prop · H703129 · 2020-03-24 00:00:00 — Utredningens förslag i denna del bör således inte genomföras. De nya bestämmelserna om att rätten ska ta ställning till vilka slags restriktioner som åklagaren får meddela den misstänkte gäller även i de fall då restriktioner kan komma i fråga vid häktning i samband med överlämnande enligt europeiska och nordiska arresteringsorderlagarna, utlämning och vissa fall av överförande av straffverkställighet (se t.ex. 4 kap. 6 § europeiska arresteringsorderlagen och 16 § utlämningslagen). Möjligheten att begära att rätten prövar åklagarens beslut att ålägga den häktade restriktioner av ett visst slag bör tas bort Enligt nuvarande ordning får den som är häktad begära rättens prövning av åklagarens beslut att ålägga honom eller henne restriktioner av visst slag (6 kap. 4 § häkteslagen). Om denna möjlighet kvarstår trots de ändringar som föreslås kan det, som påpekar, uppstå situationer då rätten behöver ompröva sitt eget beslut (jfr SOU 2006:17 s. 130). Möjligheten bör därför tas bort. 5.5En rätt för barn i häkte att vistas med någon annan person Regeringens förslag: Den som är och som är häktad eller anhållen och intagen i häkte ska ha rätt att vistas med personal eller någon annan minst . Utredningens förslag överensstämmer i allt väsentligt med regeringens. Utredningen anger inte uttryckligen i lagtexten att rätten att vistas med någon annan bland annat avser personal. Utredningen väljer en annan lagteknisk lösning. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser, bl.a. , Hovrätten för , , , () och Civil Rights Defenders, tillstyrker eller invänder inte mot förslaget. ställer sig frågande till hur det ska fungera i praktiken när det gäller intagna med restriktioner. Kriminalvården framför liknande synpunkter men har i sig inget att invända mot förslaget. Enligt JO behöver det tydliggöras vem eller vilka en intagen i häkte har rätt att vistas tillsammans med. och () anser att även barn som är anhållna men placerade på annan plats än i häkte ska ha rätt till minst fyra timmars vistelse med annan . Skälen för regeringens förslag En klar majoritet av alla barn som häktas är isolerade Barn har länge särbehandlats i straffrättsligt och straffprocessuellt hänseende. Ett skäl som brukar framhållas för denna ordning är att barn inte anses ha nått sådan mognad och ansvarsförmåga att de bör behandlas som De har också ansetts särskilt känsliga för de konsekvenser som olika former av frihetsberövanden kan leda till. Ett uttryck för denna grundsats är att om det på grund av den misstänktes ålder kan befaras att häktning skulle komma att medföra allvarligt men för den misstänkte, får häktning ske endast om det är uppenbart att betryggande övervakning inte kan ordnas (24 kap. 4 § första stycket RB). Som ytterligare inskränkning gäller att den som är 15–, dvs. är ett barn, får häktas endast om det finns synnerliga skäl (jfr 23 § lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare [1964:167]). För att effektivt kunna utreda brott kan det alltså i undantagsfall vara tillåtet att häkta barn. Det rör sig då så gott som uteslutande om grova brott. Enligt utredningens kartläggning är de vanligaste brottsmisstankarna vid häktning av barn rån och grovt rån, mordbrand, mord och mordförsök, våldtäkt och grov våldtäkt, grov misshandel, grov stöld och grovt narkotikabrott. Enligt uppgift från Kriminalvården var 176 barn häktade , eller i genomsnitt 22 barn . Det innebär en viss ökning då 150 barn var häktade, eller i genomsnitt 16 barn . Kriminalvården bedömer att antalet barn som häktas kommer att öka och att myndigheten kommande år behöver ha kapacitet att omhänderta i genomsnitt 40 barn . Kriminalvårdens bedömning baseras på klientutvecklingens historik och nuläge och även de effekter som kan väntas av en resursförstärkt polisorganisation och intensifierad brottsbekämpning med tydligt fokus på den typ av grov brottslighet som de barn som häktas ofta är misstänkta för. Kriminalvården anger att antalet häktade barn har fördubblats och att allt alltså pekar på att denna utveckling kommer att fortsätta (se årsredovisning 2019 s. 38 f. och redovisning av regeringens uppdrag till Kriminalvården att, tillsammans med och , lämna förslag på åtgärder i syfte att förbättra situationen för barn som frihetsberövas, Ju2018/04258/Å). När det gäller möjligheten att besluta om restriktioner för häktade barn finns inga särskilda regler. Uppfattningen är dock att internationella åtaganden, bl.a. artikel 37 i , kräver en mer restriktiv hållning när det gäller restriktioner för barn jämfört med vuxna och att det ställs högre krav på brottslighetens allvar (se bl.a. , Straffprocessuella tvångsmedel – när och hur får de användas? s. 815 och Riksåklagarens riktlinjer [2015:1] gällande restriktioner och långa häktningstider, s. 8). Trots detta är andelen häktade med restriktioner större bland barn än vuxna. hade av de häktade barnen restriktioner, jämfört av samtliga häktade (se årsredovisning 2019 s. 38 f.). Det hänger samman med att man undviker att häkta barn om inte kollusionsfaran uppfattas som särskilt stor, och då bedöms det också oftare finnas ett behov av restriktioner. De allra flesta barn som häktas har alltså inskränkningar när det gäller kontakter med personer utanför häktet och med andra intagna. En klar majoritet av dessa barn har så lite kontakt med andra att de enligt vedertagna definitioner är att betrakta som isolerade, vilket anses vara fallet vid utan meningsfull mänsklig kontakt (jfr Kriminalvårdens årsredovisning 2019 s. 24 f., där barn innefattas i gruppen unga häktade, och Brottsförebyggande rådets rapport minska isolering i häkte – Lägesbild och förslag [2017:6], s. 73 f.). Isoleringen av barn måste upphöra Att vara inlåst i ensamhet nästan dygnet runt innebär en stor påfrestning för en människa. Forskning visar att isolering är skadligt och att den orsakar framför allt psykiska, men ibland även fysiska, skador. Isolering är särskilt påfrestande för barn och har allvarliga konsekvenser för deras psykiska och fysiska hälsa och utveckling. Barn har inte samma förmåga till tidsuppfattning som vuxna och har inte heller hunnit utveckla förmågan att hantera den stress, ångest och oro som isoleringen skapar. Att barn isoleras i svenska häkten har åtskilliga gånger fått utstå internationell kritik, bl.a. från CPT, CAT och barnrättskommittén. har i sina senaste slutsatser och rekommendationer till uttryckt en allvarlig oro över att barn isoleras och har uppmanat att i lag förbjuda detta. Även nationellt har det framförts kritik, bl.a. från som i sin årsrapport , Från insidan, har påpekat att isolering av barn kan likställas med tortyr eller annan grym, omänsklig eller förnedrande behandling. Enligt artikel 37 i är detta förbjudet. JO har också riktat mycket allvarlig kritik mot Kriminalvården för isoleringen av intagna i häkte (JO:s beslut , dnr O 7-2018). Trots att det har funnits en medvetenhet om barns situation i häkte har isoleringen avseende samtliga häktade barn ändå inte kunnat brytas. Svårigheten med att få fullt genomslag för isoleringsbrytande åtgärder är att merparten av de häktade barnen är belagda med restriktioner och en intagen som är som huvudregel inte får placeras så att han eller hon vistas tillsammans med intagna (2 kap. 3 § häkteslagen). Eftersom det finns förhållandevis få barn i häkte, särskilt utanför storstadsområdena, är möjligheterna till gemensam vistelse med andra intagna påtagligt begränsade. Regeringen ser, i likhet med utredningen, det som angeläget att införa en lagstadgad rätt för häktade barn att få vistas med någon annan minst . Kriminalvården framhåller är det dock viktigt att det finns en realistisk genomförandeplan för förslaget. På regeringens uppdrag har Kriminalvården, tillsammans med och , redovisat åtgärder i syfte att förbättra situationen för barn som frihetsberövas (Ju2018/04258/Å). I redovisningen anges att när det handlar om barn är det vid sidan av eventuella besök från skola, socialtjänst, familj och frivilligaktörer i första hand Kriminalvårdens personal som kan stå för den mellanmänskliga kontakten. I redovisningen anger Kriminalvården att samtliga häktade barn kan få kvalitativ mänsklig kontakt i , om myndigheten tillförs resurser motsvarande två årsarbetskrafter kriminalvårdare per barn. Kriminalvården gör bedömningen att myndigheten kommande år kommer att omhänderta i genomsnitt 40 barn , vilket kräver en förstärkning motsvarande ytterligare 80 kriminalvårdare. Den ordning som Kriminalvården har presenterat i sin redovisning bedöms, till skillnad från vidtagna åtgärder, kunna säkerställa att isoleringen av häktade barn upphör. Att häktade barn vistas med i första hand kriminalvårdare, som är vana vid att möta barn i den påfrestande situation som en häktning innebär, framstår som en lämplig ordning. dock att även kontakter med andra frihetsberövade barn äger rum, och andra kontakter som det finns förutsättningar för. Rätten till fyra timmars vistelse med annan utgör enbart en miniminivå. JO framhåller att häktade kvinnor löper risk för isolering i högre grad än häktade män. Det beror på att möjligheterna för häktade kvinnor att ha kontakt med andra intagna är begränsade, eftersom det finns relativt få kvinnor i häkte som en intagen normalt sett inte får placeras så att han eller hon vistas tillsammans med intagna av motsatt kön (jfr 2 kap. 2 § häkteslagen). Om det ges utrymme för att den mellanmänskliga kontakten i första hand sker med kriminalvårdare, säkerställs dessutom att både flickor och pojkar har förutsättningar att vistas med annan i precis samma omfattning. Jämfört med utredningens förslag till författningstext bör det, som JO är inne på, tydliggöras att det i första hand är vistelse med Kriminalvårdens personal som åsyftas. Det bedöms inte vara lämpligt att därutöver i detalj ange vilka kontakter som ett barn har rätt till. Avgörande bör vara att kontakten är sådan att den är att betrakta som isoleringsbrytande. Enligt internationella definitioner krävs då att det är fråga om mänskliga kontakter som är meningsfulla. Vad som kan utgöra vistelse med någon annan får således avgöras från fall till fall. Kriminalvården pekar på att en intagen på grund av säkerhetsskäl kan behöva hållas avskild från andra intagna (2 kap. 5 § 2 häkteslagen), som den intagne är så utåtagerande att det är nödvändigt med skyddsutrustning för personal i kontakterna. Det är dock svårt att i praktiken se det fall förekomma där ett barn är så utåtagerande att det inte finns någon möjlighet för personal att vistas tillsammans med barnet ens . Regeringens uppfattning är att rätten att vistas med personal eller någon annan är av sådan vikt för ett barn att den bör gälla utan undantag. Det bör i sammanhanget klargöras att det är fråga om just en rättighet för barnet och inte någon skyldighet. Ett barn kan således tänkas på olika sätt ge uttryck för att avstå från denna rättighet. Rätten att vistas tillsammans med någon annan person bör gälla även för anhållna barn som är intagna i häkte Normalt sett placeras anhållna i polisens arrestlokaler. Det förekommer dock att anhållna barn tas in i häkten. Utredningen föreslår att också dessa barn ska omfattas av rätten att vistas tillsammans med annan. Till följd av förslaget att häktade barn ska ha rätt att vistas tillsammans med personal eller någon annan , kommer även anhållna barn i häkte att vara på en plats där det finns kriminalvårdare som är vana vid och har beredskap för att arbeta med att bryta barns isolering. Det är fråga om endast ett fåtal barn (jfr Kriminalvårdens årsredovisning 2019 s. 22) och eftersom de är anhållna är tiden det handlar om begränsad till på sin höjd . Därmed bör det inte vara särskilt betungande för Kriminalvården att säkerställa att inte heller dessa barn är isolerade. Således bör även anhållna barn som är placerade i häkte ha rätt till minst fyra timmars vistelse med personal eller någon annan . Till skillnad från och () anser dock regeringen, i likhet med utredningen, att den lagstadgade rätten att vistas med annan inte bör gälla för barn som är 2019/20:129 anhållna och placerade på en annan plats än i häkte, dvs. normalt sett i en polisarrest. Ett gripande och ett beslut om anhållande sker snabbt och gäller för . Barn kan anhållas i alla delar av landet och förutsättningarna skiljer sig åt på olika platser. Förutsättningarna kan också på samma plats variera från till en annan. Därmed är det inte rimligt att kräva att polisen ständigt ska ha en beredskap för att kunna tillhandahålla dessa barn fyra timmars vistelse med annan. Vidare innebär förslaget i avsnitt 5.7 att anhållna barn ska få förvaras i polisarrest endast om det är absolut nödvändigt, att de normalt sett kommer att förvaras t.ex. under bevakning i ett förhörsrum eller i ett häkte. I praktiken borde det därför knappast förekomma att anhållna barn placeras på ett sådant sätt att de blir isolerade. Utredningen föreslår att bestämmelsen om att barn som är häktade eller anhållna och intagna i häkte har rätt att vistas tillsammans med någon annan person , ska placeras i 6 kap. häkteslagen. Eftersom avsikten är att denna rätt ska gälla varje häktad person bör dock bestämmelsen lämpligen föras in i 2 kap. häkteslagen, som en sådan rättighet som inte kan inskränkas genom restriktioner (jfr 6 kap. 2 § häkteslagen). 5.6Grunden för att anhålla ett barn Regeringens förslag: Det ska regleras i lag att den som inte har fyllt får anhållas endast om det finns synnerliga skäl. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser, bl.a. digheten och , tillstyrker eller invänder inte mot förslaget. Skälen för regeringens förslag: De grundläggande förutsättningarna för att rätten ska få häkta en misstänkt anges i 24 kap. 1–3 §§ RB. Om det finns skäl att häkta någon får denne också anhållas efter beslut av åklagaren (24 kap. 6 § RB). Frågan om det är möjligt att anhålla en misstänkt hänger alltså samman med om det finns förutsättningar för häktning. För unga finns en särskild bestämmelse om att den som inte har fyllt får häktas endast om det finns synnerliga skäl (23 § lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare). Bestämmelsen innebär att häktning av barn endast får ske i undantagsfall. Frågan om det finns synnerliga skäl för häktning bedöms med hänsyn främst till den misstänktes ålder och brottslighetens allvar. Av betydelse är också styrkan i de särskilda häktningsskälen (jfr NJA 2015 s. 649). Det finns ingen motsvarande bestämmelse när det gäller anhållande av barn. JO har dock uttalat att de skäl som bär upp den särskilda regeln om häktning av barn uppenbarligen gör sig gällande även i fråga om anhållningsbeslut (JO 1996/97 s. 56 och 2016/17 s. 427). Kravet på synnerliga skäl ska således i princip vara uppfyllt också när det är fråga om att anhålla en sådan person. Vidare kan noteras att även i Riksåklagarens riktlinjer för handläggning av ungdomsärenden (RåR 2006:3) anges att det krävs synnerliga skäl för att anhålla ett barn (s. 21). Även om det inte framgår uttryckligen av någon bestämmelse i lag är Prop. 2019/20:129 det alltså en erkänd princip i praxis att det krävs synnerliga skäl för att anhållande av ett barn ska kunna komma i fråga. Den ordningen är en viktig begränsning för att frihetsberövande av barn ska ske endast undantagsvis. För att det inte ska råda någon tveksamhet om vad som gäller i detta avseende anser regeringen, i likhet med utredningen och samtliga remissinstanser, att det bör införas en uttrycklig bestämmelse om att den som inte har fyllt får anhållas endast om det finns synnerliga skäl. Som framhåller är förtydligandet även viktigt med hänsyn till artikel 37 i , som anger bl.a. att anhållande av barn ska ske i enlighet med lag och får endast användas som en sista utväg och för kortast lämpliga tid. Det bör framhållas att avsikten med kodifieringen inte är att ändra vad som enligt nuvarande ordning anses utgöra synnerliga skäl för anhållande och därmed häktning av unga, utan endast att klargöra det som redan gäller. Inte heller är avsikten med kodifieringen att påverka förutsättningarna för gripande av ett barn, som bara resulterar i ett mycket kortvarigt frihetsberövande (jfr , Straffprocessuella tvångsmedel – när och hur får de användas? s. 789). efterfrågar författningsändringar när det gäller förutsättningarna att anhålla den som har fyllt 18 men inte . Detta kräver överväganden som inte kan tas om hand inom ramen för detta lagstiftningsärende. Vissa lagar om internationellt straffrättsligt samarbete innehåller särskilda bestämmelser om anhållande av den som är (se t.ex. 4 kap. 5 § tredje stycket europeiska arresteringsorderlagen), medan det i andra lagar anges att vad som i allmänhet är föreskrivet i brottmål gäller vid användande av tvångsmedel (se t.ex. 16 § utlämningslagen). I de sistnämnda fallen, dvs. när särskilda bestämmelser saknas, kommer den föreslagna regleringen om synnerliga skäl vid anhållande av någon att vara tillämplig. 5.7Placering av barn i polisarrest Regeringens förslag: Den som inte har fyllt och som är gripen eller anhållen ska få hållas i förvar i polisarrest endast om det är absolut nödvändigt. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: En övervägande majoritet av remissinstanserna, JO, , och (), tillstyrker eller invänder inte mot utredningens förslag. anser att förvaring av barn i polisarrest aldrig bör vara tillåten. Hovrätten för , , och invänder mot att kravet för att få hålla barn i förvar i polisarrest formuleras som att det ska vara absolut nödvändigt. Enligt Hovrätten för och bör synnerliga skäl användas i stället. Skälen för regeringens förslag: Huvudregeln är att den som är gripen eller anhållen ska tas i förvar (24 kap. 22 § första stycket RB). 2019/20:129 förvarstagande avses i detta sammanhang normalt placering i polisarrest. Det finns ingen regel som undantar barn från denna ordning. Som nämns i avsnitt 5.1 har getts ställning som svensk lag genom lagändringar som trädde i kraft . ligt ska konventionsstaterna säkerställa att varje frihets- berövat barn behandlas humant och med respekt för människans innebo- ende värdighet och på ett sätt som beaktar behoven hos personer i dess ålder (artikel 37 c). Bakgrunden till att barn ska behandlas med särskild försiktighet är att barn skiljer sig från vuxna bl.a. när det gäller fysisk och psykisk utveckling och känslomässiga behov. I finns också en lång och brett förankrad tradition av att särbehandla barn. Miljön i en polisarrest är ofta stökig och högljudd med människor som är påverkade av alkohol och droger. Förutom möjligheten till rastprome- nad finns det i arresten sällan tillfällen till mänsklig kontakt. mannen hänvisar till sin rapport insidan (2013) där barn som har hål- lits i förvar i polisarrest har beskrivit detta som en starkt negativ och på- Det kan vidare noteras att enligt strafftidslagen (2018:1251), som trädde i kraft , får dömda under 18 år som ska överföras eller förpassas till het av fängelsestraff eller som ska omplaceras till annan kriminalvårdsan- stalt, tillfälligt tas in i polisarrest endast om det är absolut nödvändigt (9 §). Polisarresten är inte anpassad efter de särskilda behov som barn har och en placering även tillfälligtvis i arresten bör undvikas eftersom det inte är en lämplig miljö för barn att vistas i. Frågan är om det ändå bör vara möj- ligt att i undantagsfall hålla barn i förvar i polisarrest. att det ska vara tillåtet om det är absolut nödvändigt. Även om det som gör gällande givetvis vore att föredra att barn aldrig hålls i förvar i polisarrest, kan det inte uteslutas att det i ett enskilt fall kan uppstå ett sådant behov. Det finns därför skäl för en ordning som lämnar ett visst utrymme för förvar av barn i polisarrest. Hovrätten för , , och – invänder mot att kravet för detta är uppfyllt om det är absolut nödvändigt. I fråga om möjligheten att överskrida tids- fristen för hur länge häktning av ett barn får pågå föreslår regeringen i avsnitt 5.1 att kravet inte bör vara absolut nödvändigt, eftersom det är ett nytt begrepp i ett processrättsligt sammanhang. När det gäller förvar av barn i polisarrest är situationen dock en annan. Som nämns ovan används rekvisitet absolut nödvändigt i den nya strafftidslagen och det finns förde- lar med att kraven för tillfällig placering av barn i polisarrest är enhetligt Vidare följde av föreskrifter och all- männa råd om förvaring av personer i polisarrest (RPSFS 2000:58), som upphörde att gälla , att barn skulle förvaras i polisar- rest endast om det var absolut nödvändigt. För polisen, som är den som i praktiken kommer att bedöma om det finns skäl att hålla barn i förvar i polisarrest, är rekvisitet i sig alltså välbekant. Mot denna bakgrund anser regeringen, i likhet med utredningen, att det bör införas en bestämmelse som anger att den som inte har fyllt och är gripen eller anhållen får hållas i förvar i polisarrest endast om det är absolut nödvändigt. nebär att placering av ett barn i polisarrest endast bör ske i undantagsfall. Eftersom barn följaktligen i de flesta fall inte får hållas i förvar i polis- arrest inställer sig frågan var de ska vara placerade i stället. behöver denna fråga analyseras närmare. Regeringen kan dock konstatera Prop. 2019/20:129 att det redan görs ansträngningar för att undvika att barn hålls i förvar i Av tidigare föreskrifter och allmänna råd om förvaring av personer i polisarrest följer att barn normalt ska förvaras under bevakning i ett förhörsrum eller liknande. Vidare driver Kriminalvården arrestverksamhet i anslutning till häkten på fem orter i landet på uppdrag av polisen. har Kriminalvården drivit 94 arrestplatser för polisens räkning (Kriminalvårdens årsredovisning 2019 s. 18). Ett förhörsrum eller liknande, eller ett rum på ett häkte, är klart lämpligare placeringar för ett barn än en polisarrest. Polisen är alltså van vid att ordna sådana alternativa placeringar. Regeringens bedömning: Presumtionen för häktning vid allvarlig brottslighet bör finnas kvar. Utredningens förslag överensstämmer inte med regeringens bedöm- Utredningen föreslår att presumtionen för häktning vid allvarlig brottslighet ska tas bort. Remissinstanserna: Merparten av remissinstanserna, bl.a. hovrätt, och Civil Rights Defenders, tillstyrker förslaget eller har ingen invändning mot det. Enligt Hovrätten för Västra bör ett avskaffande av presumtionsregeln leda till ett inte obetyd- ligt antal färre häktade och generellt kortare häktningstider, medan Söder- törns tingsrätt och anser att tillämpningen av fri- hetsberövanden inte kommer att påverkas i någon större utsträckning. och ifrågasätter utredningens be- dömning att regeln som den nu är formulerad skulle skapa osäkerhet och Dessa båda remissinstanser gör gällande att försla- get kan leda till att en misstänkt eller tilltalad för allvarlig brottslighet för- sätts på fri fot i situationer som kan uppfattas som stötande. Skälen för regeringens bedömning: Det finns en särskild bestämmelse om häktning vid mycket allvarliga brott (24 kap. 1 § andra stycket RB). Om misstanken avser ett brott med lägst två års fängelse i straffskalan, t.ex. grovt narkotikabrott, våldtäkt, dråp och mordbrand, finns en presum- tion för att häktning ska ske. Presumtionen innebär att den misstänkte bara kan släppas på fri fot om det är uppenbart att det saknas skäl till häktning. Utredningen gör bedömningen att presumtionen för häktning vid viss allvarlig brottslighet, den s.k. tvåårsregeln, skapar osäkerhet och tillämp- Regeln bedöms innebära dels att proportionalitetsprincipen riskerar att bli åsidosatt, dels att häktning kan komma att ske även om inget av de särskilda häktningsskälen föreligger. Med hänvisning till att ett häkt- ningsbeslut enbart bör grunda sig på behovet av häktning i det enskilda fallet föreslår utredningen att presumtionsregeln ska tas bort. Presumtionen för häktning vid allvarlig brottslighet har funnits sedan