prop · H703198 · 2020-09-01 00:00:00 — Promemorians förslag överensstämmer i sak med regeringens. Remissinstanserna godtar eller invänder inte mot förslagen. Skälen för regeringens förslag: Sedan ett beslut om erkännande och verkställighet av ett beslut om förverkande har fattats kan ny information framkomma som leder till att en vägransgrund enligt artikel 19 får åberopas. Så skulle t.ex. kunna vara fallet om det visar sig att det finns en tidigare dom avseende samma gärning som beslutet om förverkande grundar sig på. får då besluta att inte verkställa beslutet om förverkande (artikel 19.1). Om fattar ett sådant beslut, bör beslutet om erkännande och verkställighet upphöra att gälla (se avsnitt 9.5 angående motsvarande situation i fråga om beslut om frysning). Regeringen delar den bedömning som görs i promemorian att detsamma bör gälla om ställer in verkställig- heten till följd av att den utfärdande myndigheten återkallar beslutet om förverkande (artikel 27.3) eller beslutar att inte verkställa beslutet om förverkande därför att verkställighet inte är möjlig (artikel 22.3). Detta bör framgå av den nya lagen. Vidare bör det i lagen införas en bestämmelse om att verkställighets- åtgärder som redan har gjorts ska återgå i de nu aktuella situationerna. En sådan ordning överensstämmer med vad som gäller enligt lagen om verk- ställighet av beslut om förverkande (3 kap. 15 § tredje stycket) och utsök- ningsbalken (3 kap. 22 §) när en verkställbarhetsförklaring respektive en exekutionstitel upphävs. Regeringen instämmer också i den bedömning som görs i promemorian Prop. 2019/20:198 att i de fall beslutet att vägra eller ställa in verkställigheten endast avser en del av vad som förklarats verkställbart i , bör endast den delen av beslutet om erkännande och verkställighet upphöra att gälla. Vidare bör endast verkställighetsåtgärder som vidtagits i den delen återgå. Av EU-förordningen framgår att beslut enligt ovan nämnda artiklar att inte verkställa ett beslut om förverkande meddelas av den verkställande myndigheten, dvs. När ett sådant beslut med- delas är det fråga om att nya omständigheter framkommit, som gör att t.ex. en vägransgrund blir tillämplig. Det kan därför bli aktuellt att avbryta verk- ställigheten även efter att en domstol har fastställt Kronofogde- myndighetens beslut om erkännande och verkställighet. I avsnitt 9.5 gör regeringen bedömningen att en sådan ordning, i fråga om en åklagares beslut om erkännande och verkställighet av ett beslut om frysning, inte kan anses stå i strid med instansordningens princip. Det saknas anledning att göra en annan bedömning i fråga om behörig- het. Det innebär bl.a. att kan besluta att vägra verkställighet enligt artikel 19 även när det, efter att myndighetens beslut om erkännande och verkställighet fastställts av domstol, framkommer att en vägransgrund är tillämplig. Regeringens förslag: beslut om erkännande och verkställighet enligt artikel 18.1 i EU-förordningen ska kunna över- klagas till tingsrätten. Andra beslut som fattas av Kronofogdemyndig- heten med stöd av EU-förordningen eller den nya lagen ska inte få över- Behörig tingsrätt ska vara den tingsrätt som enligt 18 kap. 1 § utsök- ningsbalken ska pröva ett överklagande av Vid handläggningen i domstol ska lagen om domstolsärenden till- Om rätten upphäver ett beslut om erkännande och verkställig- het, ska de verkställighetsåtgärder som har gjorts återgå så långt det är Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. promemorian föreslås en upplysningsbestämmelse om reglerna om överklagande i 18 kap. utsökningsbalken. Remissinstanserna godtar eller invänder inte mot förslagen. Skälen för regeringens förslag Rätten att överklaga beslut om erkännande och Enligt artikel 33.1 i EU-förordningen har medlemsstaterna en skyldighet att se till att berörda personer har rätt till effektiva rättsmedel i den verk- ställande staten mot ett beslut om erkännande och verkställighet enligt arti- kel 18 (begreppet berörda personer definieras i artikel 2.10). rättsmedel ska kunna åberopas vid domstol i den verkställande staten i 2019/20:198 enlighet med den verkställande statens rätt. De materiella grunderna för det utländska beslutet om förverkande får dock inte prövas av domstolen i den verkställande staten (artikel 33.2). Att den enskilde ska ha rätt till effektiva rättsmedel mot beslutet om förverkande i den utfärdande med- lemsstaten följer av artikel 8 förverkandedirektiv (se artikel 33.4 i EU-förordningen). Av artikel 33.1 följer således en skyldighet för att se till att berörda personer har tillgång till effektiva rättsmedel mot Kronofogde- myndighetens beslut om att ett utländskt beslut om förverkande ska er- kännas och verkställas här. Regeringen instämmer därför i promemorians bedömning att sådana beslut bör kunna överklagas till domstol. Som anges i avsnitt 10.4 kommer förvaltningslagen att vara tillämplig vid Krono- fogdemyndighetens prövning av frågan om erkännande och verkställighet. Om inte annat är särskilt föreskrivet, kommer således den lagens överkla- gandebestämmelser att bli tillämpliga. Av dessa framgår bl.a. att en myn- dighets beslut får överklagas till allmän förvaltningsdomstol, om beslutet kan antas påverka någons situation på ett inte obetydligt sätt (40 och 41 §§) och att ett beslut får överklagas av den som beslutet angår, om det har gått honom eller henne emot (42 §). I förvaltningslagen finns vidare bestäm- melser om hur beslut överklagas och om beslutsmyndighetens handlägg- ning av ett överklagande (43–46 §§). I likhet med vad som föreslås i promemorian anser regeringen att det finns skäl att göra vissa avsteg från denna reglering. Nedan redogörs för regeringens överväganden i detta avseende. Endast beslut om erkännande och verkställighet ska kunna överklagas beslut om erkännande och verkställighet bör alltså kunna överklagas till domstol. I handläggningen av ett ärende enligt EU-förordningen kan även komma att fatta an- dra beslut, t.ex. att vägra erkännande (artikel 19), att meddela uppskov med verkställigheten (artikel 21) eller att vägra verkställighet på grund av att det visar sig vara omöjligt att genomföra den (artikel 22). I promemorian görs bedömningen att det saknas skäl att införa en möj- lighet att överklaga dessa beslut. Någon sådan skyldighet följer inte heller av EU-förordningen. Regeringen delar den bedömning som görs i prome- och som inte heller ifrågasätts av någon av remissinstanserna. Av lagen bör därför framgå att andra beslut, utöver beslutet om erkännande och verkställighet enligt artikel 18.1, som med- delar enligt EU-förordningen eller den nya lagen inte kan överklagas. En annan sak är att det i 18 kap. utsökningsbalken finns regler om överklag- ande av verkställighetsåtgärder som beslutas enligt utsökningsbalken. I promemorian föreslås att det i den nya lagen införs en upplysning om dessa regler. Regeringen anser dock att en sådan upplysningsbestämmelse inte är nödvändig. Enligt artikel 33.3 i EU-förordningen ska en underrättelse översändas till den behöriga myndigheten i den utfärdande staten när beslutet om erkännande och verkställighet har överklagats. bör ansvara för att en sådan underrättelse översänds. Om det kan regleras i förordning. Beslut ska överklagas till allmän domstol Som anges ovan följer av 40 § förvaltningslagen att ett myndighetsbeslut ska överklagas till allmän förvaltningsdomstol. Om inte annat regleras ska således beslut om erkännande och verkställig- het överklagas till förvaltningsrätten. Regeringen delar bedömningen som görs i promemorian att en lämpligare ordning är att besluten överklagas till allmän domstol på motsvarande sätt som enligt lagen om verk- ställighet av beslut om förverkande (3 kap. 14 § första stycket). En bestäm- melse med den innebörden bör tas in i den nya lagen. Som nämns ovan finns i förvaltningslagen närmare regler om förfarandet när ett beslut över- klagas, t.ex. att ett överklagande ska ha kommit in till myndigheten från den dag då klaganden fick del av beslutet. Några ytterligare regler om detta behöver därför inte införas. Det krävs dock en särskild reglering i den nya lagen om vilken tingsrätt som ska vara behörig när de aktuella besluten överklagas. I promemorian föreslås att forumreglerna i 18 kap. 1 § utsökningsbalken och 17 kap. 1 § utsökningsförordningen ska tillämpas. Av dessa följer att domstolens behörighet bestäms utifrån var personen i fråga har sin hemvist eller den juridiska personen har sitt säte. För det fall hemvist eller säte i saknas, blir behörig domstol. Förslaget innebär att den domstol som är behörig att pröva beslutet om erkännande och verkställig- het också är den som är behörig att pröva ett överklagande av Kronofogde- myndighetens verkställighetsåtgärder. Regeringen instämmer i prome- bedömning att det är en lämplig ordning. Förslaget motsvarar också den ordning som gäller enligt lagen om verkställighet av beslut om förverkande (3 kap. 14 § första stycket). Det domstolen har att ta ställning till när beslut om erkännande och verkställighet överklagas, är om förutsättningarna i EU-förordningen för att erkänna och verkställa beslutet om förverkande är uppfyllda. Det är alltså inte fråga om att ersätta det utländska beslutet om förverkande med ett motsvarande svenskt beslut. Om domstolen kommer fram till att förutsättningar för att erkänna och verkställa beslutet saknas, och således upphäver beslut, bör de verkställig- hetsåtgärder som har gjorts återgå så långt det är möjligt. Detta bör framgå av den nya lagen. I fråga om vilken processordning som domstolen ska tillämpa vid handläggningen av ett överklagande enligt den nya lagen delar regeringen promemorians bedömning att den ordning som följer av ärendelagen får anses vara den mest lämpliga. Ärendelagen erbjuder ett snabbt och enkelt förfarande som lämpar sig väl för den typ av prövning som rätten ska göra, och ger ett tillräckligt bra skydd för den enskilde. Det är också den lösning som valdes vid genomförandet av rambeslutet om verk- ställighet av beslut om förverkande (se prop. 2010/11:43 s. 104). Genom att ärendelagen blir tillämplig kommer att vara part i domstolen. I ärendelagen finns vidare bestämmelser om bl.a. möj- ligheten att hålla sammanträde och rätten till överklagande av tingsrättens beslut. 2019/20:198 10.7 Förfogande över förverkad egendom Regeringens förslag: Egendom som har erhållits vid verkställigheten av ett beslut om förverkande och som kan befaras komma till brottslig användning eller som annars är olämplig för försäljning ska inte få säljas enligt artikel 30.6 a i EU-förordningen. Vidare ska egendom som utgör ett sådant kulturföremål för vilket en ansökan om utförseltillstånd enligt kulturmiljölagen har avslagits eller vid en prövning skulle ha av- slagits inte få återställas till ett brottsoffer i en annan stat eller överföras till den utfärdande staten enligt artikel 30.2 eller 30.6 b i EU-förord- ningen. Beslut enligt artikel 30.6 i EU-förordningen om förfogande över den förverkade egendomen ska fattas av . Regeringens bedömning: Det behöver inte införas några särskilda bestämmelser i lag om vilken myndighet som är behörig att ingå överenskommelse enligt artikel 30.7. Vidare bör det inte i lagen om verkställighet av beslut om förverkande göras några ändringar i reglerna om regeringens behörighet att besluta om en annan fördelning av influtna medel än den som följer av lagens huvudregel. Promemorians förslag överensstämmer delvis med regeringens. I pro- memorian föreslås att det i lag ska anges att är behörig myndighet att ingå överenskommelse enligt artikel 30.7 i EU- förordningen. Vidare föreslås att det i lagen om verkställighet av beslut om förverkande ska införas en möjlighet för regeringen att utse en myn- dighet som behörig att efter överenskommelse med den andra medlems- staten besluta om en annan fördelning av influtna medel än den som följer av lagens huvudregel. I promemorian föreslås också att förbudet mot att återlämna vissa särskilt angivna kulturföremål ska formuleras som ett förbud att överlämna föremålet till en annan stat. Remissinstanserna godtar eller invänder inte mot promemorians förslag. ställer sig särskilt positivt till förslaget att utnyttja möjligheten att begränsa återlämnande av vissa kulturföremål, men anser att den föreslagna bestämmelsen om att sådana föremål inte får överlämnas till en annan stat bör förtydligas så att det klart framgår att även återställande till ett brottsoffer omfattas av förbudet. Skälen för regeringens förslag och bedömning När ett beslut om förverkande har verkställts ska underrätta den utfärdande myndigheten om resultatet av verkställigheten (artikel 18.6 och skäl 42). Som utgångspunkt gäller också att svenska bestämmelser om förvaltning av förverkad egendom ska tillämpas (arti- kel 28.1). EU-förordningen innehåller dock ett antal bestämmelser som närmare reglerar hur den verkställande staten ska förfoga över förverkad egendom eller ett penningbelopp som erhållits efter försäljning av sådan egendom (artikel 30). Dessa bestämmelser har företräde framför andra svenska regler om förfogande över förverkad egendom. Behov av kompletterande regler i svensk rätt Artikel 30.1–30.5 i EU-förordningen innehåller regler om att egendom eller penningbelopp under vissa förutsättningar ska återställas eller över- föras till ett brottsoffer (se närmare redogörelse för dessa regler i avsnitt 4.2.7). Vissa kompletterande bestämmelser om begränsningar i fråga om överlämnande av vissa kulturföremål bör införas i den nya lagen, se vidare nedan. I promemorian görs bedömningen att de aktuella reglerna i övrigt inte kräver några kompletteringar i svensk rätt. Regeringen delar den bedömningen, som inte heller ifrågasätts av någon av remissinstanserna. Annan egendom än pengar som har erhållits till följd av verkställigheten av beslutet om förverkande, och som inte ska återställas eller överföras till ett brottsoffer, ska förfogas över enligt bestämmelserna i artikel 30.6. Egendomen får enligt punkterna a och b säljas eller, under förutsättning att den utfärdande myndigheten samtycker till det, överföras till den utfärdande staten. Om egendomen säljs, ska influtna medel fördelas enligt bestämmelserna i artikel 30.7. Är det inte är möjligt att vidta någon av de åtgärder som anges i punkterna a och b, får egendomen i stället enligt punkt c förfogas över på något annat sätt i enlighet med lagstiftningen i den verkställande staten. Regeringen delar den bedömning som görs i promemorian att vissa kompletterande bestämmelser bör införas i den nya lagen som pekar ut specifika situationer då det inte ska vara möjligt att sälja egendomen eller att överföra den till den utfärdande staten. Regeringen anser att det, i likhet med vad som föreslås i promemorian, bör införas en bestämmelse i den nya lagen om att egendomen inte får säljas om den kan befaras komma till brottslig användning eller annars är olämplig för försäljning. Motsvarande ordning gäller avseende egendom som tillfallit staten genom verkställighet av ett svenskt beslut om förverkande (5 § lagen om förfarande med förverkad egendom och hitte- gods m.m.) och vid tillämpning av lagen om verkställighet av beslut om förverkande (3 kap. 17 § andra stycket). Enligt artikel 28.4 i EU-förordningen är den verkställande staten inte skyldig att sälja eller återlämna ett föremål som omfattas av ett beslut om förverkande, om föremålet utgör ett kulturföremål enligt artikel 2.1 i och rådets direktiv /60/EU. Denna möjlighet att inte återlämna ett kulturföremål som är av stor betydelse för kulturarvet i bör utnyttjas. Det bör därför, som föreslås i promemorian, införas en kompletterande regel till artikel 30.6 b som begränsar utrymmet att överföra kulturföremål till den utfärdande staten. Vidare bör artikel 30.2, vilken handlar om återställande av förverkad egendom till ett brottsoffer, kompletteras med en motsvarande begränsning. I promemorian föreslås att dessa begränsningar ska formuleras som ett förbud mot att till en annan stat överlämna sådana kulturföremål för vilka en ansökan om utförseltillstånd enligt 5 kap. kulturmiljölagen (1988:950) har avslagits eller vid en prövning skulle ha avslagits. Motsvarande regle- ring finns i lagen om verkställighet av beslut om förverkande (3 kap. 17 § fjärde stycket, se vidare prop. 2016/17:116 s. 135 f.). Riksantikvarieäm- betet delar den uppfattning som kommer till uttryck i promemorian, men framhåller att promemorians förslag till lagtext bör förtydligas så att det klart framgår att förbudet omfattar både återställande till brottsoffer enligt artikel 30.2 och överförande till den utfärdande staten enligt artikel 30.6 b. 2019/20:198 Regeringen instämmer i denna synpunkt och anser därför att båda dessa situationer bör anges uttryckligen i lagtexten. För att i de situationer då en tillämpning av bestämmelserna i fråga aktualiseras ska kunna ta ställning till om ett kul- turföremål kan återställas eller överlämnas, bör myndigheten samråda med och vid behov inhämta yttrande från . Regler om en sådan samrådsskyldighet kan införas i förordning. När varken försäljning eller överförande är möjlig, får egendomen förfogas över på något annat sätt enligt svensk rätt (artikel 30.6 c). Det innebär att samma regler ska tillämpas som när egendom tillfallit staten genom verkställighet av ett svenskt beslut om förverkande, såvida annat inte anges i EU-förordningen. Av dessa regler följer bl.a. att sådan egen- dom som är olämplig för försäljning ska oskadliggöras och att egendom som inte kan säljas får förstöras (5 och 6 §§ lagen om förfarande med för- verkad egendom och hittegods m.m.). Behörig myndighet att besluta om förfogande över förverkad egendom IEU-förordningen anges inte vilken myndighet i den verkställande staten som ska fatta de beslut om förfogande av egendom som regleras i arti- kel 30.6. Förordningen bör därför kompletteras med en regel om behörig myndighet. Som konstateras i promemorian meddelar Kronofogdemyn- digheten motsvarande beslut enligt lagen om verkställighet av beslut om förverkande. Regeringen anser, i likhet med den bedömning som görs i promemorian, att det saknas anledning att nu utse någon annan behörig myndighet. Av den nya lagen bör därför framgå att det är Kronofogde- myndigheten som fattar beslut enligt artikel 30.6 om förfogande över egendom som erhållits vid verkställigheten i . Artikel 30.7 innehåller regler om fördelning av influtna medel. För det fall sådana medel inte ska överföras till ett brottsoffer, ska de tillfalla den verkställande staten om beloppet är lika med eller understiger . Om beloppet däremot överstiger , ska det i stället fördelas lika mellan de två inblandade staterna. EU-förordningen ger även medlems- staterna utrymme att i enskilda fall komma överens om en annan fördel- ning. I promemorian föreslås att ska vara be- hörig myndighet att ingå sådana överenskommelser och att det ska framgå av den nya lagen. I likhet med vad som anges i avsnitt 8.2 anser regeringen att det inte är nödvändigt att i lag reglera frågan om behörig myndighet i detta avseende, utan att den frågan i stället får övervägas närmare i samband med utarbetandet av förordningsbestämmelser. I promemorian föreslås en ändring i lagen om verkställighet av beslut om förverkande som innebär att regeringen ska kunna utse en behörig myndighet att, efter överenskommelse med den utfärdande staten, besluta om en annan fördelning av influtna medel än den som följer av lagens hu- vudregel. Enligt nuvarande ordning är det bara regeringen som har sådan befogenhet. Den lagbestämmelse som förslaget avser har aldrig till- ämpats. Bestämmelsens tillämpningsområde kommer dessutom att be- gränsas avsevärt när EU-förordningen börjar att gälla. Mot den bakgrun- den anser regeringen att det inte är befogat att göra den lagändring som föreslås i promemorian. Nuvarande ordning bör i stället fortsätta att gälla. Regeringens bedömning: Offentlighets- och sekretesslagens bestäm- melser tillgodoser de krav som i EU-förordningen ställs på att i ett ärende om erkännande och verkställighet av ett utländskt beslut om frysning ska kunna garantera sekretessen för ett sådant beslut. Offent- lighets- och sekretesslagen tillgodoser även de behov av sekretess som kan förekomma när är utfärdande stat av ett beslut om frysning. Den befintliga reglering som finns på personuppgiftsområdet är till- räcklig för den personuppgiftsbehandling som kommer att ske vid tillämpningen av EU-förordningen. Någon ytterligare reglering för denna behandling behöver således inte införas. Promemorians bedömning överensstämmer i huvudsak med regering- ens. Promemorian innehåller ingen särskild bedömning i fråga om dataskydd. Remissinstanserna godtar eller invänder inte mot bedömningen. Datainspektionen påtalar vikten av att berörda myndigheter vidtar lämp- liga tekniska och organisatoriska åtgärder i samband med att uppgifter överförs mellan utfärdande stat och verkställande stat, i syfte att minska risken för otillbörliga integritetsintrång. Skälen för regeringens bedömning: I artikel 11 i EU-förordningen finns bestämmelser om konfidentialitet. I punkt 1 anges att den utfärdande myndigheten och den verkställande myndigheten vid verkställigheten av ett beslut om frysning ska beakta den konfidentialitet som gäller för utred- ningen i vars sammanhang beslutet om frysning utfärdades. Vidare ska, enligt punkt 2, den verkställande myndigheten, i enlighet med nationell lagstiftning, garantera konfidentialitet för ett beslut om frysning, utom i den utsträckning som behövs för att verkställa beslutet. Om den verkstäl- lande myndigheten inte kan iaktta skyldigheterna angående konfidentiali- tet, ska den utfärdande myndigheten, enligt punkt 4, under- rättas om det. I18 kap. 17 § offentlighets- och sekretesslagen (2009:400) finns bes- tämmelser om sekretess i verksamhet som avser rättsligt samarbete på be- gäran av en annan stat, för uppgift som hänför sig till bestämmelserna om förundersökning i brottmål eller en angelägenhet som angår tvångsmedel, om det kan antas att det varit en förutsättning för den andra statens begäran att uppgiften inte skulle röjas. Dessa bestämmelser medför ett starkt skydd för uppgifter som lämnas från en annan stat. Regeringen delar den bedöm- ning som görs i promemorian att de kommer att vara tillämpliga när är verkställande stat av ett beslut om frysning och att de tillgodoser kraven som följer av artikel 11.1 och 11.2. När är utfärdande stat av ett beslut om frysning kommer bestämmelserna i 18 kap. 1 § offent- lighets- och sekretesslagen om förundersökningssekretess att vara tillämp- liga. Det finns även andra bestämmelser i offentlighets- och sekretesslagen som kan bli tillämpliga i de aktuella ärendena, t.ex. bestämmelserna om utrikessekretess i 15 kap. 1 §, om sekretess i det internationella samarbetet 2019/20:198 i 15 kap. 1 a § och om sekretess till skydd för enskild i verksamhet som syftar till att förebygga eller beivra brott i 35 kap. Sammanfattningsvis innebär detta att de krav på sekretess som följer av artikel 11 tillgodoses genom befintlig lagstiftning och att några komplet- terande regler inte behöver införas i detta avseende. En närliggande fråga är den om integritetsskydd. I ärenden om erkänn- ande och verkställighet av beslut om frysning respektive förverkande kom- mer personuppgifter att behandlas, bl.a. genom överföring mellan med- lemsstater. För svenska myndigheters behandling av personuppgifter finns ett omfattande regelverk. Brottsdatalagen (2018:1177) gäller när vissa myndigheter behandlar personuppgifter i syfte att förebygga, för- hindra eller upptäcka brottslig verksamhet, utreda eller lagföra brott eller verkställa straffrättsliga påföljder. Den gäller också vid behandling av per- sonuppgifter som vissa myndigheter utför i syfte att upprätthålla allmän ordning och säkerhet.