prop · H703189 · 2020-06-23 00:00:00 — Som ombudsmän framhåller skulle en sådan ändring dessutom skapa förutsättningar för en snabbare och smidigare hantering i fall där det är angeläget med en skyndsam handläggning, t.ex. vid överklagande av häktningsbeslut. Riskerna med en uppmjukning torde vara försumbara när det gäller offentliga försvarare. Till offentlig försvarare ska förordnas en advokat som är lämplig för uppdraget. Om det finns särskilda skäl, får till sådan försvarare utses någon annan lämplig person som har avlagt de kunskapsprov som är föreskrivna för behörighet till domaranställning. Företrädesvis bör det förordnas någon som brukar förekomma som rättegångsombud vid domstolen (21 kap. 5 § första stycket RB). En offentlig försvarare är förordnad av rätten och kan därmed anses åtnjuta domstolens förtroende. Det kan normalt förutsättas att offentliga försvarare har en sådan kunskap om rättegångsordningen att risken är liten att de skulle göra felaktiga påståenden om sin behörighet att företräda en huvudman. En offentlig försvarare som inte har lyckats komma i kontakt med sin huvudman och som utan uppdrag överklagar ett avgörande för att undvika rättsförlust kan t.ex. förväntas ange detta i överklagandet. Risken som uppmärksammar för att domstolen inleder handläggningen i fall där den offentliga försvararen inte har fått något uppdrag att överklaga bör mot denna bakgrund vara begränsad. Advokater är dessutom ställda under ett särskilt disciplinansvar som ytterligare bör minska risken för både avsiktliga och oavsiktliga fel. En fördel med att begränsa ett undantag från kravet på ingivande av skriftlig fullmakt till offentliga försvarare är att det inte uppstår några gränsdragningsproblem. Ett beslut att förordna en viss person som offentlig försvarare framgår av domstolens akt. Uppgiften registreras även i ärendehanteringssystemet. Det blir därmed enkelt för domstolen att avgöra om ett uppgivet ombud omfattas av undantaget. Som skäl mot en uppmjukning när det gäller offentliga försvarare kan anföras att det skulle innebära att en viss kategori av ombud särbehandlas när det gäller kravet på ingivande av fullmakt. har det bedömts att det finns skäl att ha enhetliga regler för rättegångsfullmakter oavsett vem ombudet är (prop. 1999/2000:26 s. 118). I denna proposition görs emellertid bedömningen att intresset av en enhetlig reglering bör stå tillbaka för de praktiska fördelar som en uppmjukning skulle innebära. Sammantaget anser regeringen att det ovillkorliga kravet på att ge in en skriftlig fullmakt bör tas bort när det gäller offentliga försvarare. finns det ett värde i att rätten har möjlighet att begära in en fullmakt i de fall det råder tveksamhet kring förekomsten eller omfattningen av ett fullmaktsförhållande. Ett ombud som är offentlig försvarare för den misstänkte bör mot denna bakgrund inte behöva ge in en skriftlig fullmakt annat än om rätten anser att det behövs. och Hovrätten för väcker frågan om kravet på att ge in fullmakt ska tas bort även för målsägandebiträden som är advokater eller biträdande jurister på advokatbyrå. Som anförs ovan bör 2019/20:189 emellertid en uppmjukning av fullmaktskravet, åtminstone inledningsvis, begränsas till situationer där det praktiska behovet är som mest påtagligt. Mot denna bakgrund finns det inte anledning att överväga någon uppmjukning av fullmaktskravet för målsägandebiträden. Regeringens förslag: En inskränkning i ett ombuds behörighet gäller mot rätten och motparten först när de har upplysts om den. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna yttrar sig inte särskilt i denna del. Skälen för regeringens förslag: En rättegångsfullmakt får inskränkas i Har inskränkning, som är tillåten, inte skett i fullmakten, är den inte gällande mot rätten och motparten innan den bragts till deras kännedom muntligen inför rätten eller skriftligen (12 kap. 15 § RB). En inskränkning i ombudets behörighet kan alltså göras såväl i själva fullmakten som senare (NJA II 1943 s. 148). Om inskränkningen inte görs i själva fullmakten blir den gällande mot rätten och motparten först när de har upplysts om den. Regeln får förstås som ett uttryck för rättens och motpartens intresse av att få kännedom om eventuella inskränkningar i Eftersom behörigheten bara behöver styrkas vid ett tillfälle, har rätten och motparten ingen möjlighet att på egen hand försäkra sig om att det inte har gjorts några inskränkningar i Det ankommer därför på den som ger eller stöder sig på en fullmakt att redovisa eventuella inskränkningar för domstolen. själv risken för att så inte sker. Vid tillkomst fanns det inget behov av att särskilt reglera frågan om när en inskränkning som görs i själva fullmakten blir gällande mot rätten och motparten. En sådan inskränkning blir nämligen känd för rätten och motparten i samband med att fullmakten presenteras för rätten, vilket enligt huvudregeln ska ske när ombudet första gången för talan i målet. I föregående avsnitt föreslås emellertid att ett ombud som är offentlig försvarare inte ska behöva ge in en skriftlig fullmakt annat än om rätten anser att det behövs. Likartade undantag finns även i andra lagar enligt vilka 12 kap. 15 § RB är tillämplig (47 § andra stycket ÄL, 2 kap. 6 § UB, 66 § BfL och 19 kap. 26 § JB). Det finns därför anledning att överväga en mer generell reglering om när inskränkningar får genomslag i förhållande till rätten och motparten som även omfattar situationen att inskränkning görs i en fullmakt som inte har getts in. På samma sätt som när det gäller inskränkningar som inte görs i själva fullmakten utan i ett senare skede, bör det således krävas att informationen lämnas antingen muntligen inför rätten eller skriftligen. En lämplig lagteknisk lösning kan vara att utvidga regeln om betydelsen av inskränkningar som görs i ett senare skede till att omfatta även inskränkningar som görs i själva fullmakten (12 kap. 15 § andra stycket RB). På så sätt får regeln genomslag i alla sammanhang där en fullmakt inte nödvändigtvis måste ges in, t.ex. när det gäller ombud som är offentliga försvarare samt i domstolsärenden och utsökningsmål. kan noteras att en sådan utvidgning kan få viss betydelse även i andra fall. Det gäller den situationen att det i och för sig är obligatoriskt att ge in en Prop. 2019/20:189 fullmakt, men rätten fortsätter handläggningen av ett mål i avvaktan på att fullmakten ges in (12 kap. 9 § andra stycket RB). En eventuell inskränkning i fullmakten bör även i det fallet inte bli gällande mot rätten och motparten med mindre än att de har informerats om den. Sammantaget görs bedömningen att en inskränkning i ett ombuds behörighet inte bör gälla mot rätten eller motparten innan de har upplysts om den muntligen inför rätten eller skriftligen. 6.6Föråldrade regler om fullmakt upphävs Regeringens förslag: Bestämmelserna om överbringande av fullmakt genom telegraf eller telefon ska upphävas. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna yttrar sig inte särskilt i denna del. Skälen för regeringens förslag: Om innehållet i en skriftlig fullmakt överförts genom telegram eller telefon, gäller en uppteckning av innehållet som fullmakt (12 kap. 10 § RB). På förordningsnivå finns regler om fullmakter som överförts genom telegram (kungörelsen om överbringande av rättegångsfullmakt genom telegram). Regeringen har inte meddelat några föreskrifter om överbringande av fullmakt genom telefon. Däremot är det tillåtet att befordra ett telegram som innehåller en fullmakt även med telefon (se samma kungörelse). Det finns någon telegramtjänst i . Regleringen som rör överbringande av fullmakt genom telegraf får därför betraktas som obsolet. När det gäller fullmakter som överförs genom telefon framgår av förarbetena att det tänkta systemet bygger på att det finns bemannade telefonanstalter (NJA II 1943 s. 141). Eftersom sådana inte längre existerar får regleringen anses inaktuell även i denna del. Bestämmelserna om överbringande av fullmakt genom telegraf eller telefon bör därför upphävas. 6.7Godkännande av strafföreläggande genom ombud Regeringens förslag: Kravet på ingivande i original ska tas bort för fullmakter som ger ett ombud rätt att godkänna ett strafföreläggande. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna som yttrar sig särskilt i frågan, däribland och , tillstyrker promemorians förslag. ställer sig tveksam till bedömningen att de rättssäkerhetsskäl som motiverar kravet på att en rättegångsfullmakt ska ges in i original inte gör sig gällande för en fullmakt att godkänna strafföreläggande och anser att det bör övervägas att behålla kravet på ingivande i original. Skälen för regeringens förslag: Skriftligt godkännande av strafföreläggande, som inte avser villkorlig dom, får i den misstänktes 2019/20:189 ställe lämnas av den som är ombud för honom, om det till åklagaren inges fullmakt i original. Fullmakten ska, utöver vad som följer av 12 kap. RB, innehålla 1) förklaring att ombudet har rätt att godkänna strafföreläggande på den misstänktes vägnar, 2) uppgift om det brott som godkännandet får avse, varvid ska anges brottets art samt tid och plats för dess begående, samt 3) uppgift om den högsta bötespåföljd, den särskilda rättsverkan och det enskilda anspråk som den misstänkte är villig att godta. fullmakt getts in till åklagaren, får ombudet motta handlingar i saken på den misstänktes vägnar (48 kap. 10 § RB). Polisman eller annan som håller förhör med den misstänkte får inte föreslå denne att utfärda en fullmakt som avses i 48 kap. 10 § RB, utan att den misstänkte har erkänt brottet och det finns särskild anledning att anta att saken inte eller bara med svårighet kan avgöras genom strafföreläggande om fullmakt inte utfärdas, se 3 § strafföreläggandekungörelsen (1970:60). Förslagen i avsnitt 6.2 innebär att det kommer att bli möjligt att i elektronisk form utfärda en fullmakt som ger ombudet rätt att godkänna Kravet på att fullmakten ska ges in i original utgår från förutsättningen att skriftliga fullmakter har originalkaraktär. anförs ovan är det inte nödvändigtvis fallet när det gäller digitala Kravet på ingivande i original bör därför ses över. När det gäller rättegångsfullmakter föreslås ovan att en elektroniskt underskriven fullmakt ska ges in på ett sådant sätt att rätten kan kontrollera att fullmakten inte är återkallad av parten. Syftet är att fullmaktsgivaren ska kunna försäkra sig om att en återkallad fullmakt inte kommer till användning i en rättegång. En möjlig anpassning skulle mot denna bakgrund kunna vara att ställa upp motsvarande krav för ingivande av en digital fullmakt att godkänna strafföreläggande. Det finns dock viktiga skillnader som innebär att kravet på ingivande i original inte har samma betydelse för strafföreläggandefullmakter som för rättegångsfullmakter. En fullmakt att godkänna strafföreläggande utfärdas normalt av den misstänkte i samband med ett förhör (jfr prop. 1968:82 s. 63). vara mycket ovanligt att en sådan fullmakt återkallas innan den har hunnit ges in till åklagaren. När fullmakten väl har getts in till åklagaren har kravet på ingivande i original inte längre någon betydelse för möjligheten att återkalla fullmakten. En misstänkt som vill återkalla en fullmakt måste i den situationen kontakta åklagaren, oavsett om fullmakten har getts in i original eller kopia. Vidare är en strafföreläggandefullmakt alltid begränsad till ett visst brott, medan en rättegångsfullmakt kan avse rättegång i allmänhet. En strafföreläggandefullmakt kan återkallas på ett betryggande sätt genom att den misstänkte kontaktar ansvarig åklagare och förklarar att fullmakten inte längre ska gälla. möjlighet finns inte när det gäller en rättegångsfullmakt som inte är begränsad till ett visst mål. Med hänsyn till detta bedömer regeringen – till skillnad från – att de rättssäkerhetsskäl som motiverar kravet på att en rättegångsfullmakt ska ges in i original inte gör sig gällande för en fullmakt att godkänna strafföreläggande. Kravet på att fullmakten ska ges in till åklagaren i original upprätthålls inte heller alltid i den praktiska tillämpningen, utan det förekommer att handlingarna i stället skannas in och ligger som elektroniska dokument i ärendehanteringssystemet Cåbra (RättsPM 2015:4). Denna hantering har såvitt känt inte lett till några rättsförluster. Sammantaget anser regeringen, liksom och , att kravet på ingivande i original Prop. 2019/20:189 bör tas bort för fullmakter som ger ombudet rätt att godkänna ett strafföreläggande. 7Digital kommunikation i domstolsärenden 7.1Gällande regler om skriftlighet i lagen om domstolsärenden Den som vill inleda ett ärende vid tingsrätten genom anmälan, ansökan, överklagande eller på annat sätt ska som huvudregel göra detta skriftligen. Regeringen får dock för vissa slags ärenden bestämma att det får göras i annan form (4 § ÄL). För överklaganden av domstolens beslut gäller ett skriftlighetskrav utan undantag (38 § ÄL). 7.2Domstolsärenden ska få inledas digitalt Regeringens förslag: Möjligheten för regeringen att bestämma att vissa slags ärenden vid tingsrätten får inledas i annan form än skriftligen ska tas bort. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna yttrar sig inte särskilt i denna del. Skälen för regeringens förslag Skriftlighetskravet bör ges en teknikneutral innebörd Inom processrätten bör utgångspunkten vara att processrättsliga skriftlighetskrav inte hindrar en digital hantering. I tidigare lagstiftningsärenden har skriftlighetskraven för t.ex. åklagarens stämningsansökan och ansökningar och överklaganden i allmän förvaltningsdomstol inte ansetts hindra att handlingar ges in till domstolen på elektronisk väg (prop. 2011/12:126 s. 10 och prop. 2012/13:45 s. 172, jfr också Ds 2003:29 s. 65 f. och 92 f.) Det är emellertid inte givet att kravet på att domstolsärenden ska inledas skriftligen har en sådan teknikneutral innebörd. I förarbetena till lagen om domstolsärenden uttalas att det skulle föra för långt att förbjuda telefax för sådana skrivelser genom vilka ett ärende inleds. En sådan ordning anses dessutom bli märklig när det gäller skrivelser med överklaganden till tingsrätten, eftersom ett överklagande till hovrätten enligt kan ges in genom telefax (prop. 1995/96:115 s. 147 f., jfr prop. 1993/94:190 s. 106 f.). Kravet på skriftlighet när ett förfarande inleds utesluter enligt förarbetena således inte användningen av telefax. Beträffande regeringens möjlighet att för visst slags ärende bestämma att en ansökan, anmälan etc. får göras i en annan form än skriftligen anges 2019/20:189 i förarbetena att det kan ske genom en diskett eller genom en elektronisk överföring från datamaskin till datamaskin. De ärenden som ansågs kunna komma i fråga var t.ex. sådana som kommer från (prop. 1995/96:115 s. 148). Sedan regleringen tillkom har det dock inte beslutats några förordningsbestämmelser som medger elektroniskt ingivande av handlingar i samband med att domstolsärenden inleds. Förarbetsuttalandena ger intryck av att skriftlighetskravet för åtgärder som inleder ett domstolsärende inte ger utrymme för andra former av digital kommunikation än telefax. En sådan begränsning framstår inte som motiverad. Kärnan i ett krav på skriftlighet kan sägas vara att meddelandet ska vara läsbart och ha en form i vilken det lätt kan bevaras (NJA 2011 s.83 punkt 5). E-postmeddelanden och andra digitala framställningar kan uppfylla dessa kriterier lika väl som en pappershandling eller ett telefax. Det finns också ett värde i att skriftlighetskraven i de olika processlagarna kan tolkas på samma sätt. Mot den bakgrunden bedömer regeringen att kravet på skriftlighet för att inleda ett ärende vid tingsrätten bör behållas men att det bör förtydligas att kravet har en teknikneutral innebörd. En lagändring med samma syfte har gjorts i lagen om betalningsföreläggande och handräckning (9 §). fanns det en möjlighet för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att föreskriva undantag från kravet på att en ansökan om betalningsföreläggande eller handräckning ska göras skriftligen. Av förarbetena till den tidigare lydelsen av regleringen framgår att avsikten var att möjliggöra för vissa ingivare att lämna in ansökningar med hjälp av ADB-stöd, dvs. elektroniskt (prop. 1989/90:85 s. 107 f.). Genom att möjligheten att föreskriva undantag från skriftlighetskravet togs bort tydliggjordes att innebörden av begreppet skriftligen är teknikneutralt och alltså kan uppfyllas såväl i pappersform som i elektronisk form (prop. 2017/18:126 s. 42). Samma synsätt som beträffande skriftlighetskravet för en ansökan om betalningsföreläggande eller handräckning kan anläggas i fråga om skriftlighetskravet i lagen om domstolsärenden. Den nuvarande möjligheten för regeringen att bestämma om undantag från kravet tar sikte på bl.a. digital hantering. Det är därför oklart om kravet kan tolkas teknikneutralt. Genom att ta bort möjligheten att tillåta elektroniska framställningar för vissa typer av ärenden tydliggörs att skriftlighetskravet inte utgör något hinder mot att ärenden inleds digitalt. Domstolsärenden bör inte kunna inledas muntligen Förutom att öppna upp för digitala ansökningar och överklaganden innebär undantagsbestämmelsen i 4 § ÄL att regeringen för vissa slags ärenden kan bestämma att förfarandet får inledas muntligen. Det bör därför övervägas om det fortfarande finns ett behov av att tillåta muntliga framställningar i vissa fall. Enligt den tidigare lagen (1946:807) om handläggning av domstolsärenden fick ansökan göras muntligen eller skriftligen hos rätten (2 §). I departementspromemorian En ny ärendelag (Ju1992/00323/DOM) föreslogs att förfarandet alltid skulle inledas skriftligen. Förslaget motiverades med att muntliga ansökningar torde vara sällsynta och inte passar annat än möjligen för speciella ärendetyper. lagrådsremissen föreslogs att ett ärende enligt huvudregeln ska inledas Prop. 2019/20:189 skriftligen, men att regeringen för vissa slags ärenden får bestämma att det i stället får göras elektroniskt. Det föreslogs ingen möjlighet att tillåta muntliga ansökningar. Lagrådet påpekade att föreskriften att ett ärende ska inledas skriftligen kan ge upphov till tvekan om huruvida detta ska gälla även i sådant fall där den materiella lagstiftningen inte innehåller något sådant krav utan det tvärtom är underförstått att ärendet kan inledas muntligen. Som exempel nämndes ärenden som rör registrering av en bouppteckning. Enligt Lagrådet skulle en ordning där sådana ärenden ska inledas skriftligen te sig alltför formalistisk i de fall då bouppteckningsingivaren inställer sig personligen i tingsrätten. I propositionen föreslogs i enlighet med Lagrådets förslag att regeringen för vissa slags ärenden får bestämma att ett ärende får inledas i annan form än skriftligen. Ärenden om registrering av en handling togs upp som exempel på ärenden där muntliga framställningar kunde komma i fråga (prop. 1995/96:115 s. 148, 257 och 321 f.). Man har alltså tidigare ansett att det finns ett behov av att kunna inleda registreringsärenden muntligen. Sedan tillkomsten av lagen om domstolsärenden har dock flera ärendetyper, däribland registreringsärenden, flyttats från tingsrätterna till en förvaltningsmyndighet. Uppgiften att registrera bouppteckningar överfördes 2001 till skattemyndigheterna, numera (prop. 2000/01:21 s. 43 f.). övertog 2011 också handläggningen av registreringsärenden enligt , dvs. ärenden om registrering av bodelning, bodelningshandling, äktenskapsförord och gåva mellan makar (prop. 2010/11:119 s. 55 f.). Tingsrätterna synes numera inte handlägga några registreringsärenden som första instans. Frågan är då om det finns någon annan typ av domstolsärenden för vilka det kan finnas skäl att tillåta att de inleds muntligen. En ambition vid reformen 2011 var att domstolarna som första instans endast ska handlägga ärendetyper som kräver domstolsprövning och att ärenden som varken är tvistiga eller inrymmer motstående intressen ska flyttas från domstol till förvaltningsmyndighet (prop. 2010/11:119 s. 37). De ärenden som fortfarande handläggs i tingsrätterna får anses vara av sådan karaktär att de bör initieras genom en formlig skrivelse. En sådan ordning framstår enligt regeringens mening inte som onödigt formalistisk eller på annat sätt betungande för enskilda. Möjligheten att tillåta muntliga framställningar för vissa typer av ärenden bör därför tas bort. Mot denna bakgrund bör 4 § ÄL ändras så att paragrafen inte längre ger utrymme för att inleda ärenden muntligen. Skriftlighetskravet bör gälla utan undantag Sammanfattningsvis bör möjligheten för regeringen att för vissa slags ärenden bestämma att de får inledas i annan form än skriftligen tas bort. Den föreslagna ändringen innebär för det första att det förtydligas att kravet på skriftlighet kan uppfyllas såväl i pappersform som i elektronisk form. För det andra kommer det inte längre vara möjligt att tillåta att vissa slags ärenden inleds muntligen. 2019/20:189 8 Bekräftelse av handlingar och Gällande regler om bekräftelse av handlingar Om det behövs får rätten i ett mål eller ärende i allmän domstol begära att ett telefax eller annat meddelande som saknar avsändarens underskrift i original bekräftas av avsändaren genom en i original undertecknad handling. Har rätten begärt en sådan bekräftelse men inte fått någon, får rätten bortse från meddelandet (33 kap. 3 § tredje stycket RB och 44 § tredje stycket ÄL). I allmän förvaltningsdomstol gäller att en handling ska bekräftas av avsändaren om rätten anser att det behövs (44 § tredje stycket FPL). Motsvarande ordning gäller enligt förvaltningslagen (21 § FL). Hur ankomstdagen för handlingar bestäms En handling i ett mål eller ärende i allmän domstol anses ha kommit in till rätten den dag då handlingen eller en avi om betald postförsändelse som innehåller handlingen anlänt till rätten eller kommit en behörig tjänsteman till handa. Underrättas rätten särskilt om att ett meddelande till rätten anlänt till ett telebefordringsföretag, anses meddelandet ha kommit in redan när underrättelsen nått en behörig tjänsteman. Kan det antas att handlingen eller en avi om denna en viss dag har lämnats i rättens kansli eller avskilts för rätten på postanstalt, anses den ha kommit in den dagen, om den kommit en behörig tjänsteman till handa närmast följande arbetsdag (33 kap. 3 § första och andra styckena RB och 44 § första och andra styckena ÄL). Motsvarande regler gäller även i allmän förvaltningsdomstol (44 § första och andra styckena FPL). Enligt förvaltningslagen har en handling kommit in till en myndighet den dag som handlingen når myndigheten eller en behörig befattningshavare. Om en handling genom en postförsändelse eller en avi om en betald postförsändelse som innehåller handlingen har nått en myndighet eller behörig befattningshavare en viss dag, ska handlingen dock anses ha kommit in närmast , om det inte framstår som osannolikt att handlingen eller avin redan den skilts av för myndigheten på ett postkontor. En handling som finns i en myndighets postlåda när myndigheten tömmer den första gången en viss dag ska anses ha kommit in närmast (22 §). regler om bekräftelse av handlingar och handlingars ankomstdag gäller även i exekutiva verksamhet och i den summariska tvistemålsprocessen. Handling, som avser anmälan eller annan åtgärd som ska ske innan utmätt egendom säljs, sammanträde avslutas eller beslut meddelas, anses dock inkommen i rätt tid endast om innehållet i handlingen har hunnit bli känt för förrättningsmannen före Prop. 2019/20:189 nämnda tidpunkt (2 kap. 7 § UB och 66 § BfL). 8.2Teknikneutrala regler om bekräftelse av handlingar Regeringens förslag: En handling i ett mål eller ärende i allmän domstol ska bekräftas av avsändaren om rätten anser att det behövs. Bestämmelserna om att rätten får bortse från meddelanden som inte har bekräftats ska upphävas. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens.