prop · H703120 · 2020-03-24 00:00:00 — Prövningstillstånd bör krävas vid överklagande till överrätt. överklaga bör införas i marknadsföringslagen, avtalsvillkorslagen och lagen med kompletterande bestämmelser till EU:s geoblockerings- förordning. När det gäller betaltjänstlagen, lagen om verksamhet med bostadskrediter och läkemedelslagen följer en rätt att överklaga redan av den i respektive lag generella överklagandebestämmelsen. Enligt marknadsföringslagen tillämpas i ärenden om överklagande av KO:s förelägganden bestämmelserna i 31 kap. om rätte- gångskostnader i brottmål. Samma regler bör gälla även för förelägganden om att ta in ett varningsmeddelande. Huvudregeln är att var och en står sin rättegångskostnad i mål i de allmänna förvaltningsdomstolarna. Särskilt med beaktande av det förhållandet att ett föreläggande ska kunna riktas även mot en utom- stående, kan det på goda grunder hävdas att det bör finnas rätt till ersättning för rättegångskostnad i de mål om varningsmeddelande som handläggs i förvaltningsdomstol. Frågan om rätt till ersättning för rättegångskostnad i förvaltningsdomstolarna har dock vidare implikationer. Regeringen delar utredningens uppfattning att det inte är tillräckligt motiverat att för just målen om varningsmeddelande göra avsteg från huvudregeln om att var och en står sin rättegångskostnad. Detta innebär att vid mål om föreläggande av varningsmeddelande enligt betaltjänstlagen, lagen om verksamhet med bostadskrediter, läkemedels- lagen och lagen med kompletterande bestämmelser till EU:s geo- blockeringsförordning kommer parterna som huvudregel att stå sina rättegångskostnader. Enligt konsumentskyddsförordning (artikel 9.4 h) ska behöriga myndigheter ha befogenhet att besluta om sanktioner för underlåtenhet att följa ett beslut eller föreläggande. Förbud och ålägganden enligt avtals- villkorslagen och marknadsföringslagen ska förenas med vite, om det inte av särskilda skäl är obehövligt (3 § fjärde stycket avtalsvillkorslagen samt 26 § och 28 § andra stycket marknadsföringslagen). Detsamma bör gälla för ett föreläggande att ta in ett varningsmeddelande. Motsvarande be- stämmelser bör införas i lagen med kompletterande bestämmelser till EU:s geoblockeringsförordning. När det gäller betaltjänstlagen, lagen om verksamhet med bostads- krediter och läkemedelslagen får respektive Läke- medelsverket förena ett föreläggande med vite (se 8 kap. 25 § betal- tjänstlagen, 6 kap. 18 § lagen om verksamhet med bostadskrediter och 14 kap. 3 § andra stycket läkemedelslagen). Även utan lagändring är det därmed möjligt för respektive myndighet att förena ett föreläggande med vite. Det finns inte behov av att, vid sidan av bestämmelserna om vite, införa en särskild skadeståndsskyldighet för överträdelse av ett föreläggande om att upprätta ett varningsmeddelande. Prövningen av om skyldigheten att visa ett varningsmeddelande kvarstår Regeringen delar utredningens bedömning att ett föreläggande att visa ett varningsmeddelande bör bestå som det lagstridiga agerandet pågår. Den som har förelagts att ta in ett varningsmeddelande, men väljer 2019/20:120 att ta bort det trots att t.ex. den otillåtna marknadsföringen fortgår, kan drabbas av marknadsföringsrättsliga sanktioner, t.ex. kan ett vite dömas ut. Regeringen instämmer i utredningens bedömning att rättssäkerhetsskäl talar för att det bör införas en ordning som möjliggör att näringsidkaren eller leverantören vid ändrade förhållanden, som innebär att det lagstridiga agerandet har upphört, på ett enkelt och smidigt sätt kan få ett beslut om att skyldigheten att visa varningsmeddelandet inte längre kvarstår. Det är lämpligt att myndigheten också på eget initiativ ska kunna pröva om skyldigheten kvarstår. Myndighetens beslut i en fråga om upphörande av skyldigheten att visa ett varningsmeddelande bör kunna överklagas till den domstol som är ordinarie överinstans enligt respektive lag. Behov av andra författningsändringar till följd av 2017 års Övriga utrednings- och tillsynsbefogenheter Regeringens förslag: En tillsynsmyndighet enligt lagen med komplett- erande bestämmelser till EU:s geoblockeringsförordning ska ha möjlighet att meddela de förelägganden som behövs i ett enskilt fall för att EU:s geoblockeringsförordning ska följas. Det ska även införas en befogenhet att förena sådana förelägganden med vite. En sanktionsavgift enligt lagen med kompletterande bestämmelser till EU:s geoblockeringsförordning ska inte få tas ut för en överträdelse som omfattas av ett föreläggande som har förenats med vite om över- trädelsen ligger till grund för en ansökan om utdömande av vitet. Regeringens bedömning: Det finns inte behov av författnings- ändringar med anledning av övriga befogenheter konsument- Utredningens förslag och bedömning överensstämmer delvis med Utredningen föreslår inte ändringar i lagen med komplett- erande bestämmelser till EU:s geoblockeringsförordning. Remissinstanserna: De remissinstanser som yttrar sig tillstyrker eller har inget att invända mot utredningens bedömning. Skälen för regeringens förslag och bedömning Ytterligare författningsändringar med anledning av I artikel 10.2 EU:s geoblockeringsförordning anges att förordningen ska läggas till i uppräkningen av direktiv och förordningar som finns i bilagan förordningen sådan unionslagstiftning som skyddar konsumenternas intressen enligt artikel 3.1 konsumentskyddsförordningen enbart när kunden är konsument. För att uppfylla kraven konsumentskyddsförordning behöver således, som har framgått, tillsynsbefogenheter införas i lagen med kompletterande bestämmelser till EU:s geoblockeringsförordning. En tillsynsmyndighet enligt lagen behöver ha möjlighet att, utöver de befogenheter som behandlas i avsnitt 6–8, ha möjlighet att meddela de förelägganden som behövs i ett enskilt fall för att EU:s geoblockerings- förordning ska följas. Även sådana förelägganden ska kunna förenas med vite. Om de krav som anges i 35 § förvaltningslagen är uppfyllda får en myndighet bestämma att ett beslut ska verkställas . En sanktionsavgift enligt lagen med kompletterande bestämmelser till EU:s geoblockeringsförordning bör inte kunna tas ut för en överträdelse som omfattas av ett föreläggande som har förenats med vite om överträdelsen ligger till grund för en ansökan om utdömande av vitet. Av artikel 9.4 a konsumentskyddsförordning framgår att be- höriga myndigheter ska ha befogenhet att vidta interimistiska åtgärder för att undvika risk för allvarlig skada på konsumenternas kollektiva intressen. Enligt regeringens bedömning uppfyller de möjligheter som föreslås för behöriga myndigheter att fatta beslut som ska gälla , vilka beslut sedan kan överklagas till domstol, de krav som ställs upp i EU- förordningen. Åtagande om upphörande av överträdelse Enligt artikel 9.4 b konsumentskyddsförordning ska behöriga myndigheter ha befogenhet att söka erhålla eller godkänna åtaganden från näringsidkaren om att upphöra med en överträdelse som omfattas av förordningen. Förordningen ställer inte upp något formkrav för godkänn- andet. Även konsumentskyddsförordning innehåller en bestämmelse om att behöriga myndigheter ska ha rätt att erhålla ett åtagande från en säljare eller leverantör om att upphöra med en överträdelse (artikel 4.6 e). Utgångspunkten i myndigheternas arbete är att försöka få den som bryter mot den konsumenträttsliga regleringen att på frivillig väg ändra sitt beteende. Regeringen delar utredningens bedömning att det inte krävs författningsstöd för att myndigheterna ska kunna verka för och ta emot ett åtagande om att upphöra med en överträdelse. Enligt artikel 9.4 h ska behöriga myndigheter ha befogenhet att besluta om sanktioner, t.ex. böter eller viten, för näringsidkarens underlåtenhet att följa ett åtagande. KO har visserligen inte någon möjlighet att direkt be- sluta om en sanktion då en näringsidkare inte följer ett åtagande. Men KO kan väcka talan i Patent- och eller själv utfärda ett föreläggande, såvida förutsättningarna för det är uppfyllda. Även , och kan vidta motsvarande åtgärder för att en överträdelse ska upphöra. Bland annat sanktioner i form av förbud, ålägganden och förelägganden som förenas med vite kan bli aktuella. utredningens bedömning att det inte heller i detta avseende är nödvändigt med författningsändringar för att uppfylla konsumentskydds- förordning. Enligt artikel 9.4 c konsumentskyddsförordning ska behöriga myndigheter ha befogenhet att från näringsidkaren, på näringsidkarens initiativ, ta emot ytterligare åtaganden om kompensatoriska åtgärder till förmån för konsumenter som har berörts av en påstådd överträdelse, eller att från näringsidkaren, när så är lämpligt, söka erhålla åtaganden om att erbjuda konsumenter adekvata kompensatoriska åtgärder. Av skäl 17 framgår att sådana kompensatoriska åtgärder kan avse bl.a. reparationer, prisavdrag och uppsägning av avtal. Motsvarande befogenhet finns inte konsumentskyddsförordning. Liksom när det gäller åtaganden om att upphöra med överträdelser delar regeringen utredningens bedömning att det inte behövs författningsstöd för att myndigheter ska kunna verka för och ta emot åtaganden om kompensatoriska åtgärder. Av artikel 9.7 konsumentskyddsförordning framgår att behöriga myndigheter ska få offentliggöra åtaganden från näringsidkaren. Det finns inget i nationell rätt som hindrar att myndigheten på detta sätt offentliggör den utfästelse om kompensation som näringsidkaren gett in för offentliggörande. Om näringsidkaren inte följer sin utfästelse, kan KO väcka offentlig grupptalan enligt lagen (2002:599) om grupprättegång med åberopande av den utfästelse som näringsidkaren har lämnat. En grupptalan kan väckas också när en civilrättslig utfästelse har sin grund i en överträdelse mot regelverk som , eller Konsument- verket har tillsyn över. Eftersom även näringsidkarens handlande efter ett köp kan anses utgöra marknadsföring, torde det ibland också vara möjligt att angripa en under- låtenhet att följa en utfästelse på marknadsrättslig väg. Det saknas sammantaget behov av kompletteringar i detta avseende. Enligt artikel 9.4 d konsumentskyddsförordning ska behöriga myndigheter i tillämpliga fall ha befogenhet att på lämpligt sätt informera de konsumenter som gör gällande att de har lidit skada till följd av en överträdelse om hur de kan ansöka om kompensation enligt gällande rätt. Bland uppgifter ingår att ha ansvar för att konsum- enter har tillgång till information och vägledning om konsumenters rättig- heter och skyldigheter (1 § 2 förordningen [2009:607] med instruktion för ). är samordnare av en rikstäckande upplysningsverksamhet, Hallå konsument. Genom denna kan konsum- enter antingen få information direkt eller hänvisas vidare till lämplig myndighet. Konsumenter kan även få information genom konsument- verksamhet i kommunerna. ska stödja denna verk- samhet genom utbildning och information (3 § 3 förordningen med instruktion för ). Regeringen instämmer i utredningens bedömning att denna befogenhet således är reglerad i svensk rätt. Även i och verksamhet ingår att lämna viss information. Inte heller i detta avseende finns det behov av kompletteringar. Av artikel 9.4 e konsumentskyddsförordning framgår att be- höriga myndigheter ska ha befogenhet att skriftligen förelägga närings- idkaren att upphöra med en överträdelse. En motsvarande befogenhet finns i artikel 4.6 d konsumentskyddsförordning. KO har med stöd i marknadsföringslagen och avtalsvillkorslagen befogenheter av detta slag. Som redan noterats har , och rätt att göra ingripande som första beslutsinstans. Befogenheten är således reglerad i svensk rätt. Enligt artikel 9.4 f konsumentskyddsförordning ska behöriga myndigheter ha befogenhet att ”se till” att överträdelser som omfattas av förordningen upphör eller förbjuds. Motsvarande befogenhet finns enligt konsumentskyddsförordning, men har där en lite annan ordalyd- else, nämligen att ”begära” upphörande av eller förbud mot överträdelser. Det framgår inte närmare vad som konsumentskydds- förordning avses med att ”se till” att överträdelser upphör eller förbjuds och om något annat åsyftas än konsumentskyddsförordning. Regeringen delar utredningens bedömning att befogenheten i den nya förordningen i materiellt hänseende får anses motsvara vad som gäller enligt konsumentskyddsförordning. Som framgår av det föregå- ende kan myndigheterna genom att förelägga näringsidkare få en överträd- else att upphöra. Beslutet kan förenas med vite. Det saknas därmed behov av lagändringar för att uppfylla förordningens krav. Av artikel 9.4 h konsumentskyddsförordning framgår att behör- iga myndigheter ska kunna besluta om sanktioner, t.ex. böter eller viten, för överträdelser och för underlåtenhet att följa ett beslut, ett föreläggande, en interimistisk åtgärd, ett åtagande från näringsidkaren eller någon annan åtgärd som har beslutats enligt förordningen. Sanktionerna ska vara effektiva, proportionella och avskräckande. Enligt marknadsföringslagen kan näringsidkaren under vissa förutsätt- ningar åläggas att betala en marknadsstörningsavgift (29–36 §§). Ett för- bud eller åläggande enligt marknadsföringslagen eller avtalsvillkorslagen ska förenas med vite, om det inte finns särskilda skäl mot det (26 § marknadsföringslagen och 3 § sista stycket avtalsvillkorslagen). En när- ingsidkare som bryter mot ett förbud eller åläggande eller mot vissa marknadsföringsrättsliga bestämmelser kan också åläggas att betala skadestånd (37 §). får utfärda ett föreläggande, ett förbud eller en anmärkning. Om överträdelsen är allvarlig ska tillståndet återkallas eller, om det är tillräckligt, varning meddelas (8 kap. 8 § betaltjänstlagen och 6 kap. 1 § lagen om verksamhet med bostadskrediter). får förena föreläggande eller förbud med vite (8 kap. 25 § betaltjänstlagen och 6 kap. 18 § lagen om verksamhet med bostadskrediter). Under vissa förutsättningar får besluta om sanktionsavgift (8 kap. 2019/20:120 14–16 §§ betaltjänstlagen och 6 kap. 6–8 §§ lagen om verksamhet med bostadskrediter). får meddela de förelägganden och förbud som behövs för efterlevnaden av läkemedelslagen. Beslut om föreläggande eller förbud får förenas med vite (14 kap. 3 § läkemedelslagen). Genom förslagen införs i lagen med kompletterande bestämmelser till EU:s geoblockeringsförordning bestämmelser om att tillsynsmyndig- hetens förelägganden får förenas med vite. finns bestäm- melser om att näringsidkare under vissa förutsättningar kan åläggas att betala en sanktionsavgift (3 §). Även i denna del är de krav som konsumentskyddsförordning ställer upp uppfyllda. Hänvisningar till EU-rättsakter kan göras antingen statiska eller dynamiska. En statisk hänvisning innebär att hänvisningen avser EU- rättsakten i en viss angiven lydelse. En dynamisk hänvisning innebär att hänvisningen avser EU-rättsakten i den gällande lydelsen. I lagen med kompletterande bestämmelser till EU:s geoblockerings- förordning hänvisas till EU:s geoblockeringsförordning. Med anledning av att sanktionsavgifter har en straffliknande karaktär valdes i den nu- varande 3 §, angående sådana avgifter, en statisk hänvisning (prop. 2018/19:26 s. 19). De nu aktuella bestämmelserna reglerar huvudsakligen åtgärder som kan vara av betungande karaktär för enskilda. Mot den bakgrunden bör framtida ändringar av EU:s geoblockeringsförordning föranleda över- väganden av lagstiftaren om huruvida lagtexten behöver ändras. Det är därför ändamålsenligt att även dessa hänvisningar görs statiska. Enligt artikel 9.6 konsumentskyddsförordning ska behöriga myndigheter ha befogenhet att på eget initiativ inleda utredningar eller förfaranden för att se till att överträdelser upphör eller förbjuds. Vidare ska myndigheterna enligt artikel 9.7 få offentliggöra slutliga beslut, åtaganden från näringsidkaren eller förelägganden, inklusive identiteten hos den näringsidkare som är ansvarig för en överträdelse. Regeringen instämmer i utredningens bedömning att dessa föreskrifter inte föranleder något behov av lagstiftningsåtgärder. Behöriga myndigheter får, i tillämpliga fall, samråda med konsument- organisationer, näringsidkarorganisationer, utsedda organ eller andra berörda personer om hur effektiva de föreslagna åtgärderna är, när det gäller att få en överträdelse som omfattas av förordningen att upphöra (artikel 9.8). Möjligheten till samråd är fakultativ. Myndigheterna kan ägna sig åt sådant samråd utan stöd i författning. Samarbetet mellan de nationella tillsynsmyndigheterna och med kommissionen Regeringens bedömning: Det finns inte behov av författnings- ändringar med anledning av konsumentskyddsförordnings be- stämmelser om samarbete mellan de nationella tillsynsmyndigheterna och med kommissionen. Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna tillstyrker eller har inget att invända mot utred- Skälen för regeringens bedömning: konsumentskyddsför- ordning är direkt tillämplig. När det gäller de delar som rör ömsesidigt bistånd, samordnade utrednings- och tillsynsmekanismer och unions- övergripande verksamhet instämmer regeringen i utredningens bedömning att regleringen i förordningen är tillräckligt tydlig och konkret för att kunna tillämpas utan kompletterande nationella bestämmelser. Regeringens förslag: Den som tillhandahåller ett elektroniskt kom- munikationsnät eller en elektronisk kommunikationstjänst ska på be- gäran lämna uppgift om abonnemang till , Kon- sumentombudsmannen, och , om myndigheten bedömer att uppgiften är av väsentlig betydelse i ett ärende om tillsyn över att bestämmelserna i någon av de lagar som omfattas av konsumentskyddsförordnings tillämpningsområde och som omfattas av myndighetens tillsynsansvar följs. ska i förhållande till avse en misstänkt överträdelse av unionslagstiftning som skyddar konsumenternas intressen enligt bilagan till konsumentskyddsförordning. Regeringens bedömning: Det finns i övrigt inte behov av komplett- erande undantag från tystnadsplikt i relevant sektorsspecifik lagstift- ning och det krävs ingen ändring i offentlighets- och sekretess- Utredningens förslag och bedömning överensstämmer delvis med Utredningen föreslår inte att uppgifter om abonnemang ska lämnas även på begäran av . inte att det ska vara fråga om en misstänkt överträdelse av unionslag- stiftning som skyddar konsumenternas intressen enligt bilagan till 2017 års konsumentskyddsförordning för att skyldigheten att lämna ut abonne- mangsuppgifter till KO ska gälla. Remissinstanserna: De flesta av remissinstanserna tillstyrker eller har inget att invända mot utredningens förslag och bedömning. inspektionen anser att det är viktigt att det säkerställs att den sekretess som gäller för handlingar hos en utlämnande myndighet även kan göras gällande hos den myndighet som mottar handlingarna. 2019/20:120 avstyrker förslaget då det saknas utredning och analys av det integritets- intrång som myndigheternas inhämtning av uppgifter och abonnemang kan innebära. anser att det bör tydliggöras att myndigheter inte kan begära in uppgifter som omfattas av tystnadsplikt enligt lagen (2003:389) om elektronisk kommunikation, utöver vad som följer av 6 kap. 22 § samma lag. Skälen för regeringens förslag och bedömning I artikel 33 konsumentskyddsförordning finns bestämmelser om användning, offentliggörande och tystnadsplikt när det gäller sådana upp- gifter som hanteras enligt förordningen. Enligt artikeln ska information som samlas in eller meddelas de behöriga myndigheterna eller kom- missionen behandlas konfidentiellt. Informationen får endast användas och offentliggöras med vederbörligt beaktande av affärsintressen, in- klusive affärshemligheter och immateriella rättigheter. Efter samråd med den behöriga myndighet som tillhandahållit informationen får myndig- heterna dock offentliggöra information som är nödvändig för att bevisa överträdelser eller för att se till att överträdelser upphör eller förbjuds. Med stöd av konsumentskyddsförordning kan en utländsk myndighet komma att rikta en begäran mot en svensk behörig myndighet om att få tillgång till uppgifter och vice versa. För att uppfylla förordningens krav krävs det att den svenska myndigheten kan lämna efterfrågade uppgifter utan hinder av sekretess. Vidare är det nödvändigt att känsliga uppgifter som en svensk myndighet tar emot från en utländsk myndighet blir sekretessbelagda hos den föregående myndigheten. Det kan vidare bli aktuellt att de svenska behöriga myndigheterna, sinsemellan eller från andra myndigheter, begär uppgifter med anledning av en överträdelse. Myndigheterna kan även rikta en begäran om ut- lämnande av uppgifter mot privata rättssubjekt som kan vara underkastade tystnadsplikt. Detta kan ske vid gränsöverskridande överträdelser men även i rent inhemska sammanhang. Också i dessa situationer måste det svenska regelverket i tillräcklig utsträckning möjliggöra ett utlämnande av uppgifter och säkerställa att känsliga uppgifter kan omfattas av sekretess. Övervägandena i detta avsnitt tar sikte på frågan om bestämmelser om sekretess eller tystnadsplikt hindrar att uppgifter lämnas ut. Det bör under- strykas att bara för att det är möjligt för en myndighet att få tillgång till sekretessbelagda uppgifter innebär det inte att det alltid är lämpligt. En proportionalitetsbedömning enligt 5 § förvaltningslagen kan resultera i att myndigheten bör avstå från att begära en viss uppgift. Sekretess i det allmännas verksamhet Offentlighetsprincipen innebär att allmänheten ska ha rätt till insyn i myndigheternas verksamhet. Denna princip kommer till uttryck bl.a. genom reglerna i 2 kap. tryckfrihetsförordningen om rätten att ta del av allmänna handlingar. Begränsningar av rätten att ta del av allmänna handlingar finns i offentlighets- och sekretesslagen (2009:400), förkortad OSL, och i offentlighets- och sekretessförordningen (2009:641). förbud att röja en uppgift, oavsett om det sker genom utlämnande av handling eller genom att röja uppgiften muntligen eller på något annat sätt (3 kap. 1 § OSL). Sekretess innebär alltså såväl handlingssekretess som tystnadsplikt. Sekretess gäller som huvudregel inte bara i förhållande till enskilda utan också mellan myndigheter och inom en myndighet, om det där finns olika verksamhetsgrenar som är självständiga i förhållande till varandra (8 kap. 1 och 2 §§ OSL). Sekretess gäller också mot utländska myndigheter och mellanfolkliga organisationer (8 kap. 3 § OSL). I vissa fall måste myndig- heter kunna utbyta uppgifter för att kunna fullgöra sina uppgifter. Sekretessregleringen innehåller därför särskilda sekretessbrytande be- stämmelser. Dessa har utformats efter en avvägning mellan myndig- heternas behov av att utbyta uppgifter och det intresse som den aktuella sekretessbestämmelsen avser att skydda. De flesta sekretessbrytande bestämmelserna finns i 10 kap. OSL men det finns enstaka sekretess- brytande bestämmelser även i vissa andra kapitel i lagen. Sekretessbelagda uppgifter kan också lämnas till utländska myndigheter eller en mellan- folklig organisation bl.a. om utlämnande sker i enlighet med särskild föreskrift i lag eller förordning (8 kap. 3 § 1 OSL). Med lag likställs EU- förordningar (jfr prop. 2006/07:6 s. 32). Sekretess hos de behöriga myndigheterna När det gäller , /KO:s och Läke- medelsverkets tillsynsverksamhet finns bestämmelser om sekretess till skydd för enskild i 30 kap. OSL. Det följer av 30 kap. 4 § OSL att sekretess gäller i statlig myndighets tillsynsverksamhet avseende bank- och kreditväsendet, värdepappers- marknaden eller försäkringsväsendet för uppgift om affärs- eller drift- förhållanden hos den som myndighetens verksamhet avser, om det kan an- tas att denne lider skada om uppgiften röjs (första stycket 1). I detta av- seende gäller ett s.k. rakt skaderekvisit, dvs. presumtionen är för offent- lighet. Sekretess gäller även för uppgift om ekonomiska eller personliga förhållanden för annan som har trätt i affärsförbindelse eller liknande förbindelse med den som myndighetens verksamhet avser (första stycket 2).