prop · H703178 · 2020-06-16 00:00:00 — Förfarandebestämmelserna innehåller t.ex. regler om vilka handlingar som krävs i olika situationer, riktlinjer för hur ansöknings- formulären ska utformas och bestämmelser om vad som gäller . Det underlättar förfarandet för såväl de enskilda som för de berörda myndigheterna. Ett obligatoriskt ansökningsförfarande innebär också en möjlighet för myndigheterna att kontrollera hur många personer som vistas i landet med stöd av utträdesavtalet och säkerställa att dessa uppfyller villkoren för det. Detta ligger i linje med vad som gäller för andra medborgare i tredjeland. Artikel 18.1 ger dessutom en uttrycklig möjlighet att genomföra systematiska kriminalitetskontroller av de som ansöker om uppehållsstatus, vilket är positivt ur ett säkerhetsperspektiv. Därtill har både och flera av de övriga EU-medlems- staterna, däribland , aviserat att de avser att införa ett ansöknings- förfarande enligt artikel 18.1. Förfarandet i artikel 18.4 innebär i stället den fördelen för de enskilda att de inte behöver vidta någon åtgärd för att nyttja sin uppehållsrätt enligt utträdesavtalet. Detta kan vara en fördel särskilt för vissa utsatta grupper som det kan vara svårt att nå ut till med information om att de behöver göra en ansökan, t.ex. de som är mycket gamla eller sjuka. Ett förfarande enligt artikel 18.4 innebär, såsom in pekar på, att dessa inte riskerar att hamna i ett läge där deras rätt att vistas i upphör endast som en följd av att de inte har lämnat in en ansökan . En sådan risk kan dock motverkas genom en eventuell förlängd ansökningstid och riktade informationskampanjer. I de fall en enskild inte lämnar in en ansökan finns det dessutom möjlighet för myndigheterna att tillåta ansökan inom en rimlig ytterligare period, om det finns rimliga skäl för underlåtenheten (artikel 18.1 d i utträdesavtalet). Ett förfarande enligt artikel 18.4 skulle medföra den nackdelen att ett större antal utlänningar, som inte är EES-medborgare eller familje- medlemmar till EES-medborgare, ges rätt att vistas i i princip formlöst, . Det kan förutses att en sådan ordning kan medföra svårigheter för bl.a. de myndigheter som i olika sammanhang har att bedöma den enskildes rätt att vistas i landet. Myndigheterna skulle, var för sig, få tillämpa utträdesavtalets bestämmelser direkt vilket innebär en ny form av prövning som inte förekommit tidigare. Utöver att det skulle innebära en viss ökad belastning för myndigheterna finns det en risk för att olika myndigheter gör olika bedömningar. Ett obligatoriskt ansökningsförfarande enligt artikel 18.1 kan visserligen antas innebära ett visst merarbete för myndigheterna inledningsvis, jämfört med att inte införa ett sådant förfarande. kommer det dock att underlätta myndigheters möjlighet att bedöma de berörda personernas rätt att resa in, vistas och arbeta i , vilket också är till fördel för de enskilda. Regeringen anser därför – till skillnad från in – att övervägande skäl talar för att välja förfarandet för utfärdande av uppehålls- handlingar som föreskrivs i artikel 18.1 i utträdesavtalet. De utlänningar som vill åberopa sådana rättigheter som anges i avdelningen II i utträdes- avtalets andra del i bör alltså ansöka om en ny uppehållsstatus som medför de rättigheter som följer av avtalet. och in påtalar behovet av att de svenska myndigheterna ges möjlighet att vara generösa i sin prövning av de berörda medborgarnas ansökningar. in framhåller bl.a. att vissa brittiska medborgare kan bli tvingade att lämna till följd av den prövning som ska göras – exempelvis personer som är tillfälligt arbetslösa eller sjukskrivna – och att många brittiska medborgare oroar sig för sin framtid här. bygger på de villkor för uppehållsrätt för EES-med- borgare som gäller enligt rörlighetsdirektivet. De brittiska medborgarna och deras familjemedlemmar kommer alltså att prövas mot samma villkor som gäller för dem . När det gäller personer som blivit tillfälligt arbetslösa eller sjukskrivna innehåller rörlighetsdirektivet särskilda bestämmelser till skydd för sådana personer. De bestämmelserna kommer att gälla också för de brittiska medborgarna som omfattas av utträdes- Till detta kommer att utträdesavtalet innehåller ett flertal bestämmelser som syftar till att göra ansökningsförfarandet så smidigt och enkelt som möjligt för de berörda brittiska medborgarna. Dessa bestämmelser – som ska tillämpas direkt av myndigheterna – innebär bl.a. att myndigheterna ska hjälpa sökandena att styrka sin rätt och att undvika fel eller utelämnanden i ansökningarna; sökandena ska t.ex. ges möjlighet att lämna kompletterande bevis och att rätta till eventuella brister, fel eller utelämnanden (artikel 18.1 o). innehåller också detaljerade bestämmelser om vilken typ av bevisning som ska godtas av myndig- heterna, beroende på grund för uppehållsrätt (artikel 18.1 k–18.1 m). I den mån det saknas sådana särskilda bestämmelser om bevisning följer det av utträdesavtalet att det inte får krävas att sökandena uppvisar bevis- handlingar utöver vad som är strikt nödvändigt och rimligt för att styrka att villkoren är uppfyllda (artikel 18.1 n). Vidare följer av utträdesavtalet att de administrativa förfarandena ska vara smidiga, transparenta och enkla och att ansökningsformulären ska vara korta, enkla och anpassade till sammanhanget (artikel 18.1 e–18.1 f). Med hänsyn till detta bedömer regeringen att myndigheterna har de förutsättningar som behövs för att handlägga ansökningarna på ett sätt som både är flexibelt och generöst och som också uppfyller kraven på en korrekt och rättssäker hantering. En särskild bestämmelse som uttrycker detta mål, som in föreslår, bör inte införas. Beslut om uppehållsstatus ska meddelas av ansvarar för frågor som rör utlänningars vistelse i , bl.a. uppehållstillstånd, arbetstillstånd, visering och medborgar- skap. Verket prövar bl.a. frågor om uppehållsrätt i samband med ansökningar om uppehållskort och permanent uppehållskort för familje- medlemmar till EES-medborgare som inte själva är EES-medborgare, och intyg om permanent uppehållsrätt för EES-medborgare. Detta innebär en prövning som i många avseenden liknar den prövning som kommer att krävas vid ansökningar om uppehållsstatus enligt utträdesavtalet. Beslut om uppehållsstatus bör därför meddelas av . En bestämmelse om det bör införas i utlänningslagen. Den som har beviljats uppehållsstatus enligt artikel 18.1 har uppehålls- rätt i , om villkoren för det är uppfyllda Ett obligatoriskt ansökningsförfarande enligt artikel 18.1 i utträdesavtalet innebär att de enskilda inom ska ansöka om och beviljas en ny uppehållsstatus. En sådan status är en förutsättning för lagligt uppehåll enligt utträdesavtalet. Den som beviljas uppehållsstatus kan alltså åberopa rättigheter enligt avdelning II i andra delen av utträdesavtalet, medan den som inte har ansökt om eller har fått avslag på en ansökan om en sådan status inte kommer att kunna det. Att ha beviljats uppehållsstatus enligt utträdesavtalet innebär emellertid inte en i sig ovillkorlig rätt att vistas i för den enskilde, utan de villkor som gäller för uppehållsrätt kommer fortfarande att gälla. Detta framgår bl.a. av artikel 13 i utträdes- avtalet, där det anges att berörda personer ska ha rätt att uppehålla sig i värdstaten med de begränsningar och villkor som anges i bl.a. artikel 7.1 i rörlighetsdirektivet. I artikel 39 i utträdesavtalet anges vidare att berörda personer ska åtnjuta de rättigheter som föreskrivs i relevanta avdelningar livet ut, såvida de inte upphör att uppfylla de villkor som anges i de avdelningarna. Uppehållsstatus enligt utträdesavtalet motsvarar alltså inte ett uppehållstillstånd, som det är giltigt innebär en laglig rätt att vistas i utan krav på att ytterligare villkor ska vara uppfyllda. För att ha rätt att vistas i värdstaten för den som har beviljats uppehållsstatus krävs – på samma sätt som gäller för EES-medborgare – att villkoren för uppehållsrätt är uppfyllda. Uppehållsstatus innebär alltså en nödvändig, men inte tillräcklig, förutsättning för att ha rätt att vistas i för den berörda gruppen. I utträdesavtalet används genomgående begreppet uppehållsrätt för att beteckna den vistelserätt som de brittiska medborgarna och deras familjemedlemmar kommer att ha i värdstaten. Det innebär att den som har beviljats uppehållsstatus enligt artikel 18.1 har uppehållsrätt i , om villkoren för det är uppfyllda. Som Förvaltningsrätten i framhåller är detta en central del i de rättigheter som följer av utträdesavtalet. Enligt förvaltningsrätten bör det övervägas att i det nya kapitlet med kompletterande bestämmelser införa en bestämmelse som tydliggör att den som har beviljats uppehållsstatus har uppehållsrätt i , om villkoren för det är uppfyllda. Detta är emellertid en omständighet som följer av utträdesavtalets bestämmelser. Det finns därför inte ett behov av att reglera det i nationell rätt. Till det kommer att även en person som inte har beviljats uppehållsstatus i vissa fall kan ha uppehållsrätt i , t.ex. under den inledande ansökningsfristen eller som sökanden väntar på ett lagakraftvunnet beslut. Att ha beviljats uppehållsstatus är alltså inte en undantagslös förutsättning för att ha uppehållsrätt enligt utträdesavtalet. En bestämmelse med det innehåll som Förvaltningsrätten i föreslår bidrar alltså inte, enligt regeringens bedömning, till ett tydligare regelverk och bör därför inte införas. Kammarrätten i anför att det kan övervägas om begreppet uppehållsstatus kan ersättas med begreppet uppehållsrätt för medborgare i m.fl. Enligt regeringens mening bör dock uttrycket uppehållsstatus användas, eftersom det begreppet förekommer i utträdes- avtalet som benämning för den särskilda status som ska beviljas enligt artikel 18.1. Begreppet i de kompletterande bestämmelserna bör motsvara det begrepp som används i utträdesavtalet. Bestämmelserna om uppehållsrätt ska förtydligas möjliggör alltså för vissa utlänningar som inte är EES- medborgare eller familjemedlemmar till EES-medborgare att ha uppehållsrätt i . För att tydliggöra att begreppet uppehållsrätt är förbehållet EES-medborgare och deras familjemedlemmar, och underlätta för tillämparen, bör det föras in en särskild bestämmelse i utlänningslagen som upplyser om att det – utöver vad som följer av 3 a kap. UtlL – även finns bestämmelser i utträdesavtalet om att vissa utlänningar har uppehållsrätt i . Detta innebär att på de ställen i utlänningslagen och i andra författningar där begreppet uppehållsrätt används i generell mening så innefattas även uppehållsrätt enligt 2019/20:178 utträdesavtalet. Exempel är 2 kap. 8 b och 8 c §§ UtlL som innehåller bestämmelser om undantag från uppehålls- och arbetstillstånd. Det bör, i den mån det behövs för att undvika att nationell rätt strider mot utträdesavtalet, förtydligas vilka nationella bestämmelser om uppehållsrätt som endast gäller för EES-medborgare och deras familjemedlemmar. De bestämmelser som finns i 3 a kap. utlänningslagen ska även fortsättningsvis endast gälla för EES-medborgare och deras familjemedlemmar. I kapitlet anges dock redan i princip genomgående att bestämmelserna gäller för EES-medborgare och deras familjemedlemmar. Ett klargörande med nämnda innebörd bör dock göras i 3 a kap. 9 § UtlL. Ansökan och bevis om uppehållsstatus Regeringens förslag: Regeringen ska få meddela föreskrifter om den tidsfrist som enligt artikel 18.1 b första stycket i utträdesavtalet ska gälla för en ansökan om uppehållsstatus. Regeringens bedömning: Det finns ett behov av kompletterande bestämmelser gällande ansökan om uppehållsstatus och utfärdande av bevis om uppehållsstatus. Dessa kan meddelas på förordningsnivå och kräver inte några lagändringar. Det bör inte tas ut en avgift för utfärdande av ett bevis om uppehållsstatus enligt utträdesavtalet. Promemorians förslag och bedömning överensstämmer med Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna har inte några synpunkter på promemorians förslag och bedömning. efterfrågar ett klargörande av om ett bevis om uppehållsstatus, till skillnad från t.ex. ett uppehållskort, är bärare av rättigheter. efterfrågar ett förtydligande av innebörden av att inneha ett bevis om uppehållsstatus. Skälen för regeringens förslag och bedömning Kompletterande bestämmelser om ansökan om uppehållsstatus Artikel 18.1 i utträdesavtalet innehåller detaljerade bestämmelser om ansökningsförfarandet och kommer i stora delar att kunna tillämpas direkt I vissa avseenden förutsätter utträdesavtalet dock kompletterande bestämmelser i värdstaten. Det gäller exempelvis i fråga om tidsfristen för ansökningsförfarandet och om det ska tas ut en Det behövs också vissa kompletterande bestämmelser om ansökningsförfarandet, bl.a. bestämmelser om var den enskilde ska ge in en ansökan om uppehållsstatus och vem som ansvarar för att utfärda ett intyg enligt artikel 18.1 b tredje stycket. Det är lämpligt att sådana kompletterande bestämmelser om ansökan om uppehållsstatus införs på förordningsnivå, i likhet med t.ex. de kompletterande bestämmelser om uppehållskort för familjemedlemmar till EES-medborgare som finns i Regeringen kan med stöd av 8 kap. 7 § regeringsformen, , meddela övervägande delen av de kompletterande Ett nytt bemyndigande krävs dock för att regeringen ska få meddela föreskrifter om den tidsfrist som enligt artikel 18.1 b första stycket ska gälla för en ansökan om uppehållsstatus. Ett sådant bemyndigande bör därför införas i utlänningslagen. Några lagändringar krävs inte i övrigt i dessa delar. Utfärdande av bevis om uppehållsstatus innehåller inte några bestämmelser om utformningen av de handlingar som ska utfärdas, utöver att handlingen ska innehålla en förklaring att den har utfärdats i enlighet med utträdesavtalet (artikel Kommissionen har dock i ett genomförandebeslut, kommissionens genomförandebeslut (EU) 2020/1114 av om handlingar som ska utfärdas av medlemsstaterna i enlighet med artikel 18.1 och 18.4 och artikel 26 i avtalet om Förenade och utträde ur Europeiska unionen och Europeiska atomenergigemenskapen, angett att medlemsstaterna ska använda sig av det enhetliga formatet i rådets förordning (EG) nr 1030/2002 av om en enhetlig utformning av uppehållstillstånd för medborgare i tredjeland, för de handlingar som ska utfärdas enligt utträdesavtalet. Förordning (EG) nr 1030/2002 innehåller bestämmelser om formatet för de uppehållstillstånd som utfärdas av medlemsstaterna till medborgare i tredjeland. Sådana uppehållstillstånd ska utfärdas som en separat handling i ett visst angivet, enhetligt format. Formatet innehåller säkerhetsdetaljer, däribland ett lagringsmedium som innehåller en ansiktsbild och två fingeravtrycksbilder av innehavaren. Kravet på biometriska kännetecken i uppehållstillståndskort infördes , se rådets förordning (EG) nr 380/2008 av om ändring av förordning (EG) nr 1030/2002 om en enhetlig utformning av uppehållstillstånd för medborgare i tredjeland. Syftet var att skapa en mer tillförlitlig koppling mellan innehavaren och tillståndsbeviset, vilket i sin tur ska kunna bidra till att skydda bevisen om uppehållstillstånd mot bedräglig användning samt att förebygga och beivra olaglig invandring och bosättning (prop. 2010/11:123 s. 8 och 22). Kommissionens genomförandebeslut innebär alltså att bevis om uppehållsstatus ska utfärdas i samma format som uppehållstillståndskort, vilket betyder att bevisen kommer att ha uppdaterade och moderna säkerhetsfunktioner, som bl.a. innehåller biometriska uppgifter. Eftersom det är fråga om enhetliga dokument kommer de även att vara lätta att känna igen vid t.ex. gränspassage. Kammarrätten i och efterfrågar ett klargörande av innebörden av att inneha ett bevis om uppehållsstatus. Ett bevis om uppehållsstatus styrker att innehavaren har beviljats uppehållsstatus och alltså utövar rättigheter enligt utträdesavtalet. Ett bevis om uppehållsstatus fungerar också som ett bevis för att innehavaren har rätt till inresa i , under de förutsättningar som i övrigt följer av utträdesavtalet – i likhet med exempelvis ett uppehållskort som utfärdats till en familjemedlem till en EES-medborgare som inte själv är EES- medborgare. Som anges ovan i avsnitt 5.3 innebär dock uppehållsstatus i sig inte en ovillkorlig rätt att vistas i för den enskilde, utan innehavaren måste fortfarande visa att han eller hon uppfyller de villkor som gäller för uppehållsrätt. Det innebär att myndigheter i förekommande 2019/20:178 fall måste göra en egen bedömning av uppehållsrätten, på samma sätt som för EES-medborgare. Kommissionens genomförandebeslut innebär också att bevisen ska innehålla en viss text, ”artikel 50 i ”, och att det av bevisen ska framgå om det är utfärdat med stöd av artikel 18.1 eller 18.4. Av genomförandebeslutet följer vidare att bevisets giltighetstid ska vara och som mest . De kompletterande nationella bestämmelser som behövs i fråga om formatet och giltighetstiden för bevis om uppehållsstatus regleras lämpligen i förordning (se t.ex. 4 kap. 22 § UtlF). Regeringen kan med stöd av 8 kap. 7 § RF meddela sådana föreskrifter. Några lagändringar behövs därför inte. När det gäller insamling av biometriska uppgifter, se nedan avsnitt 5.6. Det ska inte tas ut en avgift för utfärdande av ett bevis om uppehålls- status Enligt utträdesavtalet får värdstaterna välja om ett bevis om uppehålls- status ska utfärdas kostnadsfritt eller mot en avgift som inte överstiger den avgift som tas ut av värdstatens medborgare för utfärdande av liknande handlingar (artikel ). När det gäller personer som före övergångs- periodens utgång har en giltig handling om permanent uppehållsrätt utfärdad ska de ha rätt att kostnadsfritt byta ut det mot en ny uppehålls- handling om förutsättningarna för det är uppfyllda (artikel 18.1 h). De brittiska medborgare och deras familjemedlemmar som vill fortsätta att vistas och arbeta i efter övergångsperiodens utgång bör ha rätt att ansöka om uppehållsstatus enligt utträdesavtalet utan att en avgift tas ut, i likhet med vad som gäller för de EU-medborgare som bor i . De bevis om uppehållsstatus som kommer att utfärdas har inte funnits tidigare och bestämmelser om avgift för utfärdande av sådana dokument saknas. Någon författningsändring i detta avseende behövs därför inte. 5.5Arbetstagares och egenföretagares rättigheter Regeringens förslag: ska på ansökan utfärda ett bevis enligt artikel 26 i utträdesavtalet till en brittisk medborgare som i egenskap av gränsarbetare har rättigheter enligt avdelning II i andra delen av utträdesavtalet. Regeringens bedömning: Det finns ett behov av kompletterande bestämmelser gällande ansökan om bevis för gränsarbetare och utfärdande av sådana bevis. Dessa kan meddelas på förordningsnivå och kräver inte några lagändringar. Möjligheten enligt utträdesavtalet att införa ett krav på att gränsarbetare ska ansöka om ett särskilt bevis bör inte utnyttjas. Promemorians förslag och bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser har inte några synpunkter på promemorians förslag och bedömning. vore önskvärt att det ställdes krav på att gränsarbetarna, i likhet med andra brittiska medborgare, ska ansöka om bevis för gränsarbetare. Även Förvaltningsrätten i och anför att det av enhetlighetsskäl bör övervägas att ställa krav på att gränsarbetare ansöker om ett bevis. SKR efterfrågar vägledning när det gäller frågan om rätten till utbildning för brittiska medborgare som omfattas av utträdesavtalet, men som inte ska vara folkbokförda i . Centrala studiestöds- nämnden (CSN) anser att det bör övervägas om bestämmelserna om varaktig anknytning i studiestödslagen (1999:1395) även ska omfatta de brittiska medborgare och deras familjemedlemmar som har beviljats uppehållsstatus. Skälen för regeringens förslag och bedömning Arbetstagares, egenföretagares och gränsarbetares rättigheter enligt utträdesavtalet Enligt artikel 24.1 i utträdesavtalet ska arbetstagare i värdstaten och gränsarbetare i arbetsstaten åtnjuta de rättigheter som garanteras av artikel 45 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt (EUF-fördraget) och de rättigheter som garanteras genom och rådets förordning (EU) nr 492/2011 av om arbetskraftens fria rörlighet inom unionen. I utträdesavtalet definieras gränsarbetare som en unionsmedborgare eller medborgare i som utövar ekonomisk verksamhet i enlighet med artikel 45 eller 49 i EUF-fördraget i en eller flera stater där de inte uppehåller sig (artikel 9 b). Begreppet arbetsstat definieras för brittiska medborgare som en medlemsstat i vilken de utövat ekonomisk verksamhet som gränsarbetare före övergångsperiodens utgång och i vilken de fortsätter att göra det därefter (artikel 9 d ii). Arbetstagares och gränsarbetares rättigheter omfattar enligt artikel 24.1a) rätten att inte diskrimineras på grund av nationalitet när det gäller anställning, lön och andra arbets- och anställningsvillkor, b) rätten att starta och utöva verksamhet i enlighet med de regler som är tillämpliga på värdstatens eller arbetsstatens medborgare, c) samma rätt till hjälp av värdstatens eller arbetsstatens arbetsförmedlingar som de egna medborgarna, d) rätten till likabehandling avseende anställnings- och arbetsvillkor, särskilt vad gäller lön, uppsägning och, i händelse av arbetslöshet, återinsättande i arbete eller återanställning, e) rätten till sociala och skattemässiga förmåner, f) kollektiva rättigheter, g) samma rättigheter och förmåner som beviljas nationella arbetstagare i fråga om boende, samt h) rätten för deras barn att få tillgång till allmän utbildning, lärlingsutbildning och yrkesutbildning på samma villkor som värdstatens eller arbetsstatens medborgare, om barnen uppehåller sig på det territorium där arbetstagaren arbetar. Rättigheterna gäller med begränsning av vad som anges i artikel 45.3 i EUF-fördraget, dvs. begränsningar som grundas på hänsyn till allmän ordning, säkerhet och hälsa, och artikel 45.4 i samma fördrag, dvs. med undantag för anställningar i offentlig tjänst. Enligt artikel 25.1 i utträdesavtalet ska egenföretagare i värdstaten och gränsarbetande egenföretagare i arbetsstaten åtnjuta de rättigheter som garanteras genom artiklarna 49 och 55 i EUF-fördraget. Dessa rättigheter omfattar rätten att starta och utöva verksamhet som egenföretagare och rätten att bilda och driva företag på samma villkor som värdstaten 2019/20:178 föreskriver för sina egna medborgare, i enlighet med artikel 49 i EUF- fördraget, samt de rättigheter som gäller för arbetstagare enligt artikel 24.1 c–24.1 h. Rättigheterna för egenföretagare gäller med förbehåll för begränsningarna i artikel 51 EUF-fördraget, dvs. med undantag för verksamhet som, om än endast tillfälligt, är förenad med utövandet av offentlig makt. Rättigheterna gäller även med förbehåll för begränsningarna i artikel 52 i EUF-fördraget, dvs. sådana bestämmelser i lagar och andra författningar som föreskriver särskild behandling av utländska medborgare och som grundas på hänsyn till allmän ordning, säkerhet eller hälsa. Anställda gränsarbetare och egenföretagande gränsarbetare ska ha rätt att resa in i och ut ur arbetsstaten i enlighet med artikel 14, dvs. med ett giltigt identitetskort eller pass. De ska också bibehålla de rättigheter de hade som arbetstagare eller egenföretagare där, förutsatt att de uppfyller villkoren för s.k. bibehållen uppehållsrätt i artikel 7.3 i rörlighetsdirektivet även om de inte flyttar till arbetsstaten (artiklarna 24.3 och 25.3). SKR efterfrågar vägledning när det gäller frågan om rätten till utbildning för brittiska medborgare som omfattas av utträdesavtalet, men som inte ska vara folkbokförda i . Som anges ovan i avsnitt 5.1 uppfyller utträdesavtalet i allmänhet villkoren för direkt effekt och rätten till utbildning enligt utträdesavtalet bör därför kunna åberopas direkt av enskilda personer. Allmänt gäller också att den som är bosatt i landet har rätt till utbildning (7 kap. 2 och 3 §§ skollagen [2010:800]).