prop · H80372 · 2020-12-18 00:00:00 — Ska åtgärden vara begränsad till vissa situationer? Enligt utredningens förslag ska möjligheten att utfärda ett föreläggande om bevarande inte vara begränsad till vissa brottstyper eller till brott av viss svårhetsgrad. En åtgärd om säkrande ska kunna tillämpas i förhållande till de brott som omfattas av konventionen och andra brott som begåtts med hjälp av ett datorsystem samt generellt på insamling av bevis i elektronisk form om ett brott (se artikel 14.2). Även om konventionen förutsätter en generell möjlighet till säkringsåtgärder i dessa fall finns ett visst utrymme att i den nationella lagstiftningen närmare reglera vilka förutsättningar som ska vara uppfyllda för att åtgärden ska få vidtas. Vid beslut om och användning av tvångsmedel gäller proportio- nalitetsprincipen (se t.ex. 27 kap. 1 § tredje stycket och 28 kap. 3 a § Den innebär att en tvångsåtgärd i fråga om art, styrka, räckvidd och varaktighet alltid ska stå i rimlig proportion till vad som står att vinna med den (se t.ex. propositionen De brottsbekämpande myndigheternas tillgång till uppgifter om elektronisk kommunikation, s. 72). tillämplig även i fråga om den nu aktuella åtgärden. Det innebär att ett föreläggande om bevarande inte kommer att kunna meddelas om det inte finns ett tillräckligt starkt behov av åtgärden med beaktande av motstående Det innebär också att ett meddelat föreläggande ska upphävas när åtgärden kan anses vara proportionerlig. Det är inte alltid möjligt att i ett tidigt skede av en utredning avgöra brottets rubricering eller svårhetsgrad. Det kan även vara svårt att så tidigt i utredningen förutse vilken betydelse ett bevis kommer att få. delar därför utredningens bedömning att det inte är lämpligt att möjligheten att meddela ett föreläggande kopplas till en viss typ av brott eller till brott av en viss svårhetsgrad, som och Regeringen bedömer vidare att möjligheten att meddela ett föreläggande inte heller ska vara begränsad på annat sätt än att det skäligen kan antas att en viss uppgift kan ha betydelse för utredningen om ett brott. Förslaget är i denna del utformat i huvudsak på samma sätt som reglerna om beslag, vilket är en åtgärd som många gånger kan anses vara mer ingripande från ett integritetsperspektiv (se 27 kap. 1 § första stycket ). Flera av de farhågor om brytande av källskydd och brott mot ger uttryck för gör sig huvudsakligen gällande först när uppgifter lämnas ut eller tas i beslag. Lagring eller bevarande av uppgifter kan inte i sig medföra ett åsidosättande av källskydd, advokatsekretess eller annan tystnadsplikt. Som anges ovan kan emellertid ett föreläggande om bevarande uppfattas som en förberedande åtgärd till proportionalitetsprincipen också innebär att de brottsbekämpande myndigheterna inte bör meddela ett föreläggande om bevarande om de kan se att det mot bakgrund av brottets allvar eller av andra skäl inte finns att senare få ut uppgifterna. bestämmelsen om beslagsförbud ett senare beslag av uppgifter relaterade till förtrolig korrespondens mellan en advokat och hans eller hennes klient tryckfrihetsförordningen eller yttrandefrihetsgrundlagen (27 kap. 2 § Den föreslagna regleringen är alltså enligt regeringens bedömning tillräckligt begränsad för att inte inverka på bestämmelser om sekretess och källskydd som finns i annan lagstiftning. Eftersom en proportionalitetsbedömning måste göras i varje enskilt fall finns det inte något behov av att, som Hovrätten för föreslår, införa uttryckliga bestämmelser om när ett föreläggande om bevarande inte får beslutas. Föreläggandets innehåll och form Den som innehar en viss lagrad elektronisk uppgift bör kunna åläggas att se till att uppgiften bevaras på ett sådant sätt att den inte kan förstöras, förändras eller på annat sätt göras oåtkomlig. Föreläggandet bör som huvudregel ges skriftligen. Eftersom föreläggandet avser en viss uppgift bör det anges vilken specifik elektronisk uppgift som ska bevaras, t.ex. en viss datafil eller trafikuppgifter hänförliga till ett visst meddelande. Regeringen delar därmed inte Bahnhof AB:s oro för storskaliga körningar. MSB undrar om det kommer att ställas några krav på att informationshanteringen vid ett bevarande sker på ett visst sätt. Regeringen instämmer i utredningens bedömning att ett bevarande bör kunna ske på olika sätt. Ett alternativ är att den som föreläggandet riktar sig mot kopierar uppgiften. Ett annat alternativ är att uppgiften lämnas orubbad på sin ursprungliga plats, som åtgärder vidtas så att den inte kan raderas eller ändras på något sätt. Olika mottagare av ett föreläggande kan förväntas ha olika resurser och förutsättningar för att efterleva det. Vid behov får den som har beslutat om föreläggandet ge anvisningar om hur uppgiften ska bevaras i det enskilda fallet. Sådana anvisningar kan ges i samråd med den som föreläggandet riktar sig mot. Hovrätten över och anser att ett föreläggande alltid ska ges skriftligen. Regeringen delar hovrättens uppfattning att det är viktigt att föreläggandets innebörd framgår tydligt. Föreläggandet bör som huvudregel därför ges i skriftlig form. Situationer kan emellertid uppstå då det finns ett behov av att meddela ett föreläggande muntligt, exempelvis om ett pågående dataintrång spåras till en dator i och det krävs ett ingripande. Det bör därför inte införas något krav på att föreläggandet ska vara skriftligt. Däremot behöver föreläggandet dokumenteras skriftligt och tillställas den som har förelagts åtgärden så snart det är möjligt. De uppgifter som omfattas av föreläggandet ska bevaras så länge det behövs men som längst i ett första skede. Det får också finnas en möjlighet att förlänga (se artikel 16.2). Tiden för bevarande bör aldrig vara längre än nödvändigt. I de allra flesta fall bör vara en fullt tillräcklig tid för att de brottsutredande myndigheterna ska hinna avgöra om de ska vidta åtgärder för att få tillgång till uppgifterna. I mer komplicerade fall, t.ex. när ett ärende har internationell anknytning, kan det dock som flera remissinstanser framfört krävas för bevarande än . Regeringen anser därför, i likhet med utredningen, att tiden för bevarande ska kunna bestämmas till i ett första skede och att det även bör finnas en möjlighet att förlänga om det finns särskilda skäl för det. Enligt utredningens förslag ska den ursprungliga tiden för bevarande få Den valda förlängningsfristen, som alltså är kortare än de som konventionen medger, motiveras inte särskilt. Som exempel på fall där en förlängning kan vara motiverad tar utredningen upp brottsutredningar med internationell anknytning. Utredningen betonar också att ett bevarande aldrig bör vara längre än nödvändigt i det enskilda fallet. Regeringen anser i likhet med utredningen att det är av stor vikt att tiden för bevarande i det enskilda fallet inte ska vara längre än nödvändigt med hänsyn till de integritetsaspekter som gör sig gällande. förslag att ett föreläggande om bevarande ska kunna förlängas med upp till endast möter emellertid kritik. Säkerhetspolisen och framför att en längsta tid för förlängning är för kort, särskilt i ärenden med internationell anknytning som över lag präglas av en viss tröghet. Utredningar om it-relaterad brottslighet har inte sällan internationella Det kan vara fråga om en nationell förundersökning där de svenska brottsbekämpande myndigheterna måste invänta information från eller åtgärder i utlandet för att kunna besluta om sådana uppgifter som bevaras på grund av ett föreläggande behövs. Det kan också röra sig om rent internationella fall där rättslig hjälp med ett föreläggande om bevarande begärts i eller där verkställer en europeisk utredningsorder för samma åtgärd. I samtliga fall finns det behov av att kunna bevara uppgifterna tills det andra landet har hunnit vidta nödvändiga åtgärder. finns därför stora fördelar med en enhetlig frist för det nationella regelverket och för de regler som styr det internationella samarbetet. Regelverken blir också lättare att tillämpa och mer förutsebara om samma Enhetlighet minskar också risken för felaktig tillämpning, vilket är centralt ur ett rättssäkerhetsperspektiv. Utredningen lämnade sitt betänkande innan lagen (2017:1000) om en europeisk utredningsorder infördes. Utredningens förslag om en längsta tid för förlängning har därför inte kunnat utformas med beaktande av förutsättningarna i den lagen eller det bakomliggande EU- direktivet (se artikel 12 i direktivet). Direktivets tidsfrister innebär bl.a. att den verkställande staten har på sig att erkänna och verkställa en mottagen europeisk utredningsorder. En order för ett föreläggande om bevarande behöver kunna bestå det tar för en efterföljande order om att uppgifterna ska röjas att erkännas och Regeringen menar att den kritik som remissinstanserna lämnar mot förslaget måste tas på allvar. De som utredningen har föreslagit synes inte i alla situationer vara en tillräckligt lång frist för att uppnå det resultat som konventionens möjlighet till förlängning syftar till. särskilt tydligt i brottsutredningar med internationella inslag, något som förekommer i många utredningar om it-relaterad brottslighet. bakgrunden bedömer regeringen, till skillnad från utredningen, att det inte finns skäl att föreskriva en kortare förlängningsmöjlighet än den Det bör alltså vara möjligt att förlänga den ursprungliga tiden för bevarande med om det finns särskilda skäl för det. Genom kravet på att det i det enskilda fallet ska finnas särskilda skäl för en förlängning garanteras ändå en rimlig avvägning mellan behovet av en effektiv reglering och det integritetsintrång ett bevarande kan innebära för den som drabbas av åtgärden. Kravet på särskilda skäl innebär att den fulla förlängningsmöjligheten bara får utnyttjas i undantagsfall och att fristen aldrig får bestämmas till längre än vad som är nödvändigt. Tiden kan förlängas vid ett eller flera tillfällen så länge den maximala fristen plus 90 dagars förlängning inte överskrids. I avsnitt 6.1.3 görs ytterligare överväganden beträffande lagen om en europeisk utredningsorder. Den som föreläggs att bevara en viss lagrad uppgift ska kunna åläggas att hemlighålla att en sådan åtgärd har vidtagits (se artikel 16.3). Det finns inga bestämmelser om tystnadsplikt som träffar den situationen i svensk rätt. Tystnadsplikt på grund av förundersökningssekretess kan beslutas under andra skeden av ett förfarande (se t.ex. 23 kap. 10 § sista stycket ). Det finns också en möjlighet att vid förordnanden om att en försändelse ska hållas kvar besluta att den som mottagit försändelsen för befordran inte får lämna meddelande om åtgärden utan tillstånd (se 27 kap. 9 § ). Regeringen delar utredningens bedömning att även ett föreläggande om att bevara en viss lagrad uppgift ska kunna innehålla en underrättelse om att den som förelagts inte får uppenbara att åtgärden vidtagits. Detta bör framgå uttryckligen av bestämmelsen. Regeringens förslag innebär inte att den föreslagna tystnadsplikten har företräde framför den grundlagsskyddade rätten att meddela och offentliggöra uppgifter. Juliagruppen anser att tystnadsplikten bör tidsbestämmas. Tystnadsplikten är en del av föreläggandet och gäller som huvudregel till dess att föreläggandet inte längre gäller, rätten upphävt föreläggandet eller åklagaren eller förundersökningsledaren meddelat något annat. Regeringen bedömer därför att den föreslagna bestämmelsen om tystnadsplikt är tillräckligt avgränsad. En fördragsslutande part ska vidta nödvändiga åtgärder för att ett säkrande av lagrade datorbehandlingsbara uppgifter ska kunna ske skyndsamt (se artikel 16). Det finns ett behov av att snabbt kunna säkra viss lagrad information i ett tidigt skede för att kunna bedriva effektiva brottsutredningar. Ett föreläggande om att bevara en viss lagrad uppgift bör därför kunna meddelas av en åklagare eller en annan förundersökningsledare. I de fall med stöd av 19 § lagen (2000:1225) om straff för smuggling inlett en förundersökning kommer även ha möjlighet att besluta om ett föreläggande. Detsamma gäller när en förundersökning inletts med stöd av 3 kap. 3 § kustbevakningslagen (2019:32). Eftersom det är fråga om en tvångsåtgärd bör den som förelagts, i likhet med vad som gäller vid beslag, kunna begära rättens prövning av föreläggandet. Rättens prövning bör också kunna avse tiden för bevarande. regler om rättens prövning av ett beslag bör tillämpas, vilket innebär att rätten ska hålla förhandling och, om det inte finns något synnerligt hinder mot det, senast fjärde dagen efter det att begäran om prövning har kommit in (se 27 kap. 6 § ). anser att ett allmänt skyndsamhetskrav är tillräckligt och att kravet på att rätten ska hålla förhandling inte behövs. Regeringen bedömer emellertid att en skyndsam prövning är nödvändig för att kunna ta tillvara rätten för den som förelagts. Utan tidsfrist för prövningen finns det risk för att den tid för bevarande som ställts upp i föreläggandet hinner gå till ända innan rätten har hunnit pröva frågan. Reglerna i 27 kap. 6 § bör därför vara tillämpliga. Det behövs inga ytterligare sanktionsmöjligheter Konventionen kräver inte att det införs några sanktioner mot den som inte följer ett föreläggande om bevarande, även om artikel 16 naturligtvis förutsätter ett effektivt genomförande av bestämmelsen. Det huvudsakliga syftet med ett föreläggande är att förhindra att en uppgift försvinner på grund av ett systems funktion, gällande rutiner eller annan lagstiftning. straffbestämmelse om överträdelse av myndighets bud bör kunna tillämpas i fall då någon aktivt raderar en uppgift i strid med ett föreläggande om att bevara den (se 17 kap. 13 §). Även den som medverkar till ett sådant brott kan dömas till ansvar (se 23 kap. 4 §). När det gäller beslut om tystnadsplikt bör ett brott mot yppandeförbudet kunna föranleda böter (se 9 kap. 6 § ). JO, Hovrätten för , , och Rättighetsalliansen efterfrågar bättre sanktionsmöjligheter för att göra regleringen effektiv. Majoriteten av de personer som ett föreläggande kommer att riktas mot kan förväntas sakna anledning att motsätta sig det. I de fall där den förelagde aktivt vidtar åtgärder i strid med ett föreläggande bedöms befintliga sanktionsmöjligheter vara tillräckliga för att garantera reglernas efterlevnad. Behov av ändringar i lagen om elektronisk kommunikation Elektroniska uppgifter behöver kunna säkras hos tillhandahållare av elektroniska kommunikationsnät eller elektroniska kommunikationstjänster. Det bör återigen framhållas att ett föreläggande om bevarande ska avse en viss lagrad uppgift, vilket innebär dels att uppgiften redan måste finnas lagrad hos den som föreläggandet riktar sig mot, dels att det i föreläggandet måste anges vilken specifik elektronisk uppgift som ska bevaras. Föreläggandet kan varken innebära att uppgifter som inte är lagrade ska inhämtas och bevaras eller gälla hela servrar hos företag. Med lagrad uppgift avses alla uppgifter som finns lagrade av någon anledning, dvs. både sådana uppgifter som finns lagrade på grund av regler om datalagring och sådana som lagrats av annan anledning. Det kan t.ex. vara uppgifter som hos tillhandahållaren behandlas för fakturahantering eller liknande. Ett föreläggande kommer alltså även att kunna riktas mot den tillhandahållare som bedriver verksamhet som är anmälningspliktig enligt lagen om elektronisk kommunikation och avse sådana uppgifter som lagrats för brottsbekämpande ändamål enligt den lagen. Lagens särskilda bestämmelser om kvalitet och säkerhet när det gäller uppgifter som lagrats för brottsbekämpande syften, om rätt till ersättning för kostnader som uppstår när lagrade uppgifter lämnas ut och om anpassning för utlämnande av uppgifter ska enligt utredningens förslag tillämpas även när uppgifter bevaras hos tillhandahållaren på grund av att tillhandahållaren ålagts ett föreläggande om bevarande (se 6 kap. 3 a, 16 e och 16 f §§). Säkerhetspolisen och ifrågasätter den avgränsning som utredningen har gjort och saknar resonemang om ersättning för kostnader samt om kvalitet och säkerhet när ett föreläggande om bevarande avser uppgifter hos aktörer som inte är anmälningspliktiga eller inte omfattas av lagen om elektronisk kommunikation. Även om ett föreläggande om bevarande kan riktas mot vem som helst som har en elektronisk uppgift lagrad bedöms tillhandahållare av elektroniska kommunikationsnät och elektroniska kommunikationstjänster bli föremål för ett föreläggande om bevarande i betydligt högre utsträckning än andra tjänsteleverantörer. Det är en följd av den lagringsskyldighet som följer av lagen om elektronisk kommunikation. Samma regler om skyddskrav och rätt till ersättning i lagen om elektronisk kommunikation bör gälla oberoende av om en viss uppgift lagras för brottsbekämpande ändamål eller bevaras enligt ett föreläggande om bevarande. Det ska för tydlighets skull framhållas att tiden för bevarande enligt ett föreläggande inte påverkar den tid en uppgift enligt 6 kap. 16 d § ska hållas lagrad. Regeringen anser mot denna bakgrund att det finns anledning att i viss mån särbehandla de aktörer som omfattas av lagringsskyldigheten i lagen om elektronisk kommunikation även vid bevarande av uppgifter i anledning av ett föreläggande om bevarande. Reglerna om kvalitet och säkerhet, om rätt till ersättning för kostnader och om anpassning för utlämnande bör alltså tillämpas när uppgifter bevaras hos en tjänsteleverantör på grund av ett föreläggande. En bestämmelse om det bör tas in i den lagen. Det kan nämnas att frågan om ersättning är föremål för överväganden i promemorian Registrering av kontantkort, m.m. (Ds 2020:12). Promemorian bereds i . Regeringen delar utredningens bedömning att bestämmelserna om att lagrade uppgifter i vissa fall inte ska utplånas ska omfatta uppgifter som begärts bevarade och att tystnadsplikt även ska gälla för uppgifter som hänför sig till ett föreläggande om bevarande (se 6 kap. 8 och 16 d §§ samt 20 § första stycket). Jämfört med utredningens förslag föreslår regeringen att undantag från reglerna om utplåning regleras i 6 kap. 8 § istället för i 6 kap. 5 §. Att tystnadsplikten också bör gälla när uppgifter om andra tillhandahållare begärs ut framgår av avsnitt 6.2. Tystnadsplikten i lagen om elektronisk kommunikation omfattar den som i samband med tillhandahållande av ett elektroniskt kommunikationsnät eller en elektronisk kommunikationstjänst har fått del av eller tillgång till en uppgift som hänför sig till ett föreläggande om bevarande. Den kommer alltså delvis att överlappa den tystnadsplikt som föreslås i men avser en vidare krets av personer. Regeringens förslag innebär inte att den föreslagna tystnadsplikten har företräde framför den grundlagsskyddade rätten att meddela och offentliggöra uppgifter. 6.1.2Det ska vara möjligt att lämna internationell rättslig hjälp med ett föreläggande om bevarande Regeringens förslag: ska kunna begära och lämna rättslig hjälp med ett föreläggande att bevara en viss lagrad uppgift enligt 27 kap. 16 § . En ansökan om sådan rättslig hjälp ska handläggas av en åklagare. Rättslig hjälp med ett föreläggande ska få lämnas även om den gärning som ansökan avser inte motsvarar ett brott enligt svensk lag. ska avge en förklaring om att ska förbehålla sig rätten att avslå en framställning om rättslig hjälp med ett föreläggande om bevarande, om det finns skäl att tro att uppgifterna inte kommer att kunna röjas i ett senare skede på grund av ett krav på dubbel straffbarhet. Regeringens bedömning: Det finns tillräckliga rättssäkerhetsgarantier för den som har förelagts att bevara en viss uppgift i befintlig reglering även utan ett krav på dubbel straffbarhet. Utredningens förslag och bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: En majoritet av remissinstanserna tillstyrker eller har inget att invända mot förslaget. och Säkerhetspolisen anser att möjligheten till rättslig hjälp med ett föreläggande om bevarande innebär en efterlängtad harmonisering i det internationella samarbetet. Skälen för regeringens förslag och bedömning ska kunna lämna internationell rättslig hjälp med ett föreläggande om bevarande Ömsesidig rättslig hjälp ska kunna lämnas med ett sådant skyndsamt säkrande av lagrade datorbehandlingsbara uppgifter som avses i artikel 16 i konventionen (se artikel 29). Som huvudregel får något krav inte ställas på att rättslig hjälp får lämnas endast om den gärning som ansökan avser motsvarar ett brott enligt svensk lag (dubbel straffbarhet), i vart fall inte för sådana brott som är upptagna i artiklarna 2–11. Konventionen reglerar också de närmare förutsättningarna för en ansökan om rättslig hjälp, bl.a. vilka uppgifter den ska innehålla, ett föreläggande ska gälla i dessa situationer, under vilka förutsättningar ansökan får avslås och att den ska prövas skyndsamt. För att en svensk myndighet ska kunna lämna rättslig hjälp med en tvångsåtgärd krävs att åtgärden finns tillgänglig i nationell rätt och omfattas av regleringen i lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål. Utgångspunkten är att alla åtgärder som är möjliga att vidta i en svensk förundersökning även ska vara tillgängliga för en annan stat efter en ansökan om rättslig hjälp, oavsett om bistånd med åtgärden föreskrivs i en internationell överenskommelse eller inte (se propositionen Internationell rättslig hjälp i brottmål, prop. 1999/2000:61 s. 79). föreslås en möjlighet till föreläggande om bevarande nationellt. För att skapa en möjlighet att också lämna internationell rättslig hjälp med åtgärden bör föreläggande om bevarande föras in i den paragraf i lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål som anger vilka åtgärder som omfattas av rättslig hjälp enligt lagen (se 1 kap. 2 §). Den ordning som ska gälla för rättslig hjälp med ett föreläggande bör i så stor utsträckning som konventionen tillåter följa befintlig systematik i lagen. Hjälp bör därför som utgångspunkt lämnas under de förutsättningar som gäller för en motsvarande åtgärd under en svensk förundersökning eller rättegång (se 2 kap. 1 §). Det innebär bl.a. att ett föreläggande om bevarande som huvudregel ska ges skriftligt. Vidare får det inte riktas mot den som skäligen kan misstänkas för brottet eller mot någon till honom eller henne sådan närstående person som avses i 36 kap. 3 § (se förslaget till 27 kap. 16 och 16 a §§ ). Det innebär också att det alltid måste göras en proportionalitetsbedömning innan åtgärden beslutas (se 27 kap. 1 § ). Konventionen ställer krav på att en ansökan ska innehålla de uppgifter som behövs för att åtgärden ska kunna genomföras, bl.a. information om vilka lagrade uppgifter som ska säkras och var och hos vem uppgifterna finns. Att en ansökan om rättslig hjälp ska innehålla sådan information framgår redan av lagen och några särskilda bestämmelser om det behövs inte (se 2 kap. 4 §). Krav ställs också på att en ansökan ska prövas skyndsamt. Utgångspunkten bör alltså vara att ansökan, liksom vid nationella förhållanden, prövas av en åklagare. Det behövs därför också en bestämmelse om detta. Det bör, som utredningen föreslagit, även i internationella situationer finnas en möjlighet att överklaga för den som drabbas av en åtgärd (se förslaget till 27 kap. 16 a § ). För beslut enligt lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål gäller att samma regler tillämpas som för ett nationellt förfarande (se 2 kap. 1 §). Några särskilda regler om överklagande behövs därför inte. Eftersom rättslig hjälp ska lämnas under samma förutsättningar som en motsvarande åtgärd under en svensk förundersökning får föreläggandet inte heller gälla längre än den tid som anges i förslaget till 27 kap. 16 § andra och tredje stycket . Det innebär att tiden inte får bestämmas till längre än nödvändigt och i ett första skede, med en möjlighet till förlängning med ytterligare om det finns särskilda skäl. Skälen för en förlängningsmöjlighet istället för den frist som utredningen föreslagit redovisas i avsnitt 6.1.1. Inget krav på dubbel straffbarhet