förekomma. Det bör dock vara möjligt att anstå med prövningen för att den misstänkte ska kunna biträdas av den advokat han eller hon önskar (jfr prop. 1995/96:21 s. 14). De absoluta tidsfristerna för en häktningsframställning (24 kap. 12 § första stycket RB) och en häktningsförhandling (24 kap. 13 § andra stycket RB) får emellertid aldrig överskridas. Även i 2 kap. 9 § första stycket RF finns ett krav på att det inte får gå innan ett frihetsberövande prövas av en domstol.