prop · H703194 · 2020-06-30 00:00:00 — En revisors huvud- uppgift är att granska bolagets eller föreningens årsredovisning och bok- föring samt styrelsens och den verkställande direktörens förvaltning (9 kap. 3 § aktiebolagslagen respektive 8 kap. 3 § lagen om ekonomiska föreningar). Revisorn ska i revisionsberättelsen bl.a. uttala sig om huru- vida årsredovisningen har upprättats i enlighet med tillämplig lag om årsredovisning, om huruvida styrelseledamöterna och den verkställande direktören bör beviljas ansvarsfrihet gentemot företaget samt om huruvida stämman bör fastställa balansräkningen och resultaträkningen (9 kap. 31, 32 och 33 §§ aktiebolagslagen samt 8 kap. 34–36 §§ lagen om ekonomiska föreningar). Om företaget inte har gett revisorn tillgång till den informa- tion eller de handlingar som revisorn anser sig behöva för att kunna full- göra sin granskning kan revisorn, som (numera Revi- sorsinspektionen) påpekar, anmärka på det i revisionsberättelsen och lämna en s.k. oren revisionsberättelse. Behovet att ändra möjligheten att begära ut information från företaget framstår därför som mindre när det gäller revisorer. Det förefaller emellertid mindre lämpligt att regelverken för de olika formerna av granskning ser olika ut. Inte heller har något framkommit som talar för att revisionen skulle påverkas negativt om upplysningsskyldig- heten läggs på företaget i stället för de enskilda befattningshavarna. Revi- sorn har fortfarande möjlighet att vända sig till styrelseledamöterna eller den verkställande direktören för att få tillgång till den information och de handlingar som revisorn behöver för sitt arbete. har även med den föreslagna regleringen det yttersta ansvaret för att 2019/20:194 bolaget eller föreningen fullgör sina skyldigheter gentemot revisorn. En annan sak är att företaget kan ha en intern ordning för delegation och ansvarsfördelning som innebär att det är någon annan person som i praktiken lämnar informationen till revisorn. Så kan det vara redan med den hittillsvarande regleringen. Enligt regeringens mening bör därför även reglerna om bolagets eller föreningens upplysningsskyldighet gentemot revisorn ändras. Större möjlighet för parterna att anpassa Regeringens förslag: Aktieägarna ska kunna komma överens om att en skiljetvist om inlösen av aktier ska prövas av fler eller färre än tre De ska också kunna komma överens om att göra avsteg från de regler om hur skiljemännen utses som gäller när majoritetsaktie- ägaren begär inlösen. Uppgiften att ge minoritetsaktieägarna tillfälle att anmäla om de önskar föra sin egen talan i en inlösentvist ska inte längre ligga på skilje- I stället ska styrelsen, när den underrättar minoritetsaktieägar- na om att majoritetsaktieägaren har begärt inlösen, uppmana dem att göra en sådan anmälan. I ett privat aktiebolag ska styrelsen inte behöva kungöra underrättel- sen till minoritetsaktieägarna. Det ska i stället räcka att aktieägarna underrättas i enlighet med de rutiner för kommunikation med aktie- ägarna som bolaget normalt tillämpar. I ett publikt aktiebolag ska under- rättelsen annonseras i Post- och och i den eller de rikstäckande dagstidningar som har angetts i bolagsordningen. ska underrättelsen också skickas med brev till varje aktieägare som lösningsanspråket riktas mot och vars postadress är känd för bo- Det ska anges i aktiebolagslagen att hela lagen om skiljeförfarande gäller subsidiärt i skiljetvister om inlösen. Regeringens bedömning: Det bör inte införas en möjlighet att i bolagsordningen bestämma att en tvist om inlösen av aktier ska prövas av allmän domstol i stället för i ett skiljeförfarande. Förslagen i promemorian (Ds 2015:25) överensstämmer delvis med regeringens förslag och bedömning (se s. 59, 64 och 104 f.). föreslås det att det ska införas en möjlighet att i bolagsordningen bestämma att en inlösentvist ska prövas av allmän domstol i stället för i ett Remissinstanserna: Remissutfallet är blandat. styrker de flesta av förslagen eller har inga invändningar mot dem, däri- bland att skiljeförfarandet görs mer flexibelt och att det anges i aktie- bolagslagen att hela lagen (1999:116) om skiljeförfarande gäller subsidiärt Flera remissinstanser, bl.a. , Svenskt Närings- liv och , tillstyrker även att det införs en Prop. 2019/20:194 möjlighet till domstolsprövning av inlösentvister. hovrätt, och är kritiska till det förslaget, åtminstone på detta underlag. anser att det kan finnas skäl för att gå vidare med förslaget för privata aktiebolag, men inte för publika aktiebolag. Skälen för regeringens förslag och bedömning Ingen möjlighet till prövning av allmän domstol i första instans Den som äger mer än nio tiondelar av aktierna i ett aktiebolag har rätt att av de övriga aktieägarna lösa in återstående aktier. Den som ingår i aktie- ägarminoriteten har för sin del rätt att få sina aktier inlösta av majori- tetsaktieägaren (22 kap. 1 § aktiebolagslagen). Rätten för majoritetsaktieägaren att få till stånd inlösen motiveras bl.a. av att den bidrar till att skapa förutsättningar för sunda omstruktureringar och förnyelse i näringslivet, inte minst genom att fusioner av moderbolag och dotterbolag underlättas. Rätten för minoritetsaktieägarna att få sina aktier inlösta hänger samman med att en minoritet som innehar mindre än en tiondel av aktierna i bolaget saknar möjlighet att utöva många av de rättigheter som ingår i aktiebolagslagens minoritetsskydd (prop. 2004/05:85 s. 437 f.). Om parterna inte kan komma överens om huruvida det finns en rätt eller skyldighet till inlösen eller om lösenbeloppets storlek, ska tvisten prövas i ett skiljeförfarande av tre skiljemän. I ett sådant skiljeförfarande kan också en talan om förpliktelse för majoritetsaktieägaren att betala ett fastställt lösenbelopp prövas (22 kap. 5 § aktiebolagslagen). I promemorian föreslås det att det ska öppnas en möjlighet att få inlösen- tvister prövade av allmän domstol i första instans i stället för i ett skilje- förfarande. Enligt förslaget ska det fortfarande vara huvudregel att pröv- ningen sker i ett skiljeförfarande. En prövning i domstol ska förutsätta att det har tagits in en bestämmelse om det i bolagsordningen. Som skäl för förslaget anförs bl.a. att skiljeförfarandet enligt aktiebolagslagen främst är avpassat för större bolag med ett spritt ägande och en kapitalstark majori- tetsägare. Enligt promemorian passar förfarandet sämre i mindre bolag med ett fåtal aktieägare. Remissutfallet är i denna del blandat. Flera remissinstanser pekar på att frågan behandlades redan i lagförarbetena till aktiebolagslag. I propositionen fann den dåvarande regeringen att de skäl som talade för att behålla prövningen av inlösentvister i skiljeförfarande var starkare än de skäl som talade för att öppna upp för prövning i allmän domstol (se prop. 2004/05:85 s. 458 f.). De argument som lyftes fram i det sammanhanget är enligt regeringens mening fortfarande relevanta. Sålunda är det typiskt sett enklare att uppbringa den specialistkompetens som krävs i inlösen- tvister inom ramen för ett skiljeförfarande än inom ramen för ett dom- stolsförfarande. Ett skiljeförfarande är som regel också snabbare än ett domstolsförfarande. Till detta kommer att förslaget i promemorian åtmin- stone i vissa bolag skulle göra det möjligt för en majoritetsaktieägare –som kontrollerar innehållet i bolagsordningen – att ensam avgöra om inlösentvister ska prövas genom ett skiljeförfarande eller i allmän domstol. Det går heller inte att bortse från att förslaget i promemorian med två 2019/20:194 alternativa processvägar förutsätter ett relativt komplicerat processuellt regelverk. En fördel med förslaget i promemorian är att parterna skulle få större möjlighet att påverka processen. Skälen för att möjliggöra domstols- prövning i första instans blir dock svagare om skiljeförfarandet görs mer flexibelt (se nedan). Sammantaget anser regeringen att det inte är klart att förslaget i promemorian har sådana fördelar att det bör genomföras. Ett mer flexibelt skiljeförfarande För att öka flexibiliteten och göra skiljeförfarandet mer tillgängligt även i inlösentvister som berör mindre bolag bör aktieägarna enligt regeringens mening få större möjlighet att påverka förfarandet. Det bör bli möjligt för aktieägarna att bestämma att tvisten ska prövas av ett annat antal skiljemän än tre. I de fall inlösen begärs av majoritetsaktieägaren bör det också bli möjligt att bestämma att skiljemännen ska utses på ett annat sätt än enligt de hittillsvarande reglerna. Sådana avvikelser från aktiebolagslagens hu- vudregler bör kräva att samtliga aktieägare är överens om det. På så sätt skapas möjligheter i framför allt aktiebolag med ett fåtal ägare att få till stånd ett skiljeförfarande som passar i det enskilda fallet, utan att skyddet för minoriteten riskerar att urholkas. I de fall inlösen begärs av en minoritetsaktieägare är det möjligt för parterna att bestämma hur skiljemännen ska utses (se 12 § lagen om skiljeförfarande). När styrelsen har tagit emot en begäran från majoritetsaktieägaren om att en inlösentvist ska avgöras av skiljemän ska styrelsen enligt den hittills- varande regleringen genast underrätta berörda minoritetsaktieägare om att inlösen har begärts. Underrättelsen ska kungöras i Post- och Inrikes Tid- ningar och i minst en ortstidning. Den ska också skickas med brev till alla aktieägare som lösningsanspråket riktas mot och vars postadress är känd för bolaget (22 kap. 7 § aktiebolagslagen). Detta underrättelseförfarande framstår som onödigt komplicerat och kostsamt, särskilt för aktiebolag med ett fåtal aktieägare. Det finns enligt regeringens mening utrymme för att förenkla förfarandet för privata aktiebolag, utan försämrad rättssäkerhet för minoritetsaktieägarna. Det bör vara tillräckligt att styrelsen skriftligen underrättar aktieägarna i enlighet med de rutiner som bolaget normalt tillämpar för kommunikation med aktieägarna. För publika aktiebolag, som typiskt sett har ett mer spritt ägande än privata aktiebolag, bör den hittillsvarande ordningen fortsätta att gälla. Enligt de hittillsvarande reglerna ska skiljemännen, när de har utsetts, uppmana de aktieägare som själva vill föra sin talan att anmäla det till skiljenämndens ordförande. Även denna uppmaning ska kungöras i Post- och och i minst en ortstidning (22 kap. 7 och 11 §§ aktiebolagslagen). Enligt regeringens mening bör ansvaret för denna uppmaning också läggas på styrelsen och omfattas av de föreslagna reglerna om styrelsens underrättelse till minoritetsaktieägarna. Därigenom kan den inledande fasen i inlösenförfarandet kortas något. Hela lagen om skiljeförfarande ska gälla subsidiärt I en inlösentvist gäller lagen om skiljeförfarande i fråga om skiljemännen och förfarandet inför dem, om inte något annat följer av 22 kap. aktiebo- lagslagen (se 22 kap. 5 § aktiebolagslagen). I rättsfallet NJA 2013 s. 1032 fann att denna bestämmelse inte utesluter att en skilje- dom upphävs enligt lagen om skiljeförfarande när det har förekommit ett fel i handläggningen som har inverkat på utgången. ansåg att den drabbade parten bör ha rätt till de rättsmedel som föreskrivs i lagen om skiljeförfarande om de bestämmelser om skiljemännen och förfarandet som avses med hänvisningen i aktiebolagslagen har åsidosatts. Det innebär att tingsrätten i ett mål där talan förs mot en skiljedom om inlösen dels kan ändra domen i materiellt hänseende, dels kan upphäva domen med stöd av lagen om skiljeförfarande om det har förekommit ett handläggningsfel i skiljeförfarandet. Enligt regeringens mening finns det inget att invända mot en sådan ordning. Det står dock klart att hänvisningen till lagen om skiljeförfarande i 22 kap. 5 § aktiebolagslagen är otydlig med avseende på vilka delar av lagen som gäller i inlösentvister. Hänvisningen bör därför tydliggöras så att det framgår att hela lagen om skiljeförfarande är tillämplig i en inlösen- tvist, om inte något annat följer av den särskilda regleringen i 22 kap. 7.2 Innehållet i en deldom i en inlösentvist Regeringens förslag: Om skiljemännen beslutar att ett avgörande om övertagande av minoritetsägarnas aktier (s.k. förhandstillträde) ska gälla även om det inte har fått laga kraft, ska skiljemännen i samma avgörande eller i en särskild skiljedom kunna döma över ett belopp som har medgetts av majoritetsaktieägaren. Det ska klargöras i lagtexten att en deldom som avser ett medgivet lösenbelopp även ska kunna omfatta ränta på beloppet. Förslagen i promemorian (Ds 2015:25) överensstämmer med rege- ringens förslag (se s. 68). Remissinstanserna: Remissinstanserna tillstyrker förslagen eller har inga invändningar mot dem. Skälen för regeringens förslag: Under vissa förutsättningar får skilje- männen besluta att majoritetsaktieägaren ska ta över aktierna i bolaget innan frågan om lösenbeloppet har prövats slutligt, s.k. förhandstillträde (se 22 kap. 12 § aktiebolagslagen). När avgörandet om förhandstillträde har fått laga kraft får skiljemännen, på yrkande av en part eller den gode mannen, meddela en särskild skiljedom (deldom) över ett belopp som har medgetts av majoritetsaktieägaren (se 22 kap. 15 § andra stycket aktie- bolagslagen). Möjligheten att meddela en sådan deldom motiveras av att minoritetsaktieägarna bör kunna få del av ett lösenbelopp som parterna är överens om utan att behöva vänta på att tvisten är slutligt avgjord (se prop. 2004/05:85 s. 468 f.). Kravet på att avgörandet om förhandstillträde ska ha fått laga kraft innan en deldom över ett medgivet belopp meddelas skyddar en majoritetsaktie- 2019/20:194 ägare mot att tvingas betala för aktier innan han eller hon har blivit ägare till dem, eller innan det står klart att han heller hon kommer att bli ägare till dem. Ett fullgott skydd för majoritetsaktieägaren finns emellertid även i de fall då skiljemännen har beslutat att ett avgörande om förhandstillträde gäller även om avgörandet inte har fått laga kraft. Ett sådant beslut får nämligen endast avse aktier vars ägare har medgett att förhandstillträde sker (se 22 kap. 24 § tredje stycket aktiebolagslagen). I den situationen är därmed risken för att avgörandet om förhandstillträde överklagas och ändras försumbar. I dessa fall finns det därför inte några starka skäl mot att möjliggöra att beslutet om ett medgivet lösenbelopp meddelas innan avgörandet om förhandstillträde har fått laga kraft. Detta bör kunna göras i samma dom som den där frågan om förhandstillträde behandlas eller i en särskild skiljedom. Enligt promemorian är det också så bestämmelserna i praktiken har tillämpats av många skiljenämnder. Det är enligt promemorian också vanligt att skiljenämnden beslutar att ränta enligt 22 kap. 3 § aktiebolagslagen ska utgå på ett lösenbelopp som omfattas av en deldom, trots att det inte framgår av lagtexten att det är möjligt att meddela ett sådant beslut i en deldom. Det framstår dock som rimligt att en sådan möjlighet finns. Det bör därför klargöras i lagtexten att en deldom även får omfatta ränta. Regeringens förslag: Om betalningen för aktier som ges ut vid bolags- bildningen eller vid nyemission överstiger aktiernas kvotvärde, ska det överstigande beloppet i balansräkningen tas upp i en bunden överkurs- fond eller en fri överkursfond. Beloppet ska också kunna fördelas mellan de två fonderna. Medel i den bundna överkursfonden ska kunna användas för fond- Den bundna överkursfonden ska kunna minskas på samma sätt som Förslagen i promemorian (Ds 2010:8) överensstämmer med rege- ringens förslag (se s. 58). Remissinstanserna: De flesta av remissinstanserna tillstyrker förslagen eller har inga invändningar mot dem. ifrågasätter nyttan med förslagen och förordar i stället ett förtydligande av befintliga bestämmelser. Skälen för regeringens förslag: När ett aktiebolag bildas och vid ny- emission av aktier ska den del av betalningen för aktierna som överstiger aktiernas kvotvärde (dvs. aktiekapitalet dividerat med det antal aktier som ges ut) – den s.k. överkursen – tas upp under överkursfonden i balansräk- ningen, se 3 kap. 5 a § årsredovisningslagen (1995:1554). överkursen avsättas till reservfonden och blev därmed bundet eget kapital (se prop. 1975:103 s. 483). När överkursfonden infördes gjordes bedömningen att även den fonden skulle utgöra bundet eget kapital (se 1995/96:10 Del 2 s. 289). Den ordningen ändrades genom 2005 års aktiebolagslag, då överkursfonden blev en fri fond. I lagförarbetena an- förde den dåvarande regeringen att det skulle leda till en ökad flexibilitet för bolaget om överkursfondens medel kunde disponeras på samma sätt som medel i en fri fond (se prop. 2004/05:85 s. 217 f.). Att överkursfonden är en fri fond innebär att den utgör fritt eget kapital och att medel i fonden kan användas för att genomföra en fondemission. Vid en fondemission ökas aktiekapitalet genom användning av medel som redan finns i bolaget. Det kan ske bl.a. genom överföring från reserv- fonden, uppskrivningsfonden eller fritt eget kapital enligt den senast fast- ställda balansräkningen (12 kap. 1 § första stycket aktiebolagslagen). Vid beräkningen av hur stort utrymmet är för en sådan överföring ska förändringar i det bundna egna kapitalet och värdeöverföringar som har skett efter balansdagen beaktas (12 kap. 1 § andra stycket). I fråga om fritt eget kapital – däribland överkursfonden – gäller emeller- tid att en ökning av kapitalet som har skett efter balansdagen inte kan användas för att öka aktiekapitalet genom fondemission. Ett bolag som vill använda t.ex. ökningen av överkursfonden till en fondemission måste därför invänta att denna kommer till uttryck i en ny fastställd balansräk- ning. Detta framstår som en onödigt stelbent reglering. Juridiska fakultetsstyrelsen vid föreslår att kopplingen till den senast fastställda balansräkningen justeras så att det av lagen tyd- ligt framgår att alla förändringar av det egna kapitalet som har skett efter balansdagen kan beaktas vid en fondemission. Att utrymmet för fond- emission bestäms med utgångspunkt i den senast fastställda balansräk- ningen motsvarar emellertid hur utrymmet för dispositioner av bolagets eget kapital bestäms i andra situationer (se särskilt 17 kap. 3 § första stycket om utrymmet för värdeöverföringar). Enligt regeringens mening är det därför inte lämpligt att frångå kopplingen till den senast fastställda balansräkningen för den situation som är aktuell. En mer flexibel och ändamålsenlig ordning skulle vara att låta bolagets stiftare och aktieägare själva bestämma hur en eventuell överkurs ska fördelas mellan fritt och bundet eget kapital. Detta överensstämmer med förslaget i promemorian. Därför bör två slag av överkursfonder tillåtas – en bunden överkursfond och en fri överkursfond. Stiftarna och aktieägarna får i samband med bolagsbildning respektive emission besluta under vilken fond som överkursen ska tas upp. Det kan innebära att överkursen antingen tas upp under den bundna överkursfonden eller den fria över- kursfonden, eller att överkursen fördelas mellan de båda fonderna. Förutom att flexibiliteten ökar har förslaget även den fördelen att borge- närsskyddet stärks i de fall medel tas upp under bundet eget kapital i stället för under fritt eget kapital. Den bundna överkursfonden bör behandlas på samma sätt som reserv- fonden när det gäller möjligheten att använda den för fondemission. Det blir därmed möjligt att i samband med en fondemission beakta medel som har förts till den bundna överkursfonden efter en nyemission, även om beloppet ännu inte har kommit till uttryck i en fastställd balansräkning. Även i andra avseenden bör den bundna överkursfonden behandlas på samma sätt som reservfonden, t.ex. när det gäller förutsättningarna för minskning av fonden. 2019/20:194 9 Regeringens förslag: Ändringarna för aktiebolag och ekonomiska för- eningar ska gälla även för de finansiella företag som tillämpar aktie- bolagslagen eller lagen om ekonomiska föreningar. Förslagen i promemoriorna överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Remissinstanserna tillstyrker förslagen eller har inga invändningar mot dem. Skälen för regeringens förslag: Bestämmelserna om särskild gransk- ning och minoritetsrevisor i aktiebolagslagen och lagen om ekonomiska föreningar gäller även för bl.a. bankaktiebolag, kreditmarknadsföretag, försäkringsföretag och tjänstepensionsföretag. Detsamma gäller aktie- bolagslagens bestämmelser om allmän granskning genom lekmanna- revisor, som dock inte gäller för kreditmarknadsföreningar, försäkrings- föreningar och tjänstepensionsföreningar. Även bestämmelserna om in- lösen av minoritetsaktier och en bunden överkursfond gäller för de finans- iella företag som tillämpar aktiebolagslagen. De ändringar som görs i aktiebolagslagen och lagen om ekonomiska föreningar bör få genomslag även för de finansiella företag som tillämpar de lagarna. Avseende för- slaget om en bunden överkursfond behöver särskilda ändringar göras i vissa av de lagar som gäller på finansmarknaden. Medlemsbanker och sparbanker är två associationsformer som regleras i egna lagar. antog regeringens förslag i propo- sitionen Ny associationsrätt för medlemsbanker (prop. 2019/20:97, bet. 2019/20:FiU50, rskr. 2019/20:346). Det innebär att lagen (1995:1570) om medlemsbanker kommer att upphävas . I promemorian Ny associationsrätt för sparbanker, som har remitterats av Finans- departementet, föreslås det att också sparbankslagen (1987:619) ska upp- hävas . I den förevarande propositionen föreslår rege- ringen därför inga ändringar i de lagarna. Från det datumet, eller i före- kommande fall de datum som följer av förslagens övergångsbestämmelser, kommer medlemsbanker och, om även förslagen i den nämnda prome- leder till lagstiftning, sparbanker att tillämpa de regler om bl.a. sär- skild granskning och medrevisor som finns i lagen om ekonomiska för- eningar. Regeringens förslag: Lagändringarna ska träda i kraft . Särskilda övergångsbestämmelser ska gälla för bl.a. ansökan om att en särskild granskare ska utses och för reglerna om skiljeförfarande vid inlösentvister. Förslagen i promemoriorna överensstämmer delvis med regeringens Prop. 2019/20:194 förslag. I promemoriorna föreslås att de nya reglerna träder i kraft den (Ds 2010:8 s. 81 f.) respektive (Ds 2015:25 s. 88 och 113). Remissinstanserna: Remissinstanserna tillstyrker förslagen eller har inga invändningar mot dem. Skälen för regeringens förslag: Förslagen bör träda i kraft . Det bedöms vara . De föreslagna ändringarna av ansökningsförfarandet när en minoritets- revisor ska utses kan tillämpas först efter det att de nya reglerna har trätt i kraft. Det finns därför inte något behov av en särskild övergångsreglering i denna del. När det gäller de föreslagna ändringarna av reglerna om särskild gransk- ning finns det däremot behov av särskilda övergångsbestämmelser. Nyheterna i propositionen är bl.a. att särskild granskning även kan avse dotterföretag och att ansökan ska innehålla uppgifter om vad som ska gran- skas. Vidare föreslås det särskilda bestämmelser om att den särskilda gran- skaren ska vara oberoende och lämplig för uppdraget och ha rätt till ersättning för sitt arbete. Dessutom ska de som ansöker hos om att en särskild granskare ska utses i vissa fall kunna bli ersättnings- skyldiga för kostnaderna för granskningen. Särskilda övergångsbestäm- melser bör därför införas med innebörden att äldre bestämmelser ska gälla, om ett förslag om att utse en särskild granskare har behandlats på en bolags- eller föreningsstämma före ikraftträdandet. Detsamma bör gälla om en innehavare av förlagsandelar i en ekonomisk förening före ikraft- trädandet har ansökt hos styrelsen om att särskild granskning ska anordnas. Vidare föreslår regeringen vissa nya bestämmelser om förfarandet vid inlösen av minoritetsaktier. Även i denna del finns ett behov av en över- gångsbestämmelse med innebörden att äldre bestämmelser ska gälla för förfarandet, om inlösen av aktier har begärts före ikraftträdandet. Regeringen föreslår även att en ny bunden överkursfond ska införas.