prop · H80372 · 2020-12-18 00:00:00 — De konventionsslutande parterna får inte ställa upp krav på dubbel straffbarhet för att lämna rättslig hjälp med ett föreläggande om bevarande för de brott som räknas upp i artikel 2–11 i konventionen och 3–7 i tilläggsprotokollet (se artikel 29.3 och 4 i konventionen och artikel 8.2 i tilläggsprotokollet). Rättslig hjälp med ett föreläggande om bevarande kan däremot vägras om det vid beslutstidpunkten finns skäl att tro att de uppgifter som begärs bevarade inte kommer att kunna lämnas ut i ett senare skede på grund av ett krav på dubbel straffbarhet, under förutsättning att ett land har förbehållit sig den rätten (se artikel 29.4). 2020/21:72 Enligt regeringen finns det, även utan en reglering som förutsätter dubbel straffbarhet, i den svenska befintliga ordningen tillräckliga rättssäkerhetsgarantier för den som förelagts i sådana situationer (se 2 kap. 14 § lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål). Något krav på dubbel straffbarhet för rättslig hjälp med ett föreläggande om bevarande bedöms därför inte vara nödvändigt (se 2 kap. 2 §). Om det vid beslutstidpunkten finns skäl att tro att de uppgifter som begärs bevarade inte kommer att kunna lämnas ut i ett senare skede på grund av ett krav på dubbel straffbarhet, bör dock rättslig hjälp kunna vägras med stöd av 2 kap 14 §. Som utredningen föreslagit bör alltså utnyttja möjligheten till förbehåll i artikel 29.4 i konventionen, även om möjligheten att vägra rättslig hjälp bör användas restriktivt. Gärningar som omfattas av tryckfrihetsförordningen och yttrandefrihetsgrundlagen kan endast lagföras i den ordning och omfattning som föreskrivs där. Om en begäran om rättslig hjälp med ett föreläggande om bevarande enligt lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål skulle komma i konflikt med bestämmelserna i dessa svenska grundlagar, bör rättslig hjälp vägras. Ett uttryckligt stöd för en sådan ordning finns i artikel 29.5b i Budapestkonventionen och 2 kap. 14 § i lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål. Någon särskild vägransgrund med hänvisning till grundlagarna behöver därför inte införas (jfr propositionen Nya regler om bevisinhämtning inom EU, prop. 2016/17:218 s. 138 och propositionen Internationell rättslig hjälp i brottmål, prop. 1999/2000:61 s. 73). 6.1.3En europeisk utredningsorder ska kunna avse ett föreläggande om bevarande Regeringens förslag: En utredningsorder ska kunna avse ett föreläggande om att bevara en viss lagrad uppgift enligt 27 kap. 16 § . En utredningsorder för ett föreläggande om bevarande ska utfärdas av en åklagare. När utredningsordern har verkställts i den andra medlemsstaten ska den som förelagts att bevara en viss lagrad uppgift kunna begära rättens prövning av åtgärden. Tiden för bevarande ska räknas från verkställighetstidpunkten i den andra medlemsstaten. Den tid för bevarande om som anges i förslaget till 27 kap. 16 § andra stycket ska få förlängas med om det finns särskilda skäl. En åklagare ska pröva om en utredningsorder för ett föreläggande om bevarande ska erkännas och verkställas i . När utredningsordern har verkställts i ska den som har förelagts att bevara en viss lagrad uppgift kunna begära rättens prövning av verkställbarhetsförklaringen. En utredningsorder ska kunna erkännas och verkställas även om den gärning som avses inte motsvarar ett brott enligt svensk lag. Om åtgärden riktar sig mot den som skäligen kan misstänkas för brottet eller mot någon till honom eller henne sådan närstående person som avses i 36 kap. 3 § ska erkännande av utredningsordern Den kompletterande promemorians förslag överensstämmer med Remissinstanserna: En majoritet av remissinstanserna tillstyrker eller har inget att invända mot förslaget. förslagen eftersom det bakomliggande förslaget om en möjlighet till föreläggande om bevarande avstyrks. Om det införs en möjlighet till föreläggande om bevarande har samfundet emellertid inget att invända mot promemorians förslag. JO anser att en möjlighet till sammanlagd tid för bevarande om 90 plus framstår som en förhållandevis lång Skälen för regeringens förslag En europeisk utredningsorder ska kunna avse ett föreläggande om I stort sett all typ av gränsöverskridande bevisinhämtning mellan EU- medlemsstaterna i ett pågående straffrättsligt förfarande regleras i lagen om en europeisk utredningsorder. och rådets direktiv /41/EU av om en europeisk utredningsorder på det straffrättsliga området. Direktivet kräver att en europeisk utredningsorder ska kunna omfatta samtliga utredningsåtgärder som syftar till bevisinhämtning och som finns tillgängliga i nationell rätt (se artikel 3 och skäl 8). Genom regeringens förslag om att införa en möjlighet till föreläggande om bevarande av vissa uppgifter skapas dels en möjlighet att utfärda en europeisk utredningsorder i för ett sådant föreläggande, dels en skyldighet att erkänna och verkställa en sådan order från en annan Åtgärden bör därför tas upp i den paragraf i lagen om en europeisk utredningsorder som anger vilka åtgärder som en europeisk utredningsorder kan avse eller motsvara (se 1 kap. 4 §). Utfärdande i av en europeisk utredningsorder för ett Utgångspunkten vid utfärdandet av en europeisk utredningsorder är de förutsättningar som gäller för den aktuella utredningsåtgärden enligt svensk rätt (se 2 kap. 3 §). Kraven på bl.a. att uppgiften skäligen kan antas ha betydelse för utredningen, tid för bevarande och vem ett föreläggande får riktas mot i de föreslagna 27 kap. 16 och 16 a §§ bör alltså gälla när en europeisk utredningsorder om att bevara en viss lagrad uppgift utfärdas (se även artikel 6.1 i direktivet). proportionalitetskrav som finns i 27 kap. 1 § tredje stycket rättegångs- En europeisk utredningsorder för ett bevarande bör kunna beslutas av en åklagare. Eftersom den nya åtgärden föreslås föras in i 1 kap. 4 § 4 lagen om en europeisk utredningsorder behövs inga särskilda bestämmelser för att åstadkomma detta (se 2 kap. 1 §). 2020/21:72 Som föreslås i promemorian behöver de nationella bestämmelserna kompletteras med regler för vad som ska gälla specifikt när en europeisk utredningsorder för att bevara en viss lagrad uppgift utfärdas. Ett beslut om en europeisk utredningsorder för ett föreläggande om bevarande bör kunna prövas på samma sätt som ett nationellt beslut om åtgärden. Det som sägs om rättens prövning i 27 kap. 6 § första stycket ska då gälla. En europeisk utredningsorder för ett föreläggande om bevarande behöver kunna bestå som den andra medlemsstaten enligt direktivet har på sig för att erkänna och verkställa dels den ordern, dels en efterföljande order för röjande av uppgifterna. Tiden för bevarande bör därför räknas från verkställighetstidpunkten i den andra medlemsstaten. Det är först då den som har förelagts blir skyldig att vidta åtgärder för att bevara uppgiften. Direktivets tidsfrister innebär att den verkställande staten har på sig att erkänna och verkställa en mottagen utredningsorder. I den kompletterande promemorian föreslås därför en möjlighet till förlängning av tiden för bevarande med totalt utöver den ursprungliga fristen . Regeringen delar promemorians bedömning att en möjlighet till förlängning med totalt bör vara tillräckligt för att ordningen ska vara förenlig med de tidsfrister som framgår av direktivet som lagen om en europeisk utredningsorder bygger på (direktiv /41/EU). I avsnitt 6.1.1 har också behovet av en enhetlig förlängningsfrist redovisats. JO påpekar att en möjlighet till förlängning av bevarandetiden med totalt framstår som en förhållandevis . Som konstaterats ovan bör, med hänsyn till de integritetsaspekter som gör sig gällande vid ett föreläggande om bevarande, möjligheten till förlängning bara utnyttjas om det finns särskilda skäl för det. Så kan t.ex. vara fallet i mer komplicerade utredningar där det kan ta tid innan det finns förutsättningar för att utfärda en efterföljande order för röjande av uppgifterna. Ett annat fall där det kan finnas särskilda skäl för en förlängning är om det tar än beräknat för den andra medlemsstaten att verkställa den efterföljande ordern. Regeringen gör bedömningen att den föreslagna fristens utformning utgör en rimlig avvägning mellan behovet av en effektiv reglering och det integritetsintrång ett bevarande kan innebära för den som drabbas av åtgärden. Jämfört med förslaget i promemorian bör det dock av författningstexten tydligare framgå att förlängningstiden är en maximitid. Tiden för förlängning bör inte bestämmas till längre än nödvändigt. Sammantaget föreslår regeringen att en europeisk utredningsorder för ett föreläggande om bevarande ska utfärdas av en åklagare. När den europeiska utredningsordern har verkställts i den andra medlemsstaten ska den som förelagts att bevara en viss lagrad uppgift kunna begära att åtgärden prövas i domstol. Den tid för bevarande som anges i förslaget till 27 kap. 16 § andra stycket ska räknas från verkställighetstidpunkten i den andra medlemsstaten och får förlängas med om det finns särskilda skäl. Erkännande och verkställighet i av en europeisk utredningsorder för ett föreläggande om bevarande Erkännande och verkställighet av en europeisk utredningsorder för ett föreläggande om bevarande bör, liksom ett utfärdande, handläggas av åklagaren. Eftersom den nya åtgärden föreslås föras in i 1 kap. 4 § 4 lagen om en europeisk utredningsorder behövs inga särskilda bestämmelser för att åstadkomma det (se 3 kap. 8 §). Samma förfarande bör användas som när en motsvarande åtgärd beslutas i en svensk förundersökning (se 3 kap. 12 §). Om den europeiska utredningsordern erkänns ska åklagaren meddela en verkställbarhetsförklaring enligt 3 kap. 19 §. Den ska vara skriftlig och bl.a. innehålla uppgift om vilken åtgärd som ska verkställas. Förklaringen ska också innehålla andra uppgifter av betydelse för verkställigheten, t.ex. hur länge de lagrade uppgifterna ska bevaras. För verkställigheten av en europeisk utredningsorder bör också de förutsättningar som gäller för den aktuella utredningsåtgärden enligt svensk rätt som utgångspunkt tillämpas (se 3 kap. 21 § lagen om en europeisk utredningsorder och artikel 9 i direktivet). Som framhålls i promemorian kommer det dessutom att behövas en särskild reglering för vissa frågor som rör verkställigheten. Den som har förelagts att bevara en viss lagrad uppgift bör kunna begära att rätten prövar åklagarens beslut om erkännande och verkställighet av en europeisk utredningsorder för åtgärden. Prövningen ska avse verkställbarhetsförklaringen och inte de sakliga skälen för föreläggandet (se artikel 14.2 i direktivet). För rättens prövning, behörig domstol och effekter av ett upphävande, bör samma regler gälla som för beslag och tillträdesförbud, med vissa undantag (se 3 kap. 32 och 33 §§ lagen om en europeisk utredningsorder). När är verkställande stat behöver ett bevarande kunna bestå inte bara som åklagaren prövar den aktuella utredningsordern, utan också han eller hon behöver för att pröva om en efterföljande utredningsorder för röjande av uppgifterna ska erkännas och verkställas. Som utgångspunkt gäller, som nämnts, samma förutsättningar för verkställigheten av en europeisk utredningsorder som för den aktuella utredningsåtgärden enligt svensk rätt (se 3 kap. 21 § lagen om en europeisk utredningsorder och artikel 9 i direktivet). Den möjlighet till förlängning med som regeringen föreslår kommer därför att gälla även vid verkställighet av en europeisk utredningsorder för ett föreläggande om bevarande (se förslaget till 27 kap. 16 § ). JO påpekar att den möjlighet till förlängning med totalt som föreslås i promemorian framstår som en förhållandevis . Som redan nämnts gäller vissa särskilda förutsättningarna för det rättsliga samarbetet vid en europeisk utredningsorder. Framförallt måste förlängningsmöjligheten ta höjd för direktivets tidsfrister för medlemsstaternas handläggning av erkännande och verkställighet av en utfärdad order (se artikel 12 i direktivet). Precis som vid utfärdande av en europeisk utredningsorder för bevarande bedöms en förlängningsmöjlighet om vara en rimlig avvägning mellan behovet av en effektiv reglering och det integritetsintrång ett bevarande kan innebära för den som drabbas av åtgärden. Möjligheten till förlängning med upp till maximalt 2020/21:72 ska enbart utnyttjas när det på grund av någon särskild omständighet är nödvändigt för att de bevarade uppgifterna inte ska utplånas innan en utredningsorder för en åtgärd om röjande har hunnit verkställas. Så kan t.ex. vara fallet om det tar än beräknat för den andra medlemsstaten att utfärda den efterföljande utredningsordern. Inte heller vid en förlängning ska tiden bestämmas till längre än nödvändigt. Jämfört med förslaget i promemorian bör möjligheten till förlängning regleras i istället för i lagen om en europeisk utredningsorder. Skälen för det redovisas i avsnitt 6.1.1. Om den andra medlemsstatens myndigheter inte ger in en efterföljande europeisk utredningsorder inom den tid som åklagaren angett i verkställbarhetsförklaringen, eventuellt efter en förlängning, upphör föreläggandet att gälla utan ytterligare åtgärd. Det behövs inte några särskilda regler om det. Sammanfattningsvis föreslår regeringen att en åklagare ska pröva om en europeisk utredningsorder för ett föreläggande om bevarande ska erkännas och verkställas i . När den europeiska utredningsordern har verkställts i ska den som har förelagts att bevara en viss lagrad uppgift kunna begära rättens prövning av verkställbarhetsförklaringen. Vilka förutsättningar bör gälla vid erkännande och verkställighet? Ett föreläggande om bevarande är en tvångsåtgärd som med hänsyn till systematiken i lagen om en europeisk utredningsorder bör omfattas av det fakultativa kravet på dubbel straffbarhet i 3 kap. 7 §. Några ytterligare lagstiftningsåtgärder behöver inte vidtas för att åstadkomma det. Ett föreläggande om bevarande bör inte kunna riktas mot den som skäligen kan misstänkas för brottet eller mot någon till honom eller henne sådan närstående person som avses i 36 kap. 3 § (se förslaget till 27 kap. 16 § fjärde stycket ). En sådan begränsning bör också gälla vid erkännande och verkställighet av en europeisk utredningsorder för ett föreläggande om bevarande, vilket bedöms vara förenligt med direktiv /41/EU (se artikel 1.4 och 11.1 f samt skäl 18 och 19). Det föreslås därför att det av 3 kap. 5 § första stycket 2 ska framgå att förbudet i föreslagna 27 kap. 16 § fjärde stycket utgör hinder för erkännande och verkställighet av en europeisk utredningsorder för ett föreläggande om bevarande. 6.2Röjande av trafikuppgifter (artikel 17 och 30) 6.2.1En skyldighet att lämna ut information om tillhandahållare som deltagit i överföringen Regeringens förslag: En tillhandahållare av elektroniska kommunikationsnät eller kommunikationstjänster ska vara skyldig att på begäran av den myndighet som beslutat om ett föreläggande om bevarande lämna ut uppgift om vilka övriga tillhandahållare som har deltagit vid överföringen av det meddelande som omfattas av föreläggandet. Tystnadsplikt ska gälla för uppgift som hänför sig till en sådan begäran. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: En majoritet av remissinstanserna tillstyrker eller har inget att invända mot förslaget. anser att det bör understrykas att bestämmelsen inte innebär ett krav på tillhandahållaren att inskaffa uppgifter och att det bara är sändningsvägarna för en viss kommunikation som ska anges. anser även att det är rimligt att tillhandahållarna får ersättning för sina kostnader. Skälen för regeringens förslag: Ett säkrande av lagrade datorbehandlingsbara uppgifter enligt artikel 16 ska vara möjligt oavsett om en eller flera tjänsteleverantörer har deltagit i överföringen (se artikel 17). Det förutsätter att det går att identifiera vilka tjänsteleverantörer som har deltagit i överföringen. Konventionsstaterna ska därför garantera att en tillräcklig mängd sådana trafikuppgifter som avses i artikel 16 skyndsamt ska kunna röjas för myndigheterna så att tjänsteleverantörerna och den väg meddelandet överförts ska kunna identifieras (se artikel 17.1 b). Som framhåller innefattar bestämmelsen inte något krav på att tillhandahållaren ska inskaffa uppgifter. Med uttrycket tjänsteleverantör avses en offentlig eller privat enhet som erbjuder användarna av dess tjänster möjlighet att kommunicera med hjälp av ett datorsystem och varje annan enhet som behandlar eller lagrar datorbehandlingsbara uppgifter för en sådan kommunikationstjänst eller för användarna av en sådan tjänst (se artikel 1 c). Utredningen bedömer att möjligheten att snabbt få tillgång till de uppgifter som avses är alltför begränsad i svensk rätt. Regeringen delar den bedömningen. För att göra det möjligt att få tillgång till uppgifterna på ett snabbt och effektivt sätt bör den tillhandahållare som först identifierats av de brottsutredande myndigheterna kunna åläggas att lämna ut trafikuppgifter i den utsträckning som krävs för att fler tillhandahållare i överföringskedjan ska kunna identifieras. I praktiken kommer det huvudsakligen att vara sådana tillhandahållare av elektroniska kommunikationsnät eller kommunikationstjänster som omfattas av anmälningsplikten i lagen om elektronisk kommunikation som blir aktuella. Genom att begränsa kretsen till dessa aktörer blir det också en möjlig och rimlig uppgift för den som begäran riktas mot att ta fram den efterfrågade informationen. Tillhandahållare av elektroniska kommunikationsnät eller kommunikationstjänster som har förelagts att bevara en viss lagrad uppgift bör alltså kunna åläggas att på begäran av den myndighet som beslutat om föreläggandet lämna ut uppgift om vilka övriga tillhandahållare som har deltagit vid överföringen av det meddelande som berörs av föreläggandet. Det föreslås ett tillägg till undantaget från tystnadsplikt i 6 kap. 22 § lagen om elektronisk kommunikation av den innebörden. Som påpekar omfattar den föreslagna regleringen endast information om vilka tillhandahållare som deltagit vid en överföring så att ett föreläggande om bevarande kan riktas även mot dessa. Det ska enbart vara möjligt att ta reda på från vilken tillhandahållare som meddelandet sändes och, för det fall det har vidaresänts, till vilken 2020/21:72 tillhandahållare det vidaresändes. Det ankommer på tillhandahållaren att ta fram de uppgifter som begärs. Om leverantören inte har någon uppgift om vilka de övriga aktörerna är kommer någon information inte att kunna lämnas ut. Förslaget innebär inte heller något nytt krav på att spara eller lagra uppgifter. Uppgift om vilka övriga tillhandahållare som har deltagit vid överföringen kommer i den övervägande delen av fallen kunna fås fram genom de trafikuppgifter som omfattas av lagringsskyldighet enligt 6 kap. 16 a § lagen om elektronisk kommunikation. Sådana trafikuppgifter får endast behandlas för att lämnas ut enligt vissa bestämmelser som särskilt anges (se 6 kap. 16 c §). De trafikuppgifter som det nu är fråga om bör kunna behandlas för att lämnas ut till den myndighet som har beslutat om ett föreläggande om bevarande. Det föreslås därför att detta uttryckligen ska framgå av lagen. När det gäller Post- och synpunkt om ersättning för kostnader bör bestämmelserna om ersättning för kostnader och om anpassning för utlämnande i 6 kap. 16 e och 16 f §§ även gälla för uppgift om övriga leverantörer som lämnas ut enligt den nya bestämmelsen. Det krävs inga ytterligare ändringar för att åstadkomma detta. Tillhandahållarna har tystnadsplikt bl.a. för uppgift som hänför sig till användning av vissa hemliga tvångsmedel och för begäran om utlämnande av uppgift om abonnemang vid misstanke om brott (6 kap. 21 §). Tystnadsplikt bör gälla även för begäran om utlämnande av uppgift om vilka övriga tillhandahållare som deltagit i överföringskedjan av ett meddelande som omfattas av ett föreläggande om bevarande. Ett tillägg om det bör göras i bestämmelsen. Regeringens förslag innebär inte att den föreslagna tystnadsplikten har företräde framför den grundlagsskyddade rätten att meddela och offentliggöra uppgifter. 6.2.2Det ska vara möjligt att lämna ömsesidig rättslig hjälp med information om tillhandahållare som deltagit i överföringen Regeringens bedömning: I samband med verkställighet av en ansökan om rättslig hjälp eller en europeisk utredningsorder för ett föreläggande om bevarande bör åklagaren kunna begära att uppgifter om vilka övriga tillhandahållare som har deltagit vid överföringen av ett meddelande lämnas ut. Det krävs inte några ytterligare lagstiftningsåtgärder för att åstadkomma detta. Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna tillstyrker eller har inget att invända mot Den kompletterande promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: En majoritet av remissinstanserna tillstyrker eller har inget att invända mot bedömningen. invänder mot bedömningen eftersom det bakomliggande förslaget om röjande av uppgifter om tillhandahållare avstyrks. Om det införs en möjlighet till sådant röjande har samfundet emellertid inget att invända mot promemorians bedömning. Skälen för regeringens bedömning: De brottsutredande myndigheterna kan vid verkställighet av en framställning om skyndsamt säkrande av trafikuppgifter upptäcka att en tjänsteleverantör i en annan stat har medverkat i överföringen av ett meddelande. Det ska då vara möjligt att snabbt röja den mängd trafikuppgifter som behövs för att identifiera tjänsteleverantören och vägen som meddelandet överförts på för den ansökande staten (se artikel 29 och 30). En ansökan om att säkra lagrade datorbehandlingsbara uppgifter hos en tjänsteleverantör ska enligt artikel 29 och 30 i Budapestkonventionen automatiskt anses innefatta en skyldighet för den anmodade staten att till den ansökande staten tillhandahålla uppgifter om andra tjänsteleverantörer som har medverkat i överföringen av ett meddelande. Genom att i lagen om elektronisk kommunikation införa en möjlighet till att skyndsamt kunna lämna ut vissa trafikuppgifter så som föreslagits i avsnitt 6.2.1 ovan, skapas de grundläggande förutsättningarna för att åklagaren ska kunna begära ut informationen även vid verkställighet av ett föreläggande om bevarande i internationella situationer. Det tillvägagångssätt och de förutsättningar som föreslås gälla nationellt bör även gälla i samband med att en ansökan om rättslig hjälp enligt lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål eller en europeisk utredningsorder för ett föreläggande om bevarande verkställs i . Samma bestämmelser ska tillämpas som när en motsvarande åtgärd verkställs i en svensk förundersökning (se 2 kap 1 § lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål och 3 kap. 21 § lagen om en europeisk utredningsorder). När en ansökan om rättslig hjälp eller en europeisk utredningsorder för ett föreläggande om bevarande verkställs och föreläggandet riktar sig mot en tillhandahållare av elektroniska kommunikationsnät eller kommunikationstjänster som omfattas av lagen om elektronisk kommunikation kan åklagaren därför, i samband med verkställigheten, begära tillgång till uppgifter om vilka andra leverantörer som har deltagit vid överföringen av ett meddelande som omfattas av ett föreläggande om bevarande (se 6 kap. 22 § första stycket 14 i lagen). Skyldigheten för en tillhandahållare att lämna ut dessa uppgifter förutsätter att det finns ett bakomliggande föreläggande om bevarande. Om ett föreläggande har hävts, t.ex. efter domstolens prövning, är det inte heller möjligt att begära att uppgifter om andra tillhandahållare lämnas ut. Sammanfattningsvis delar regeringen utredningens och promemorians bedömningar att det ska vara möjligt för åklagaren att i samband med verkställighet av en ansökan om rättslig hjälp eller en europeisk utredningsorder för ett föreläggande om bevarande begära att uppgifter om vilka övriga tillhandahållare som har deltagit vid överföringen av ett meddelande lämnas ut.