prop · H703178 · 2020-06-16 00:00:00 — Enligt 3 a kap. 4 § tredje stycket UtlL föreligger det inte uppehållsrätt för en familjemedlem till en EES-medborgare om ett äktenskap ingåtts, ett samboförhållande inletts eller en utlänning adopterats uteslutande i syfte att ge utlänningen uppehållsrätt. Syftet med bestämmelsen är att förhindra missbruk av reglerna om uppehållsrätt, och den har införts med anledning av artikel 35 i rörlighetsdirektivet (prop. 2013/14:81 s. 28 och 42). Samma ordning bör gälla för uppehållsrätt enligt utträdesavtalet. Det bör därför införas en bestämmelse som innebär att en familjemedlem till en brittisk medborgare inte har uppehållsrätt enligt utträdesavtalet om det finns sådana omständigheter som anges i 3 a kap. 4 § tredje stycket UtlL. Om det framkommer att t.ex. ett äktenskap har ingåtts uteslutande i syfte att ge personen i fråga uppehållsrätt, föreligger alltså inte uppehållsrätt för den familjemedlemmen och han eller hon kan därmed utvisas med stöd av 8 kap. 10 § UtlL. Beslutet om utvisning får överklagas till en migrationsdomstol (14 kap. 3 § UtlL). Nationell visering, uppehållstillstånd och arbetstillstånd får återkallas för en utlänning som medvetet har lämnat oriktiga uppgifter eller medvetet 2019/20:178 har förtigit omständigheter, som varit av betydelse för att få tillståndet (7 kap. 1 § första stycket UtlL). Samma princip bör gälla för ett beslut om uppehållsstatus enligt utträdesavtalet. Den som medvetet har lämnat oriktiga uppgifter eller förtigit omständigheter som varit av betydelse för att få uppehållsstatus bör därför inte ha uppehållsrätt. Den omständigheten att utlänningen saknar uppehållsrätt innebär att han eller hon får utvisas ur landet (8 kap. 10 § UtlL). Ett beslut om utvisning får överklagas till migrationsdomstol (14 kap. 3 §). För uppehållstillstånd finns en preklusionsbestämmelse som innebär att om utlänningen har vistats här i landet med uppehålls- tillstånd när frågan om återkallelse prövas av den myndighet som först beslutar i saken, får uppehållstillståndet återkallas endast om det finns synnerliga skäl för det (7 kap. 1 § tredje stycket UtlL). Motsvarande bör gälla för den som beviljats uppehållsstatus. En utlänning som medvetet har lämnat oriktiga uppgifter eller förtigit omständigheter som varit av betydelse för att få uppehållsstatus bör därför inte förlora sin uppehållsrätt av detta skäl om han eller hon vistats här i landet efter beslutet om uppehållsstatus. Om det finns synnerliga skäl bör dock uppehållsrätten kunna gå förlorad oavsett hur den enskilde vistats i landet. I likhet med vad som gäller för uppehållstillstånd bör det vara som har bevisbördan såväl för att den enskilde medvetet lämnat oriktiga uppgifter eller medvetet förtigit omständigheter som varit av betydelse för att uppehållsstatus skulle beviljas, som för att det föreligger synnerliga skäl för att uppehållsrätten ska upphöra (MIG 2015:3). 5.9När uppehållsstatus får vägras och när den upphör att gälla Regeringens förslag: Även om villkoren för att bevilja uppehållsstatus enligt utträdesavtalet är uppfyllda ska uppehållsstatus få vägras om det finns grund för avvisning eller utvisning enligt 8 kap. 11–14 §§ utlänningslagen, dvs. om utlänningen utgör ett hot mot allmän ordning och säkerhet. Uppehållsstatus ska också få vägras för en familjemedlem till en brittisk medborgare om det är fråga om ett skenförhållande. Om en ansökan om uppehållsstatus avslås och utlänningen befinner sig i , ska det meddelas ett beslut om avvisning eller utvisning, om inte särskilda skäl talar emot. Uppehållsstatus enligt utträdesavtalet ska upphöra att gälla för den som avvisas eller utvisas från . Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna har inte några synpunkter på promemorians förslag. Kammarrätten i har lagtekniska synpunkter som gäller bestämmelserna om att uppehållsstatus ska få vägras i vissa fall. efterfrågar vägledning kring om myndigheten ska fatta beslut om att avregistrera eller återkalla uppehållsstatus, i de fall uppehållsstatusen har upphört. Facebookgruppen in påpekar att en brittisk medborgare behöver uppfylla villkoren för uppehållsrätt, genom t.ex. arbete eller egen försörjning, kontinuerligt för att få permanent uppehållsrätt. Gruppen efterfrågar ett klargörande av vad som ska gälla för personer som under vissa perioder inte uppfyller dessa villkor. Skälen för regeringens förlag Uppehållsstatus ska få vägras vid skenförhållanden och om utlänningen utgör ett hot mot allmän ordning och säkerhet En utlänning som ansöker om uppehållsstatus men inte uppfyller villkoren i utträdesavtalet för att beviljas en sådan status ska – förstås – få ett beslut om avslag på sin ansökan. Det kan gälla t.ex. en person som inte uppfyller villkoren för uppehållsrätt enligt utträdesavtalet. Några särskilda bestämmelser om det behövs inte. Det följer däremot inte direkt av utträdesavtalet att en person, som i och för sig uppfyller villkoren för att beviljas uppehållsstatus, kan nekas en sådan status på den grunden att han eller hon utgör ett hot mot allmän ordning och säkerhet. Bestämmelserna i artikel 20 i utträdesavtalet möjliggör dock för värdstaterna att begränsa rätten till uppehåll bl.a. med hänvisning till kapitel VI i rörlighets- direktivet. Om det i samband med en ansökan om uppehållsstatus skulle framkomma att sökanden utgör ett hot mot allmän ordning och säkerhet bör det finnas en möjlighet att avslå dennes ansökan. En bestämmelse med den innebörden bör därför införas i utlänningslagen. De särskilda omständigheter som anges i 8 kap. 12–14 §§ UtlL bör beaktas vid bedömningen av om det finns skäl att avslå ansökan av hänsyn till allmän ordning och säkerhet. Det innebär bl.a. att uppehållsstatus får vägras endast om utlänningens eget beteende utgör ett verkligt, faktiskt och tillräckligt allvarligt hot mot ett grundläggande samhällsintresse, och att hänsyn ska tas till bl.a. utlänningens ålder, hälsotillstånd, familje- situation och ekonomiska situation. Det följer inte heller direkt av utträdesavtalet att uppehållsstatus ska vägras en familjemedlem om det är fråga om ett s.k. skenförhållande, exempelvis om ett äktenskap ingåtts uteslutande i syfte att ge personen i fråga uppehållsrätt. Ovan i avsnitt 5.8 föreslås att det ska införas en bestämmelse om att det inte föreligger uppehållsrätt enligt utträdesavtalet för en familjemedlem till en brittisk medborgare om det är fråga om ett skenförhållande, vilket motsvarar vad som gäller enligt 3 a kap. 4 § tredje stycket UtlL. Den bestämmelsen blir dock främst aktuell om det framkommer att det rör sig om ett skenförhållande efter att uppehållsstatus har beviljats. Om det redan i samband med ansökan om uppehållsstatus från en familjemedlem till en brittisk medborgare framkommer att det är fråga om ett skenförhållande bör det finnas en möjlighet att avslå ansökan om uppehållsstatus. En bestämmelse med den innebörden bör därför införas i utlänningslagen. Att uppehållsstatus får vägras av hänsyn till allmän ordning och säkerhet och vid skenförhållanden innebär inte att det är obligatoriskt att avslå ansökan i de situationerna. I stället får det göras en bedömning av samtliga relevanta omständigheter i enlighet med proportionalitetsprincipen (jfr prop. 2013/14:81 s. 29). I 8 kap. 16 § UtlL anges att om en ansökan om uppehållstillstånd avslås eller avvisas, eller om ett sådant tillstånd återkallas, och utlänningen 2019/20:178 befinner sig i , ska det meddelas beslut om avvisning eller utvisning, om det inte finns särskilda skäl. Detsamma bör gälla om en ansökan om uppehållsstatus avslås. Det innebär att om en ansökan om uppehållsstatus avslås – vilket alltså kan bli fallet t.ex. om sökanden inte uppfyller villkoren för att beviljas uppehållsstatus, om sökanden utgör ett hot mot allmän ordning och säkerhet eller om det är fråga om ett skenförhållande – och utlänningen befinner sig i , ska det meddelas ett beslut om avvisning eller utvisning, om inte särskilda skäl talar emot. Särskilda skäl som talar emot att meddela ett beslut om avvisning eller utvisning kan t.ex. vara att det framstår som sannolikt att sökanden frivilligt kommer att lämna landet utan att något beslut om avvisning eller utvisning fattas. Om sökanden har rätt att vistas i på någon annan grund än utträdesavtalet, t.ex. om han eller hon har ett uppehållstillstånd, ska ett beslut om utvisning givetvis inte fattas. Kammarrätten i påpekar att i den föreslagna bestämmelsen i 3 b kap. 4 § UtlL används uttrycket ”får vägras”. Detta skiljer sig från det uttryck som används i det föreslagna tillägget i 8 kap. 16 § tredje stycket, där det i stället anges ”om en ansökan avslås”. Enligt kammarrätten vore det en fördel om samma uttryck används i bestämmelserna. Regeringen konstaterar att formuleringen ”får vägras” förekommer genomgående i utlänningslagen när det gäller möjligheten att avslå en ansökan om uppehållstillstånd i vissa situationer (se t.ex. 5 kap. 1 § andra stycket och 17a §). Enligt regeringen finns det, bl.a. av enhetlighetsskäl, anledning att använda uttrycket ”får vägras” även i detta sammanhang. Det föreslagna tillägget i 8 kap. 16 § UtlL reglerar följderna av att en ansökan om uppehållsstatus avslås. Bestämmelsen omfattar inte endast beslut om avslag på den grunden att uppehållsstatus har vägrats – t.ex. för att utlänningen utgör ett hot mot allmän ordning och säkerhet – utan även beslut om avslag av andra skäl. Det finns därför, enligt regeringens bedömning, skäl att utforma bestämmelserna på det sätt som föreslås i promemorian. Ett beslut om avvisning eller utvisning innebär att en uppehållsstatus upphör att gälla Uppehållsstatus enligt utträdesavtalet innebär inte att innehavaren har en ovillkorlig rätt att vistas i landet. En sådan status är endast en rättslig förutsättning för att de utlänningar som avses i bestämmelserna i utträdesavtalet ska ha rätt att åberopa rättigheter enligt utträdesavtalet. Uppehållsstatus utgör alltså inte ett hinder mot att avvisa eller utvisa t.ex. en person som inte uppfyller villkoren för uppehållsrätt i utträdesavtalet, eller en person som utgör ett hot mot allmän ordning och säkerhet. Det finns inte några uttryckliga bestämmelser i utträdesavtalet om i vilka situationer en uppehållsstatus kan återkallas eller annars upphör att gälla. I artikel 39 anges dock att de personer som omfattas ska åtnjuta de rättigheter som föreskrivs livet ut, såvida de inte upphör att uppfylla de villkor som anges. Om en person som har beviljats uppehållsstatus utvisas eller avvisas bör det innebära att han eller hon inte på nytt kan åberopa rättigheter enligt utträdesavtalet i . Uppehållsstatusen bör vid ett sådant beslut upphöra att gälla. För att tydliggöra detta bör en sådan bestämmelse införas i utlänningslagen. Som in pekar på kan det förekomma att en person som har Prop. 2019/20:178 beviljats uppehållsstatus – av olika skäl – inte längre uppfyller villkoren för uppehållsrätt. Det innebär inte i sig att han eller hon också förlorar sin uppehållsstatus, eftersom statusen upphör att gälla först vid ett beslut om utvisning eller avvisning. En person som har beviljats uppehållsstatus och som tillfälligt förlorat sin uppehållsrätt kan alltså fortsatt ha uppehållsrätt i om han eller hon åter uppfyller villkoren för det. Det gäller dock inte om personen i fråga har avvisats eller utvisats från . Det bör också framhållas att en period då en enskild inte har uppfyllt villkoren för uppehållsrätt, men inte förlorat sin uppehållsstatus i , inte är att anse som en sådan period av lagligt uppehåll som krävs för att kvalificera sig för permanent uppehållsrätt. Uppehållsstatus ska alltså upphöra att gälla vid ett beslut om utvisning eller avvisning, i likhet med vad som gäller exempelvis för uppehålls- tillstånd vid ett beslut om utvisning på grund av brott (se t.ex. prop. 2012/13:151 s. 29). Det innebär, såsom är inne på, att något särskilt beslut om återkallelse av uppehållsstatusen inte behöver fattas. 5.10Rätt till domstolsprövning och andra rättssäkerhetsgarantier Regeringens förslag: beslut enligt utträdesavtalet ska få överklagas till en migrationsdomstol. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Remissinstanserna har inte några synpunkter på Förvaltningsrätten i anför att de särskilda bestämmelser om rätt till muntlig förhandling som gäller för EES-medborgare även bör gälla för de brittiska medborgare som omfattas av utträdesavtalet och deras familjemedlemmar. Skälen för regeringens förslag Rätten till domstolsprövning säkerställs på flera sätt i utträdesavtalet. I t.ex. artikel 21 hänvisas det till artikel 31 i rörlighetsdirektivet, som innehåller bestämmelser om bl.a. tillgång till rättslig prövning. 18.1r finns det också en särskild bestämmelse om rätt till domstols- prövning av beslut om avslag på ansökan om uppehållsstatus. Rätten till domstolsprövning enligt utträdesavtalet bedöms ha direkt effekt. Ett överklagande av ett beslut enligt utträdesavtalet bör prövas av en migrationsdomstol. Av 14 kap. 5 b § UtlL följer visserligen att beslut som rör uppehållsrätt får överklagas till en migrationsdomstol. Bestämmelsen täcker dock inte alla de beslut som kommer att fatta enligt utträdesavtalet, t.ex. omfattas inte bevis för gränsarbetare, se avsnitt 5.5. Det bör därför införas en kompletterande bestämmelse i 14 kap. UtlL om att beslut enligt utträdesavtalet får överklagas till en migrationsdomstol. Såsom Förvaltningsrätten i påpekar innehåller utlänningslagen särskilda bestämmelser om muntlig förhandling i migrationsdomstol som gäller för utlänningar som omfattas av eller avtalet mellan Europeiska gemenskapen och dess medlemsstater å ena sidan och åandra sidan om fri rörlighet för personer (16 kap. 5 § fjärde stycket UtlL). Enligt dessa bestämmelser ska muntlig förhandling hållas i migrations- domstol i mål som rör utvisning eller vägran att förnya ett uppehålls- tillstånd. Även i mål som rör avvisning eller där ansökan om uppehålls- tillstånd har avslagits ska muntlig förhandling hållas i migrationsdomstol, om det begärs av en utlänning som omfattas av avtalen och som ansökt om uppehållstillstånd. I dessa fall behöver dock muntlig förhandling inte hållas, om detta skulle strida mot den nationella säkerhetens intresse. Förvaltningsrätten i pekar bl.a. på att promemorians förslag i övrigt syftar till att denna grupp ska behandlas på samma sätt som EES- medborgare, och att det av enhetlighetsskäl bör gälla även i fråga om rätten till muntlig förhandling. Bestämmelserna i 16 kap. 5 § fjärde stycket UtlL – som har sitt ursprung utlänningslag – infördes från början för att tillgodose de minimigarantier som ställdes upp i artikel 9 i rådets direktiv /221/EEG av om samordning av särskilda åtgärder som gäller utländska medborgares rörlighet och bosättning och som är berättigade med hänsyn till allmän ordning, säkerhet eller hälsa (EGT 56, , s. 850). fanns inte möjlighet till domstolsprövning av utlänningsärenden, utan överklaganden prövades av . Bestämmelserna om muntlig förhandling synes ha införts för att kompensera för det förhållandet att möjlighet till domstolsprövning saknades (prop. 1996/97:25 s. 211 och s. 297). Den särskilda rätten till muntlig förhandling har varit föremål för översyn i olika sammanhang , och förslag om att bestämmelserna ska tas bort har lämnats (se SOU 2009:56 s. 110 f, Ds 2012:60 s. 70 f, och SOU 2014:76 s. 342 f). Som skäl har bl.a. anförts att rörlighetsdirektivet inte bedöms uppställa ett krav på att muntlig förhandling ska hållas i migrationsdomstol i den utsträckning som anges i 16 kap. 5 § fjärde stycket UtlL. Förslagen har emellertid av olika skäl inte lett till lagstiftning (se prop. 2013/14:81 s. 36 f., och prop. 2017/18:279 s. 41 f.). De brittiska medborgarna och deras familjemedlemmar kommer efter övergångsperiodens utgång att omfattas av de allmänna bestämmelserna om rätt till muntlig förhandling i migrationsdomstol, vilket innebär att muntlig förhandling ska hållas bl.a. om en utlänning som för talan i målet begär det samt förhandlingen inte är obehövlig och inte heller särskilda skäl talar mot det (16 kap. 5 § tredje stycket UtlL). Enligt regeringens bedömning får detta i tillräcklig mån anses tillgodose deras rätt till muntlig förhandling i migrationsdomstol. De behöver därför inte omfattas av bestämmelserna om muntlig förhandling i 16 kap. 5 § fjärde stycket UtlL. Rättssäkerhetsgarantier enligt artikel 21 Enligt artikel 21 i utträdesavtalet ska de rättssäkerhetsgarantier som anges i artikel 15 och kapitel VI i rörlighetsdirektivet tillämpas på alla beslut av värdstaten som begränsar uppehållsrätten för den personkrets som avses i artikel 10 i utträdesavtalet. Hänvisningen till artikel 15 och rättssäkerhets- Prop. 2019/20:178 garantierna i kapitel VI i rörlighetsdirektivet får antas innebära att det som anges i artiklarna 15, 30 och 31 i rörlighetsdirektivet ska gälla för alla beslut som begränsar de berörda personernas uppehållsrätt enligt utträdes- avtalet. Artikel 21 torde främst ha betydelse för de värdstater som väljer att tillämpa nationella regler – dvs. inte de särskilda regler som följer av kapitel VI i rörlighetsdirektivet – för avlägsnande av de berörda brittiska medborgarna och deras familjemedlemmar. Bestämmelserna i artikel 21 säkerställer i dessa fall vissa grundläggande rättssäkerhetsgarantier, t.ex. delgivning av beslut och tillgång till domstolsprövning. Det finns inte något handlingsutrymme för värdstaterna att inskränka dessa rättigheter. Artikel 21 bedöms därför ha direkt effekt. I avsnitt 5.7 föreslås att de bestämmelser om avvisning och utvisning, och om verkställighet av beslut om avvisning och utvisning, som gäller för EES-medborgare och deras familjemedlemmar även ska gälla för den som har uppehållsstatus eller i övrigt utövar rättigheter enligt utträdesavtalet. Detta innefattar bl.a. de särskilda bestämmelser för EES-medborgare som har införts i svensk rätt med anledning av artiklarna 15, 30 och 31 i rörlighetsdirektivet. Den personkrets som omfattas av regleringen i artikel 21 har formulerats något annorlunda än i artikel 20. Medan artikel 21 tar sikte på de personer som avses i artikel 10, dvs. den personkrets som bestämmelserna i avdelning II i andra delen av utträdesavtalet ska tillämpas för, tar artikel 20 sikte på de personer som utövar rättigheter enligt avdelning II i andra delen i utträdesavtalet. Var gränsen går för vem som utövar rättigheter i den mening som avses i artikel 20 är – som angetts ovan i avsnitt 5.7 – en fråga för rättstillämpningen och ytterst . I den mån det skulle bedömas att en person som avses i artikel 10 inte utövar rättigheter enligt utträdesavtalet i den mening som avses i artikel 20 – och därmed inte omfattas av de särskilda regler som föreslås gälla för den gruppen – gäller dock de rättssäkerhetsgarantier som följer av artikel 21 för honom eller henne. Ett exempel skulle kunna vara en brittisk medborgare, eller familjemedlem till en brittisk medborgare, som faller in under personkretsen i artikel 10, men som inte ansöker om uppehållsstatus och därmed inte kan sägas utöva rättigheter enligt utträdesavtalet. Eftersom artikel 21 bedöms ha direkt effekt finns det inte något behov av särskilda bestämmelser om det. Regeringens förslag: För de utlänningar som har beviljats uppehållsstatus i enligt utträdesavtalet ska vid tillämpningen av lagen om svenskt medborgarskap uppehållsrätt likställas med ett Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser har inte några synpunkter på promemorians förslag. anser att det i lagtexten bör förtydligas att undantaget gäller för utlänningar som har beviljats uppehållsstatus i och har uppehållsrätt enligt utträdesavtalet. Skälen för regeringens förslag: För att förvärva svenskt medborgar- skap genom anmälan enligt 6, 7, 8 eller 9 § eller genom naturalisation enligt 11 § lagen (2001:82) om svenskt medborgarskap, MedbL, krävs det att sökanden har ett permanent uppehållstillstånd i . Krav på permanent uppehållstillstånd gäller inte för den som är medborgare i , , eller (20 § första stycket Bakgrunden till detta är att nordiska medborgare över huvud taget inte behöver ha uppehållstillstånd för att vistas i (prop. 2005/06:77 s. 127). I fråga om medborgare i övriga länder inom EES och sådana familjemedlemmar som avses i 3 a kap. 2 § UtlL ska vid tillämpningen av lagen uppehållsrätt likställas med ett permanent uppehållstillstånd (20 § andra stycket MedL). Undantaget från kravet på permanent uppehållstillstånd för EES-medborgare och deras familjemedlemmar infördes i medborgarskapslagen i samband med att rörlighetsdirektivet genomfördes i svensk rätt. Undantaget omfattade då EES-medborgare och familjemedlemmar med permanent uppehållsrätt. bl.a. att efter genomförandet av rörlighetsdirektivet kommer EES- medborgare som uppfyller direktivets krav inte längre att behöva uppehållstillstånd för att få vistas i . I konsekvens härmed bör det, även om kraven för medborgarskap i och för sig inte omfattas av gemenskapsrätten, inte stå i samklang med direktivet att kräva att EES- medborgare innehar uppehållstillstånd för att svenskt medborgarskap ska beviljas (prop. 2005/06:77 s. 128). utvidgades undantaget till att omfatta de EES-medborgare och familjemedlemmar som har uppehållsrätt Bakgrunden till det var bl.a. att det framkommit att vissa EES- medborgare och familjemedlemmar till EES-medborgare skulle ha kunnat förvärva svenskt medborgarskap tidigare än i landet, men förhindrats att göra det på grund av att de inte haft skäl att ansöka om Som skäl för ändringen anfördes bl.a. att det framstår som otillfredsställande att någon som utnyttjat den på unionsrätten grundade rättigheten att vistas i utan uppehållstillstånd i praktiken till följd av detta hamnar i ett sämre läge när det gäller medborgarskaps- förvärv än om han eller hon i stället hade ansökt om uppehållstillstånd 2013/14:143 s. 25 f.). De brittiska medborgare och familjemedlemmar som grundar sin vistelse i på bestämmelserna om uppehållsrätt i utträdesavtalet kommer inte att ha ett permanent uppehållstillstånd i . emellertid inte längre EES-medborgare och omfattas därmed inte av det undantag från kravet på permanent uppehållstillstånd som finns i 20 § andra stycket MedbL. För att inte möjligheten att förvärva svenskt medborgarskap ska gå förlorad för denna grupp bör det införas ett nytt undantag från kravet på permanent uppehållstillstånd i medborgarskaps- Undantaget bör motsvara det som gäller för EES-medborgare och familjemedlemmar till EES-medborgare. avtalet bör därför likställas med ett permanent uppehållstillstånd. En förutsättning för att den enskilde ska ha uppehållsrätt enligt utträdesavtalet är att han eller hon har ansökt om och beviljats uppehållsstatus enligt artikel 18.1, även om det , t.ex. i avvaktan på ett lagakraftvunnet beslut, är möjligt att vistas lagligt i utan sådan status med stöd av utträdesavtalet. kravet på permanent uppehållstillstånd bör dock gälla endast för de som Prop. 2019/20:178 har beviljats uppehållsstatus i . Det innebär att för de utlänningar som har uppehållsstatus i enligt utträdesavtalet bör vid tillämp- ningen av lagen uppehållsrätt likställas med ett permanent uppehålls- tillstånd. För att omfattas av undantaget från kravet på permanent uppe- hållstillstånd krävs alltså dels att sökanden har beviljats uppehållsstatus, dels att han eller hon uppfyller villkoren för uppehållsrätt. Enligt regeringens mening framgår detta av den föreslagna formuleringen och det finns därför inte, som föreslår, ett behov av förtydligande av lagtexten. Förslaget innebär inte någon förändring av övriga krav för medborgarskapsförvärv, t.ex. när det gäller hemvist. Regeringens förslag: Författningsändringarna ska träda i kraft . Regeringens bedömning: Det finns inte något behov av övergångs- bestämmelser. Promemorians förslag och bedömning överensstämmer med regeringens.