prop · H70389 · 2020-03-17 00:00:00 — Ett sådant översändande ska dock föregås av ett samråd med den andra statens behöriga myndighet, bl.a. för att höra sig för om möjligheterna att sända över domen. Regeringen betonade vikten av att ett ärende om överförande påbörjas i ett tidigt skede för att möjliggöra ett översändande så fort som möjligt efter det att domen har fått laga kraft (prop. 2014/15:29 s. 70). Handläggningen av ärenden enligt europeiska verkställighetslagen styrs även av andra mer generella bestämmelser. För Kriminalvårdens handläggning tillämpas förvaltningslagen (2017:900). Enligt 9 § ska ett ärende handläggas så enkelt, snabbt och kostnadseffektivt som möjligt utan att rättssäkerheten eftersätts. Bestämmelsen ger uttryck för allmänna utgångspunkter för handläggningen där bl.a. snabbheten ska balanseras mot berättigade krav på rättssäkerhet (se prop. 2016/17:180 s. 74). Vid handläggning i domstol av ett överklagande av Kriminalvårdens beslut tillämpas lagen (1996:242) om domstolsärenden (4 kap. 3 § europeiska verkställighetslagen). I 12 § lagen om domstolsärenden finns en bestämmelse om materiell processledning som syftar till att nå materiellt riktiga beslut och att processen i domstol ska bli snabb och billig (se prop. 1995/96:115 s. 113). Det kan slutligen noteras att det i instruktionerna för överrätterna finns bestämmelser om att mål och ärenden får handläggas med förtur om målet av någon särskild anledning bör avgöras skyndsamt. Det framgår av 20 § förordningen (1996:379) med hovrättsinstruktion och 10 § förordningen (1996:377) med instruktion för . Motsvarande reglering saknas i förordningen (1996:381) med tingsrättsinstruktion. Dessa generella bestämmelser innebär emellertid inte att särskild skyndsamhet ska iakttas vid handläggningen av ärenden enligt europeiska verkställighetslagen, utan denna ärendehantering ska ställas mot alla andra typer av mål och ärenden som handläggs i de allmänna domstolarna. Närmare om handläggningen hos och i de allmänna domstolarna Ett ärende om översändande av en svensk dom på frihetsberövande påföljd handläggs av Kriminalvården. Om den dömde är frihetsberövad, initieras ärendet antingen av det häkte där den dömde inväntar att domen ska få laga kraft eller av den anstalt i vilken den dömde har placerats för att avtjäna sitt straff. Det är också möjligt för den dömde att själv initiera ett ärende genom en egen ansökan. Vidare förekommer det att ärenden initieras i samband med att den dömde grips eller lokaliseras utomlands. För det fall den dömde är på fri fot, är det placeringssektionen vid som initierar ärendet. Efter en anmälan från t.ex. en anstalt sköts handläggningen därefter av rättsenheten på myndighetens huvudkontor. För häktena, anstalterna eller placeringssektionen finns inget krav på att omgående bedöma om en svensk dom på frihetsberövande påföljd kan bli aktuell att sändas över enligt europeiska verkställighetslagen. Således skiljer det sig åt hur snabbt ett ärende initieras. Det förekommer även att frihetsberövande påföljder verkställs i fram till villkorlig frigivning trots att förutsättningar har funnits för att Prop. 2019/20:89 överföra verkställigheten till en annan medlemsstat. Hur många fall det rör sig om finns det dock inga närmare uppgifter om. Efter det att ett ärende har anmälts till varierar handläggningstiden med hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet. Några uttryckliga bestämmelser eller fastslagna riktlinjer om hur lång handläggningstiden bör vara finns inte. Från 2019 har Kriminalvården handlagt ca 550 ärenden. Rättsenheten på ansvarar också för handläggningen av om en utländsk dom på frihetsberövande påföljd ska erkännas och verkställas i . Den 30-dagarsfrist som Kriminalvården ska efterleva brukar myndigheten i de flesta fall hålla. lagen varit i kraft har myndigheten handlagt ca 140 ärenden. Vid de allmänna domstolarnas handläggning av ett överklagande av Kriminalvårdens beslut tillämpas lagen om domstolsärenden. ges Kriminalvården respektive den dömde tillfälle att yttra sig innan ärendet avgörs, vilket i normalfallet sker . Handläggningen kan fördröjas då handlingar som den dömde har gett in behöver översättas. Ärenden av detta slag prioriteras inte i förhållande till ärenden av förturskaraktär. När det gäller hur handläggningen tar i de allmänna domstolarna, hänvisas till den redogörelse som finns promemorian (Ds 2019:9 s. 34–36). Skäl för att handläggningen hos och i de allmänna domstolarna ska ske med viss skyndsamhet Rambeslutet om verkställighet av frihetsberövande påföljder syftar till att underlätta den dömdes sociala återanpassning till ett laglydigt liv efter avtjänat straff (artikel 3.1). Syftet uppnås genom att en frihetsberövande påföljd som har dömts ut i en medlemsstat verkställs i den medlemsstat till vilken den dömde har starkast anknytning. Europeiska verkställighetslagen har samma syfte. En svensk eller utländsk dom på frihetsberövande påföljd ska, om det i det enskilda fallet gynnar den dömdes återanpassning, verkställas i en annan medlemsstat respektive i . När förutsättningarna finns för att överföra en straffverkställighet från eller till är den givna utgångspunkten att ett överförande ska komma till stånd så fort som möjligt. Det finns då inte några skäl för att den dömde fortsätter att verkställa påföljden i den stat som har meddelat domen, förutom den tid som krävs för att pröva frågan och fatta de beslut som är nödvändiga för ett överförande. Ju verkställigheten pågår i den stat som har meddelat domen, desto bättre blir möjligheterna att uppnå syftet med samarbetet. En snabb handläggning är viktig även om ett överförande inte kommer till stånd. Fram till tidpunkten för beslutet är det i viss mån ovisst var verkställigheten i slutändan ska ske. Ett snabbt besked oavsett utgång är således av betydelse för den dömde och dennes fortsatta återanpassning. Handläggningen i , såväl hos som i de allmänna domstolarna, bör således vara snabb och effektiv oavsett om det rör sig om en svensk dom som ska verkställas i en annan medlemsstat eller tvärtom. Särskilt angeläget blir detta om den frihetsberövande påföljden är för- hållandevis kort, men fortfarande . 2019/20:89 En ytterligare omständighet som pekar på behovet av en skyndsam hantering är de skillnader som finns i medlemsstaternas verkställighetsregler, t.ex. om villkorlig frigivning. Dessa skillnader ska beaktas vid översändande av en svensk dom på frihetsberövande påföljd (se 2 kap. 1 § första stycket 4 europeiska verkställighetslagen). Ett beslut om översändande som fattas i slutet av en straffverkställighet kan medföra att ett översändande framstår som olämpligt om reglerna om villkorlig frigivning i den andra staten innebär en betydande faktisk förlängning av straffverkställigheten (jfr rättsfallen NJA 2017 s. 784 och NJA 2017 s. 300). I sammanhanget ska det dock påpekas att även om handläggningen i är effektiv, tar det innan nödvändiga beslut meddelas i den andra medlemsstaten, vilket kan medföra att det dröjer innan ett överförande kommer till stånd. Även om inte råder över handläggningstiderna i den andra staten, talar också detta förhållande för att handläggningen i bör vara så snabb och effektiv som möjligt. Sammanfattningsvis bör handläggningen hos och i de allmänna domstolarna av ett ärende om överförande av en straffverkställighet från eller till enligt regeringens mening ske med en viss skyndsamhet för att uppnå syftet med rambeslutet. måste Kriminalvården och de allmänna domstolarna ha en rimlig tid på sig för att handlägga ärendet eller ett överklagande. I promemorian föreslås i förordning en skyldighet för Kriminalvården att så snart som det är möjligt bedöma om det kan bli aktuellt att sända över en svensk dom på frihetsberövande påföljd till en annan medlemsstat. Regeringen avser att återkomma till denna fråga. Rimlig handläggningstid hos och i de allmänna domstolarna I promemorian redogörs för ett antal omständigheter som bör beaktas för att kunna fastställa en rimlig tid för att handlägga ett ärende om att sända över en svensk dom på frihetsberövande påföljd till en annan medlemsstat. De omständigheter som lyfts fram anser regeringen också vara relevanta. En viktig aspekt är omfattningen av den prövning som ska göras främst av Kriminalvården, men även av en domstol i de fall myndighetens beslut överklagas. I huvudsak rör det sig om att pröva om de förutsättningar som anges i 2 kap. 1–3 §§ europeiska verkställighetslagen är uppfyllda. Regeringens delar den bedömning som görs i promemorian att prövningen i normala fall inte kan anses vara alltför omfattande eller komplicerad. Om den dömde samtycker förenklas Kriminalvårdens prövning avsevärt. Kriminalvården ska främst ta ställning till den dömdes anknytning till den andra medlemsstaten. Den dömdes medborgarskap torde som regel inte vara svårt att fastställa. Detsamma bör gälla den dömdes bosättning, även om det i vissa ärenden kan behöva övervägas närmare om t.ex. den dömde har vistats i eller i en tredje stat. Konstaterandet att den dömde utvisats enligt ett beslut med stöd av 8 a kap. utlänningslagen (2005:716) bör också vara enkelt. Om den dömde är frihetsberövad i , vilket enligt Kriminalvården är fallet i en absolut majoritet av ärendena, bör inhämtande av den dömdes inställning inte utgöra några problem eller medföra någon tidsutdräkt. gälla när den dömde ska delges de beslut som meddelas. sändandet av den svenska domen används vidare ett standardiserat Prop. 2019/20:89 formulär där samtliga relevanta uppgifter ska finnas med. översatt till samtliga medlemsstaters officiella språk. Kompletterande information i intyget ska visserligen översättas, men stora delar av informationen lämnas genom att kryssa i olika rutor. Även domen ska sändas över. Den behöver dock inte översättas. Den dömde invänder emellanåt att en verkställighet i den andra medlemsstaten strider mot om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (). Kriminalvården får dock anses ha god kunskap om vilka länder som det kan handla om och hur fängelseförhållandena är i dessa stater även om det i vissa fall kan krävas ytterligare efterforskningar. I de fall garantier om verkställigheten måste inhämtas från den andra medlemsstaten kan dock handläggningstiden dra ut . Det kan också finnas andra orsaker som medför att handläggningen tar , t.ex. om ett medgivande till ett översändande behöver inhämtas (se 2 kap. 2 § första stycket europeiska verkställighetslagen). För domstolarnas del sker handläggningen enligt lagen (1996:242) om domstolsärenden. Den processuella hanteringen är i normalfallet enkel och muntliga sammanträden är som regel inte nödvändiga. I många fall har den dömde ett offentligt biträde, vilket också förenklar hanteringen. I normalfallen inhämtas yttranden från respektive part innan målet är färdigt för avgörande. Mot denna bakgrund får enligt regeringens mening en rimlig målsättning för handläggningstiden hos och i de allmänna domstolarna anses vara i de fall ett samtycke från den dömde saknas. I de fall den dömde samtycker till att domen sänds över bör en rimlig handläggningstid hos vara drygt en månad. Den tid som avses är den från det att ett ärende initieras inom till dess det finns ett slutligt beslut. Regeringen är medveten om att handläggningstiden kan bli längre om en garanti eller ett medgivande måste inhämtas från den andra medlemsstaten. Kriminalvården har av förklarliga skäl ingen möjlighet att påverka den andra statens hantering, förutom att vid lämpliga tillfällen göra påstötningar om hur ärendet ligger till. Desto viktigare är det då att handläggningen i är så effektiv som möjligt. När en utländsk dom på frihetsberövande påföljd sänds över till för erkännande och verkställighet, förutsätts att handläggningen sker med hänsyn till artikel 12.2 i rambeslutet. Ett slutligt beslut ska fattas från det att Kriminalvården tar emot den utländska domen. Endast i undantagsfall bör ett beslut ta (artikel 12.3). Denna frist måste Kriminalvården och de allmänna domstolarna efterleva. Ett skyndsamhetskrav för handläggningen hos och i de allmänna domstolarna bör införas För ärenden om att sända över en svensk dom på frihetsberövande påföljd till en annan medlemsstat är handläggningstiderna hos och i de allmänna domstolarna i de allra flesta fall längre än den angivna målsättningen om att ett ärende i normalfallet ska hanteras . Endast i ett mindre antal ärenden uppnås denna målsättning och det förutsätter i huvudsak att Kriminalvårdens eller, i vart fall, tings- rättens beslut inte överklagas. I flera fall tar handläggningen så att det är meningsfullt att sända över domen när det väl finns ett I fråga om erkännande och verkställighet av en utländsk dom på frihets- berövande påföljd har Kriminalvården angett att myndigheten i de allra flesta fall lever upp till den 30-dagarsfrist som föreskrivs i 3 kap. 10 § I de fall Kriminalvårdens beslut över- klagas till tingsrätten lever endast i ett fåtal fall upp till den bindande tidsfrist som anges i rambeslutet. deras tiden för delgivning och överklagande i den totala handläggnings- tiden, men är det något som rambeslutet utgår från (se skäl 22). Utgångspunkten i rambeslutet är att fristen ska överskridas endast i undantagsfall (se artikel 12.3). Mot denna bakgrund bör det övervägas att införa ett uttryckligt skynd- samhetskrav i europeiska verkställighetslagen för Kriminalvårdens och de allmänna domstolarnas handläggning av ärenden om översändande av en svensk dom på frihetsberövande påföljd. Det bör också övervägas att införa ett motsvarande krav för de allmänna domstolarnas handläggning när Kriminalvårdens beslut i fråga om erkännande och verkställighet av en utländsk dom på frihetsberövande påföljd överklagas. Med hänsyn till den tidsfrist som föreskrivs i 3 kap. 10 § europeiska verkställig- hetslagen för dessa fall, är några ytterligare krav på skyndsamhet för Kriminalvården inte nödvändiga. I enlighet med vad regeringen tidigare uttalat bör de principiella över- väganden som görs i betänkande Mål och medel – särskilda åtgärder för vissa måltyper i domstol (SOU 2010:44) gälla som inriktning för det fortsatta arbetet med att säkerställa att mål och ärenden i domstol avgörs effektivt och med hög kvalitet (prop. 2011/12:1 utg. omr.4 s. 27). I betänkandet ställs vissa riktlinjer upp för att en särskild åtgärd i form av ett lagstadgat skyndsamhetskrav ska kunna motiveras, eftersom en allmän utgångspunkt är att alla mål avgörs inom rimlig tid. åtgärder bör endast användas när det finns ett behov av extra stor skynd- ställer mot denna bakgrund upp fyra principer för när det finns ett behov av särskilda åtgärder för att uppnå särskild skynd- Dessa är när prövningen har betydelse för om en person ska vara fortsatt frihetsberövad, när särskilt skyddsvärda eller utsatta personer är parter och utgången i målet har betydelse för deras grundläggande levnads- betingelser, när avgörandet blir meningslöst om det inte fattas inom viss eller när särskilda skyndsamhetskrav följer av inter- En allmän utgångspunkt är, som anges ovan, att det inte finns några skäl för att verkställigheten av påföljden fortsätter i när de materiella förutsättningarna för ett översändande av en svensk dom är uppfyllda, med undantag för den tid som krävs för att pröva frågan, eventuellt efter ett Den dömdes sociala återanpassning ska ske i en annan medlemsstat och förutsättningarna för en lyckad återanpassning ökar ju som den dömde verkställer påföljden i den medlemsstaten. Verkställighetstiden i bör därför bli så kort som möjligt, för att verkställigheten i den andra staten ska bli meningsfull. Som konstaterats är handläggningstiderna för de ärenden som initieras hos och överklagas till domstolarna ofta längre än den uppställda målsättningen om tre till fem månaders sammanlagd handläggningstid, i många fall mycket längre. Den tiden bör kunna kortas ned avsevärt för att öka möjligheterna för den dömde att återanpassa sig genom att verkställigheten sker i den andra medlemsstaten. Ett införande av ett skyndsamhetskrav skulle öka förutsättningarna för en snabbare handläggning än vad som är fallet och tillse att ett beslut, när det väl fattas, blir meningsfullt. Om handläggningstiden i domstol resulterar i att ett översändande av en dom i praktiken omöjliggörs, är det en ordning som inte kan godtas. Förvisso finns inget uttryckligt skyndsamhetskrav i rambeslutet i de fall agerar som utfärdande stat. är själva grundtanken med rambeslutet att om den dömdes återanpassning främjas av ett överförande av verkställigheten, ska medlemsstaterna samarbeta i största möjliga utsträckning och ett ärende ska hanteras så pass skyndsamt att ett överförande fyller sin funktion. En handläggningstid som innebär att detta syfte undergrävs kan inte anses vara i överensstämmelse med rambeslutets målsättning. Regeringen anser därför att ett skyndsamhetskrav för de allmänna domstolarna i ärenden där en svensk dom ska sändas över för erkännande och verkställighet i en annan medlemsstat är förenligt med utgångspunkter och därför bör införas. Om ett skyndsamhetskrav föreskrivs för de allmänna domstolarna är det rimligt att ett motsvarande krav införs för Kriminalvårdens handläggning. Kravet på skyndsamhet bör gälla från det att ett ärende initieras till dess det finns ett slutligt beslut. Eftersom den huvudsakliga hanteringen av ett ärende sker hos är ett skyndsamhetskrav där av särskild vikt. Regeringen delar inte advokatsamfunds farhågor om att ett krav på skyndsam handläggning skulle urholka den dömdes möjligheter att utforma sin talan. Det kan konstateras att många olika måltyper har förenats med skyndsamhetskrav trots att de kan innehålla moment som kan vara komplicerade. När det gäller frågor om överförande av straffverkställighet bör det dessutom normalt ligga i den dömdes intresse, oavsett vilken inställning han eller hon har, att frågan prövas snabbt. Komplicerade moment kan således inte i sig anses utgöra skäl att avstå från ett krav på skyndsam handläggning, när syftet med lagstiftningen påkallar det. Den dömde måste naturligtvis även om ett skyndsamhetskrav gäller ges rimlig tid att lägga fram de omständigheter som han eller hon vill åberopa. Det kan dock, i enlighet med vad för fram, konstateras att ett krav på skyndsam handläggning medför att även frågan om huruvida ett offentligt biträde ska förordnas måste hanteras på ett sådant sätt att skyndsamhetskravet kan uppnås. Regeringen anser inte heller att Kriminalvårdens arbete med förändrade interna riktlinjer minskar behovet av ett lagstadgat krav på skyndsam handläggning. Myndighetens arbete är något positivt men ett uttryckligt krav i lag på skyndsamhet betonar vikten av att aktuella ärenden hanteras snabbt och effektivt från det att ett ärende initieras hos fram till dess det finns ett slutligt beslut. I de fall är verkställande stat får det anses rimligt att införa ett skyndsamhetskrav för domstolarnas handläggning i de fall där Kriminalvårdens beslut i fråga om erkännande och verkställighet av en utländsk dom på frihetsberövande påföljd överklagas. Eftersom införande av ett skyndsamhetskrav för domstolarna grundar sig på en uttrycklig inter- 2019/20:89 nationell förpliktelse är ett sådant krav i linje med de kriterier som ställer upp. Sammanfattningsvis bör det införas ett skyndsamhetskrav för handläggningen hos och i de allmänna domstolarna av ärenden om översändande av en svensk dom på frihetsberövande påföljd till en annan medlemsstat. Vidare bör ett skyndsamhetskrav införas för de allmänna domstolarnas handläggning i de fall Kriminalvårdens beslut i fråga om erkännande och verkställighet av en utländsk dom på motsvarande påföljd har överklagats. Utformningen av ett skyndsamhetskrav Ett krav på skyndsam handläggning kan utformas på olika sätt, antingen som ett allmänt utformat krav eller i form av en särskild angiven tidsfrist. När det gäller skyndsamhetskrav i domstolarna har frågan om utformning berörts av den ovan nämnda . Visserligen uttalar sig utredningen endast om handläggningen i domstol, men det finns inte anledning att utforma ett skyndsamhetskrav på olika sätt för Kriminalvårdens handläggning av ett ärende om översändande av en svensk dom och domstolens prövning när Kriminalvårdens beslut överklagas. Enligt bör, när det konstateras att en måltyp har behov av extra skyndsamhet, alltid den minst ingripande åtgärd som kan möta behovet användas. Bestämmelser om att en måltyp ska handläggas skyndsamt, dvs. med förtur, bör användas när det finns behov av att avgöra målen inom av några få månader från det att förfarandet inleds i domstolen eller överklagandefristen går ut, medan tidsfrister bör användas när det finns behov av att ta upp målen till prövning inom , normalt högst en månad, från det att förfarandet inleds i domstolen eller överklagandefristen går ut och i de fall där det krävs enligt internationella åtaganden. Det kan noteras att ett krav på skyndsam handläggning med närmare bestämda tidsfrister är förbehållen lagstiftning där skyndsamhetskravet korresponderar med ett särskilt starkt skyddsintresse. Detta är inte aktuellt för de ärenden som det nu gäller. En förtur som innebär att ett avgörande kommer till stånd får anses vara tillräckligt och i linje med den allmänna utgångspunkten om handläggningstiderna. Ett skyndsamhetskrav som är generellt utformat ger också domstolarna en rimlig möjlighet till prioritering mellan olika ärendetyper utan att hanteringen av andra angelägna ärendetyper påverkas negativt i nämnvärd utsträckning. Skyndsamhetskravet bör således utformas som ett generellt krav i de fall det rör sig om ett översändande av en svensk dom till en annan medlemsstat. I de fall en utländsk dom ska erkännas och verkställas i bör ett motsvarande skyndsamhetskrav införas för de allmänna domstolarna, trots att en tidsfrist gäller för Kriminalvårdens handläggning. I det sistnämnda fallet skulle möjligen en uttrycklig tidsfrist kunna motiveras med hänsyn till att rambeslutet om verkställighet av frihetsberövande påföljder anger en frist . Regeringen bedömer dock att ett allmänt formulerat skyndsamhetskrav bör vara tillräckligt även i dessa fall. 5.2.2Frågor om delgivning och Kriminalvårdens skyldighet att kommunicera innan ett beslut fattas Regeringens bedömning: Regler om undantag från 24 § andra stycket delgivningslagen i samband med att Kriminalvården inleder ett ärende om att sända över en svensk dom på frihetsberövande påföljd bör inte införas. Det finns heller inget behov av ytterligare bestämmelser i lag som gör undantag från Kriminalvårdens allmänna skyldighet att inför ett beslut om att sända över en svensk dom underrätta den dömde om material av betydelse inför beslutet och ge honom eller henne tillfälle att yttra sig över materialet. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna godtar eller invänder inte mot bedömningen. Skälen för regeringens bedömning: För Kriminalvårdens handlägg- ning och beslut i ärenden om att sända över en svensk dom på frihetsberövande påföljd gäller förvaltningslagen (2017:900), vilket innebär att den lagens bestämmelser om bl.a. partsinsyn och kommunikation är tillämpliga (jfr prop. 2014/15:29 s. 77). I 25 § förvaltningslagen finns bestämmelser om en myndighets kommunikationsskyldighet. Innan Kriminalvården beslutar i ett ärende ska den dömde, om det inte är uppenbart obehövligt, underrättas om allt material av betydelse för beslutet och ges tillfälle att inom en bestämd tid yttra sig över materialet. Därutöver finns vissa undantag som dock inte är aktuella här. Myndigheten bestämmer själv hur underrättelsen ska göras och den får göras genom delgivning. Vidare följer det av 44 § att ett överklagande av ett beslut ska ha kommit in till Kriminalvården från den dag då den dömde fick del av beslutet genom myndigheten.