prop · H703129 · 2020-03-24 00:00:00 — tillkomst och utgör en väl etablerad ordning. presumtionen bör tas bort har övervägts tidigare, i samband med en över- syn av häktningsreglerna (se prop. 1986/87:112 s. 33 f.). gjordes då att det inte fanns skäl att ta bort regeln, bl.a. eftersom dess 2019/20:129 tillämpning knappast synes ha medfört några problem från rättssäkerhetssynpunkt. Som konstaterades i det sammanhanget finns det vid mycket grova brott som regel fara för flykt, kollusion eller fortsatt brottslig verksamhet. Presumtionsregeln kan därför ses i huvudsak som en praktisk handlingsregel för domstolarna, som kan utgå från att det finns häktningsskäl om inte utredningen visar på motsatsen. Vidare bör framhållas att regeln innebär en skyldighet för rätten att i varje enskilt fall pröva om förutsättningar för häktning föreligger (jfr NJA 1985 s. 868). Är det uppenbart att det inte finns något särskilt häktningsskäl, t.ex. på grund av att den misstänkte är intagen i kriminalvårdsanstalt eller svårt sjuk, ska häktning inte ske. Till detta kommer även andra hänsyn som talar för att presumtionsregeln bör finnas kvar. har en brottsutveckling skett med ett ökat antal fall av dödligt våld där skjutvapen har använts, särskilt i samband med konflikter i kriminella kretsar. Det har också blivit vanligare med illegal användning av handgranater och andra explosiva varor. Vid höjningen av minimistraffen för bl.a. grovt vapenbrott och grovt brott mot tillståndsplikten för explosiva varor till fängelse, uttalades särskilt i förarbetena att en konsekvens av detta är att brotten träffas av presumtionen för häktning (se prop. 2017/18:26 s. 10 f). Som och framhåller kan det även ifrågasättas om förslaget skulle få någon nämnvärd effekt (jfr Brå:s rapport 2017:6 Att minska isolering i häkte s. 14). Sammantaget är därför regeringens bedömning att presumtionen för häktning vid allvarlig brottslighet bör finnas kvar. Regeringens förslag: Lagändringarna ska träda i kraft . Om en misstänkt vid ikraftträdandet har varit frihetsberövad i som häktad som är längre än de föreslagna tidsgränserna för häktning utan att åtal har väckts, ska åklagarens begäran om att få överskrida tiden ha kommit in till rätten senast . Om en sådan begäran kommer in i rätt tid ska rätten efter det att lagen trätt i kraft hålla förhandling i häktningsfrågan som följer av befintliga bestämmelser. I annat fall ska rätten häva häktningsbeslutet. Möjligheten för en häktad att överklaga rättens prövning av ett beslut att ålägga honom eller henne restriktioner av ett visst slag ska fortfarande gälla för beslut som har meddelats före . Regeringens bedömning: I fråga om övriga lagändringar behövs inga övergångsbestämmelser. Utredningens förslag och bedömning stämmer delvis överens med regeringens. Utredningen föreslår att de aktuella lagändringarna ska träda i kraft . Utredningen lämnar inte något förslag om en övergångsbestämmelse som avser möjligheten för en häktad att överklaga rättens prövning av ett beslut att ålägga honom eller henne restriktioner av visst slag. Remissinstanserna: anser att övergångsbestämmelserna om tidsgränser för häktningar bör ändras så att åklagarens begäran att få överskrida tiden ska inkomma till rätten dagen före nästa omhäktningsförhandling. Ingen remissinstans i övrigt invänder mot utredningens förslag och bedömning. Skälen för regeringens förslag och bedömning: Regeringen anser att lagändringarna bör träda i kraft . Lagändringen om rätten för barn i häkte att vistas med en annan person minst (se avsnitt 5.5) kräver att Kriminalvården vidtar vissa förberedelser, framför allt en förstärkning av personella resurser motsvarande ytterligare 80 kriminalvårdare. Även en del av de övriga förslagen kommer att kräva förberedande insatser i viss omfattning, t.ex. ändringar i myndigheters föreskrifter och allmänna råd. Det kan också förutsättas att det kommer att finnas ett behov av omställning i form av utvecklings-, utbildnings- och informationsinsatser. Regeringen bedömer därför att lagändringarna bör träda i kraft . Utgångspunkten när det gäller processrättslig lagstiftning är att nya regler blir tillämpliga genast efter ikraftträdandet. Endast vid avvikelser från denna ordning krävs övergångsbestämmelser. Förslaget om tidsgränser för häktning (se avsnitt 5.1) är till förmån för den enskilde. Tidsgränserna bör därför gälla även de häktningar som vid ikraftträdandet har pågått än vad som huvudregel tillåts enligt bestämmelserna. Utredningen föreslår en övergångsbestämmelse som innebär att en åklagare som anser att tidsgränsen ska få överskridas måste begära detta hos rätten senast som lagändringarna träder i kraft. gör gällande att denna ordning riskerar att skapa stora praktiska problem för de inblandade aktörerna, och föreslår att åklagarens begäran om att få överskrida tiden i stället bör göras dagen före nästa omhäktningsförhandling. Den föreslagna övergångsbestämmelsen innebär dock endast att åklagaren senast som lagändringarna träder i kraft ska ge in en begäran om överskridande till domstolen. Det finns inget som hindrar att åklagarens begäran görs tidigare än den dag som lagen träder i kraft. Om begäran kommer in i rätt tid bör rätten efter det att lagen trätt i kraft hålla förhandling i häktningsfrågan som följer av befintliga bestämmelser. Det framstår inte som ett rimligt alternativ att häktningsförhandlingar som är planerade att hållas efter att lagen trätt i kraft, ska tidigareläggas till en viss annan tidpunkt före ikraftträdandet. Enligt huvudregeln ska en förhandling i häktningsfrågan hållas med högst (jfr 24 kap. 18 § tredje stycket RB). Eftersom det alltså rör sig om en begränsad arbetsinsats från de inblandade aktörerna, och då det endast är ett begränsat antal som är häktade så länge att de omfattas av tidsgränserna, kan regeringen inte se några direkta praktiska problem med den ordning som utredningen föreslår. Tvärtom finns det stora fördelar med att ha en klar och tydlig sista tidpunkt då en begäran ska ha kommit in, inte minst för att det underlättar domstolarnas kontroll. I likhet med instämmer regeringen därför i utredningens uppfattning att åklagarens begäran att få överskrida tiden ska göras senast som de aktuella 2019/20:129 lagändringarna träder i kraft, dvs. I annat fall ska rätten häva häktningsbeslutet. Förslaget att rätten ska ange vilka slags restriktioner som en åklagare får tillstånd att meddela påverkar inte restriktioner som en åklagare redan har ålagt en häktad med stöd av ett generellt tillstånd. Vid nästa förhandling i häktningsfrågan krävs dock att rätten prövar vilka slags restriktioner som åklagaren ska få tillstånd att meddela. För detta krävs ingen övergångsbestämmelse. Däremot bedöms det finnas behov av en övergångsbestämmelse för att en häktad som har fått en tingsrätts eller hovrätts prövning av en åklagares beslut att ålägga honom eller henne restriktioner av visst slag ska kunna överklaga beslutet även efter att denna möjlighet att överklaga har upphört att gälla (se avsnitt 5.4). I annat fall kan den häktade gå miste om möjligheten att få en snabb överprövning av ett redan meddelat beslut. En övergångsbestämmelse bör därför införas av innebörden att äldre föreskrifter gäller fortfarande för överklagande av beslut som har meddelats före ikraftträdandet. I övrigt behövs det inga övergångsbestämmelser. Regeringens bedömning: Förslagen kan antas leda till ökad effektivitet, kortare häktningstider och minskad restriktionsanvändning. Misstänkta barn i häkte kommer inte längre att vara isolerade. Förslaget om att barn i häkte har rätt att vistas med personal eller någon annan bedöms leda till vissa ökade kostnader för Kriminalvården. Dessa kostnader ryms inom befintligt anslag. För Domstolar, och innebär förslagen inte annat än marginella kostnadsökningar som ryms inom befintliga anslag. För det allmänna i övrigt innebär förslagen inte några ökade kostnader. Utredningens bedömning överensstämmer i huvudsak med regeringens. Utredningen bedömer dock att förslaget om begränsningar av häktningstiderna leder till kostnadsbesparingar för Kriminalvården med Utredningen gör ingen bedömning av vilka kost- nader som kan uppstå för Kriminalvården till följd av förslaget om en rätt för barn i häkte att vistas med annan. Remissinstanserna: En klar majoritet av remissinstanserna invänder inte mot bedömningen. sätter utredningens bedömning att förslaget om begränsningar av häkt- kostnadsbesparingar för Kriminalvården med Enligt kan detta förslag med- föra en ökad utredningskostnad för myndigheten på främst den forensiska Hovrätten för och bedömer att för- slaget att rätten ska besluta om enskilda restriktioner innebär kostnadsök- ningar för domstolar, åklagare, offentliga försvarare och tolkar, bl.a. ef- tersom det leder till längre häktningsförhandlingar. anser att även förslaget att gemensamma häktnings- och huvudförhandlingar ska kunna hållas under tingsrätternas Prop. 2019/20:129 helgberedskap kan leda till kostnadsökningar för domstolar, åklagare, of- fentliga försvarare och tolkar. Skälen för regeringens bedömning Flera av förslagen förväntas leda till att brottsutredningar där den misstänkte är häktad bedrivs mer effektivt. För den misstänkte innebär det att tiden i häkte blir kortare, och i vissa fall kan det till och med vara möjligt att helt undvika en häktning. Det gäller särskilt till följd av förslagen om tidsgränser för hur länge en häktning får pågå och de utökade möjligheterna att hålla en gemensam häktnings- och huvudförhandling. Att handläggningen sker effektivt och att åtal kan väckas och rättsprocessen genomföras inom rimlig tid är givetvis av stor vikt även för den som är målsägande eller vittne i en utredning. Skyldigheten för åklagaren att redovisa en tidsplan för förundersökningen ger den misstänkte en bättre inblick i hur förundersökningen bedrivs och han eller hon kan därmed lättare bilda sig en uppfattning om hur långt frihetsberövandet blir som allra längst. Eftersom även domstolen får en förbättrad inblick i förundersökningen kan den lättare kontrollera att utredningen bedrivs så skyndsamt som möjligt. Det stärker rättssäkerheten i förfarandet. Förslaget att rätten ska besluta vilka enskilda restriktioner som en åklagare får ålägga en häktad antas leda till en minskad restriktionsanvändning, vilket i sin tur kan leda till att även isoleringen minskar. När det gäller barn lämnas förslag som innebär att någon isolering inte längre kommer att förekomma, oavsett ålagda restriktioner och på lika villkor för både flickor och pojkar. Detta minskar de skadliga effekterna som isolering innebär, och är särskilt viktigt ur ett barnrättsperspektiv. Även förslaget att barn endast i undantagsfall får förvaras i polisarrest och klargörandet att det krävs synnerliga skäl för att anhålla ett barn säkerställer att barns särskilda rättigheter stärks och att barns behov beaktas i större omfattning när det handlar om straffprocessuella tvångsmedel. Förslagen kan innebära vissa initiala kostnader för framför allt Domstolar, , och Kriminalvården i form av t.ex. uppdatering av informationsmaterial, handböcker och information till medarbetare om de nya reglerna. Enligt kan behovet av utbildningsinsatser när det gäller förslaget att rätten ska besluta om enskilda restriktioner visa sig vara relativt omfattande. Regeringen bedömer dock, i likhet med , att kostnaderna för dessa åtgärder inte är större än att de ryms inom befintliga anslag. Att förslagen förväntas medföra kortare häktningstider, minskad restriktionsanvändning och ökad effektivitet, kan bidra till att förbättra den nu mycket ansträngda beläggningssituationen på häktena. Förslaget att rätten ska besluta om enskilda restriktioner kan leda till att häktningsförhandlingarna tar . Hovrätten för och bedömer att förslaget därmed kommer att med- föra kostnadsökningar för domstolar, åklagare, offentliga försvarare och 2019/20:129 tolkar. Även påpekar att förslaget medför ett visst merarbete för domstolarna. Regeringen bedömer dock, i likhet med , att effekterna på häktningsförhandlingarna borde vara marginella och avta med tiden när rutinerna har satt sig. Redan enligt den nuvarande ordningen är det möjligt att överklaga rättens beslut om tillstånd till restriktioner samt begära rättens prövning av en åklagares beslut att ålägga restriktioner av visst slag och överklaga även det beslutet. föreslås denna ordning er- sättas av en möjlighet för den häktade att överklaga rättens beslut att ge åklagaren tillstånd att meddela restriktioner av visst slag. Även om det in- nebär en smärre utvidgning jämfört med vad som gäller enligt nuvarande ordning antar regeringen, till skillnad från Hovrätten för , att antalet överklaganden och därmed arbetsbördan för myndigheterna inte kommer öka i någon nämnvärd omfattning. I förslaget att utöka möjligheten att hålla en gemensam häktnings- och huvudförhandling ligger att en sådan förhandling ska kunna hållas även under tingsrätternas helgberedskap. tingsrätt anser att detta kommer leda till merarbete för domstolar, åklagare, offentliga försvarare och tolkar och således kräva resursförstärkningar. mål som kan komma i fråga för en gemensam häktnings- och huvudför- handling är av enklare slag. Brotten är ofta erkända eller föranleder endast en begränsad utredning. En gemensam häktnings- och huvudförhandling borde således inte ta särskilt än en vanlig häktningsför- handling, och innebär att åtminstone ett förhandlingstillfälle kan Totalt sett bedömer därför regeringen att en gemensam häkt- nings- och huvudförhandling under tingsrätternas helgberedskap, och även förslaget i övrigt, är kostnadsbesparande för de aktuella aktörerna. mån förslagen får konsekvenser för arbetstidens förläggning och påverkan på arbetstagares arbetsmiljö ska de hanteras av respektive myndighet – i förekommande fall i samverkan med arbetstagarorganisationerna – inom ramen för gällande författningar och kollektivavtal. Regeringen delar och Kriminalvårdens invänd- ning mot utredningens bedömning att förslaget om tidsgränser för hur länge en häktning får pågå kan leda till kostnadsbesparingar för Kriminal- Den tänkbara minskningen av an- talet häktesdygn är inte av sådan omfattning att den bedöms påverka de större kostnaderna för lokaler och inte heller i någon nämnvärd omfattning kostnaderna för personal, utan framför allt driftskostnader som är direkt hänförliga till klientvolymen, t.ex. för mat, mediciner och förbruknings- En i häkte innebär på grund av reglerna om avräkning dessutom i många fall i anstalt. att förslaget kan leda till ökade utredningskostnader. Med hänsyn till den begränsade mängd fall som kan tänkas omfattas av tidsgränserna bör even- tuella kostnadsökningar inte vara större än att de kan hanteras inom ram. Kriminalvården berörs förutom av förslaget om tidsgränser också av för- slaget om en rätt för barn i häkte att vistas med annan, som medför ökade kostnader för myndigheten. Enligt krävs att myndigheten tillförs resurser motsvarande två årsarbetskrafter kriminalvårdare per barn. Eftersom Kriminalvården bedömer att myndigheten kommande år kom- mer att omhänderta i genomsnitt 40 barn, till skillnad från 20 barn som i dag, krävs enligt myndigheten en förstärkning motsvarande ytterligare 80 kriminalvårdare (se avsnitt 5.5). Enligt krävs därför att anslaget för myndigheten ökar med (Redovis- Prop. 2019/20:129 ning av regeringens uppdrag till Kriminalvården att, tillsammans med och , lämna förslag på åt- gärder i syfte att förbättra situationen för barn som frihetsberövas, Ju2018/04258/Å). Av detta avser en utökad bemanning med 80 kriminalvårdare, kompetensutveckling, utökad utbildningsorganisation och ökade driftskostnader. De ökade kostnader som förslagen sammantaget innebär för Kriminalvården, bedöms rymmas inom befintligt anslag. När det gäller Domstolar, och bedömer regeringen att förslagen sammantaget inte innebär annat än marginella kostnadsökningar som ryms inom myndigheternas befintliga anslag. För det allmänna i övrigt bedöms förslagen inte innebära några ökade kostnader. Förslagen bedöms inte i övrigt medföra några konsekvenser för jämställdheten eller miljön eller få några andra konsekvenser som bör redovisas. 8.1Förslaget till lag om ändring i 3 b § Tingsrätten ska vid huvudförhandling i brottmål bestå av en lagfaren domare och tre nämndemän. Om en av nämndemännen får förhinder sedan huvudförhandlingen har påbörjats, är rätten domför med en lagfaren domare och två nämndemän. Vid huvudförhandling i mål om brott för vilket det inte är föreskrivet svårare straff än böter eller fängelse är tingsrätten domför utan nämndemän, om det inte finns anledning att döma till annan påföljd än böter och det i målet inte är fråga om företagsbot. Vid huvudförhandling i mål om brott för vilket det inte är föreskrivet svårare straff än fängelse i högst är tingsrätten domför utan nämndemän, om huvudförhandlingen hålls gemensamt med förhandlingen i häktningsfrågan enligt 24 kap. 13 a §. Om det finns skäl för det, får antalet lagfarna domare utökas med en utöver vad som följer av första stycket. Detsamma gäller i fråga om antalet nämndemän. Om någon eller några av ledamöterna får förhinder sedan huvudförhandlingen har påbörjats gäller första stycket andra meningen i fråga om domförhet. Paragrafen innehåller bestämmelser om tingsrättens domförhet vid huvudförhandling i brottmål. Övervägandena finns i avsnitt 5.3.2. I tredje stycket, som är nytt, regleras att tingsrätten vid huvudförhandling är domför utan nämndemän i mål om brott för vilket det inte är föreskrivet svårare straff än fängelse i högst , om huvudförhandlingen hålls gemensamt med förhandlingen i häktningsfrågan enligt 24 kap. 13 a § (s.k. gemensam häktnings- och huvudförhandling). Det är straffskalan för de brott som prövas vid förhandlingen som är avgörande för om ett mål kan avgöras utan nämndemän. Övriga ändringar i paragrafen är endast språkliga. 2019/20:129 19 kap. 12 § Det som sägs i detta kapitel ska tillämpas även i fråga om domstolarnas befattning med förundersökning och användande av tvångsmedel. En sådan fråga får tas upp även av rätten i en annan ort än som följer av reglerna i detta kapitel, om beslut i frågan bör fattas utan dröjsmål. Åtal för brott som ska prövas gemensamt med en fråga om häktning enligt 24 kap. 13 a § får tas upp även av rätten i en annan ort än som följer av reglerna i detta kapitel. Paragrafen innehåller bestämmelser om behörig domstol för åtgärder under förundersökningsstadiet i brottmål. Övervägandena finns i avsnitt 5.3.3. Det nya andra stycket innebär att åtal för brott som ska prövas gemensamt med en fråga om häktning enligt bestämmelserna i 24 kap. 13 a § får tas upp även av rätten i en annan ort än som normalt sett är behörig, i praktiken en s.k. beredskapsdomstol. Övriga ändringar i paragrafen är endast språkliga. 4 a § En misstänkt får vara berövad friheten i som häktad fram till dess att åtal har väckts. Om det finns synnerliga skäl får rätten på begäran av åklagaren besluta att tiden får överskridas. Paragrafen, som är ny, innehåller bestämmelser om hur länge en misstänkt får vara häktad. Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Övervägandena finns i avsnitt 5.1. Av paragrafen framgår att en häktning får pågå under en sammanhäng- ande tid fram till dess att åtal har väckts, med en möjlighet för rätten att på begäran av åklagaren besluta att tiden får över- skridas om det finns synnerliga skäl. Om den misstänkte inte har fyllt när häktningsbeslutet verkställs uppgår enligt 23 a § lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare till högst (jfr 4 § andra stycket). Tiden räknas från när häktningen medför ett frihetsberövande. bär att tid som häktad i utevaro inte beaktas. Eftersom endast tid som fri- hetsberövad i räknas, så beaktas inte heller den tid som en miss- tänkt på grund av häktning i utevaro blir berövad friheten utomlands i sam- band med t.ex. ett överlämnande till för lagföring av brott. sådant fall räknas tiden alltså från den tidpunkt som den misstänkte anlän- Endast sammanhängande tid ska beaktas. börjar därför löpa på nytt i en situation då den misstänkte är häktad för ett visst brott och häktningen därefter hävs, men den misstänkte sedan häktas på nytt för samma brott. Beräkningen av när tidsgränsen är nådd görs enligt lagen (1930:173) om beräkning av lagstadgad tid. Det innebär att om den misstänkte är vuxen och häktas t.ex. , så går tiden ut . Synnerliga skäl att överskrida tidsgränsen kan finnas om straffvärdet är mycket högt i kombination med att det misstänkta brottet är särskilt svår- utrett, t.ex. på grund av att det har internationella kopplingar, eller för att brottet utgör en del av organiserad eller gängrelaterad brottslighet. som kan beaktas är om den misstänkte har häktats även för andra brott. Även den misstänktes eget agerande kan göra att det finns synnerliga skäl att överskrida häktningstiden, t.ex. om han eller hon medvetet leder in utredarna på villospår eller på annat sätt saboterar utred- ningen i syfte att få tiden att gå. Den omständigheten att en misstänkt an- vänder sig av sin rätt att tiga och inte aktivt medverkar till utredningen är dock inte ett skäl för ett överskridande. Ett överskridande av häktningsti- den kan även aktualiseras om den misstänkte i utredningens slutskede be- gär nya utredningsåtgärder som lika väl hade kunnat begäras tidigare. För att rätten ska kunna konstatera att det finns synnerliga skäl att över- skrida tidsgränsen bör prövningen i allmänhet ske mot slutet av de sex I de fall som tidsgränsen får överskridas finns inga uttryckliga begränsningar av häktningstiden, utan då utgör proportionalitetsprincipen den bortre gränsen för hur länge en häktning får pågå (jfr 1 § tredje Även om rätten inte anser att det finns synnerliga skäl att överskrida tidsgränsen, måste den ta ställning till åklagarens begäran om förlängd tid för att väcka åtal (18 § andra stycket). Rätten är under alla förhållanden skyldig att se till att häktningsbeslutet hävs om inte åklagaren antingen har väckt åtal, eller begärt att tidsgränsen ska få överskridas, senast klockan före den dag tiden går ut (se 20 § första stycket 2 och författ- ningskommentaren till den bestämmelsen). Det finns därför inte anledning för rätten att när tidsgränsen närmar sig sätta ut inom vilken åtal ska väckas som är senare än dagen för den dag tiden går ut (jfr 18 § första och andra stycket). Att ett beslut av rätten i en fråga om häktning kan överklagas särskilt framgår av 49 kap. 5 § första stycket 6. 5 a § Om rätten beslutar att häkta någon, förordnar att någon ska stanna kvar i häkte eller medger förlängning av tiden för att väcka åtal, ska den på begäran av åklagaren pröva om och i så fall på vilket sätt den häktades kontakter med omvärlden ska få inskränkas enligt 6 kap. 2 § häkteslagen (2010:611). stånd till sådana restriktioner får meddelas endast om det finns risk för att den misstänkte undanröjer bevis eller på annat sätt försvårar sakens utredning. Tillstånd till restriktioner får meddelas endast om skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den misstänkte eller för något annat motstående intresse. Om det på grund av senare inträffade omständigheter är nödvändigt, får åklaga- ren meddela beslut som innebär inskränkningar i den häktades kontakter med om- världen även om rätten inte har meddelat tillstånd till restriktionen i fråga. åklagaren har meddelat ett sådant beslut ska han eller hon eller senast dagen därefter begära rättens prövning enligt första stycket. När en sådan fram- ställning kommit in till rätten, ska rätten så snart det kan ske och senast inom en vecka hålla förhandling i frågan. För handläggningen vid rätten gäller vad som är föreskrivet om häktningsförhandling. Tillstånd till restriktioner förfaller om rätten inte medger fortsatt tillstånd i sam- band med att den förordnar att någon ska stanna kvar i häkte eller medger förläng-