prop · H703118 · 2020-03-17 00:00:00 — I promemorian föreslås dock inte att den som har omhändertagits ska vara skyldig att i avvaktan på inställelsen stanna kvar på den plats som bestäms av . I promemorian föreslås inte att förutsättningarna för handräckning regleras i lag. Remissinstanserna: Ingen remissinstans invänder mot förslaget. tillstyrker förslaget att påföljden ska kunna verkställas tvångsvis och med bistånd av polisen. Förslaget i utkastet till lagrådsremiss överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna yttrar sig inte särskilt över förslaget. Hovrätten för Nedre anser att Kriminalvården bör kunna begära polishämtning och handräckning utan att polisens särskilda befogenheter behöver tillgripas. Hovrätten väcker frågan om denna inskränkning kan motverka syftet med påföljden och dess trovärdighet. ombudsmän påtalar att den föreslagna bestämmelsen påminner om bestämmelsen i 20 § lagen om verkställighet av sluten ungdomsvård enligt vilken lag det finns en särskild bestämmelse som gör det möjligt att ta den dömde i förvar, om det är nödvändigt för att en transport enligt 20 § ska kunna genomföras samt anför att skillnaden i förhållande till gällande rätt bör övervägas i det fortsatta lagstiftningsärendet. Skälen för regeringens förslag: I avsnitt 5.1 föreslås att den som döms till ungdomsövervakning ska medverka i verkställighetsplanering och följa det som anges i verkställighetsplanen. För att verkställigheten ska ha förutsättningar att vara framgångsrik är det viktigt att den dömde motiveras till att delta i verkställighetsplaneringen och att följa verkställighetsplanen. Även med den utgångspunkten måste det beaktas att verkställigheten inte är frivillig eller något som den dömde kan bestämma över. I vissa fall av bristande medverkan kan det därför finnas behov av tvångsvisa åtgärder. På så sätt blir det tydligt att ungdomsövervakning är en straffrättslig påföljd som han eller hon har att rätta sig efter. Ett tillfälligt tvång kan också bidra till att ett destruktivt mönster hos den unge bryts. Regeringen instämmer mot den bakgrunden i promemorians bedömning att den dömdes bristande närvaro vid verkställighetsplaneringen och vid möten med koordinatorn i undantagsfall bör kunna leda till tvångsåtgärder. Det som bör komma i fråga är att Kriminalvården ska kunna begära hjälp av för att söka efter den dömde och hämta honom eller henne för att delta i verkställighetsplaneringen eller möten med koordinatorn. Den möjligheten bör emellertid endast aktualiseras när andra möjligheter är uttömda och när polishämtning bedöms lämpligt och 2019/20:118 verkningsfullt. I likhet med promemorians förslag anser regeringen att proportionalitetsprincipen bör komma till uttryck i lag. Det innebär att det i verkställighetslagen bör anges att en tvångsåtgärd får användas endast om den står i rimlig proportion till syftet med åtgärden. Om en mindre ingripande åtgärd är tillräcklig ska den användas. (Se författningskommentaren avsnitt 9.2.) Det är angeläget att polisens resurser inte används för att verkställa andra myndigheters beslut om det inte finns starka skäl för det. En begäran om polishämtning bör därför få göras endast om det på grund av särskilda omständigheter kan befaras att åtgärden inte kan utföras utan att polisens särskilda befogenheter enligt 10 och 10 a §§ polislagen (1984:387) behöver tillgripas, eller det annars finns synnerliga skäl. utformning överensstämmer också med hur andra handräckningsbestämmelser utformas i t.ex. lagstiftning om tvångsvård och utlänningslagen (se prop. 2016/17:57 Transporter av frihetsberövade, s.44–46). Regeringen kan inte instämma i farhågan från Hovrätten för Nedre att denna inskränkning skulle kunna motverka syftet med påföljden och dess trovärdighet. I de fall polishämtning bedöms nödvändigt bör det ske på det sätt som är minst ingripande. Som huvudregel bör den dömde inte kunna omhändertas tidigare är vad som är nödvändigt för att han eller hon ska kunna inställas till mötet för verkställighetsplanering eller med koordinatorn. I promemorian föreslås, med reglerna i 9 kap. 10 § rätte- gångsbalken som förebild, att det i särskilda situationer där ett hämtningsförsök har misslyckats eller där det annars på grund av vad som är känt om den som ska hämtas finns särskild anledning till det, bör finnas möjlighet till ett s.k. förtida omhändertagande. Regeringen instämmer i promemorians bedömning att det bör införas en sådan möjlighet. I sådana fall bör den som har omhändertagits vara skyldig att i avvaktan på inställelsen stanna kvar på den plats som bestäms av . Angående frågan om möjlighet att ta den dömde i förvar, se avsnitt 5.4.2. I författningskommentaren utvecklas närmare hur reglerna om hämtning bör tillämpas (se avsnitt 9.2). Verkställighet av en föreskrift om Regeringens förslag: Om den dömde bryter mot en föreskrift om inskränkningar i rörelsefriheten, ska på begäran av Kriminalvården lämna hjälp för att verkställa föreskriften genom att tillfälligt omhänderta honom eller henne. Om den dömde bryter mot en föreskrift om inskränkningar i rörelsefriheten och påträffas av en polisman, får polismannen tillfälligt omhänderta honom eller henne. I de fall ett omhändertagande görs enligt ovan ska den dömde, om han eller hon är , skyndsamt överlämnas till sina föräldrar eller annan vårdnadshavare. Om det inte är möjligt, ska den dömde överlämnas till socialnämnden. Om den dömde är , ska han eller hon skyndsamt lämnas i bostaden eller på lämplig plats som möjliggör att han eller hon kan ta sig till bostaden. rörelseinskränkningar avser en skyldighet att uppehålla sig på en särskilt angiven plats, ska polismannen i stället föra honom eller henne till den platsen. En begäran om handräckning får göras endast om det på grund av särskilda omständigheter kan befaras att åtgärden inte kan utföras utan att de särskilda befogenheter att använda våld eller tvång som anges i polislagen behöver tillgripas, eller det annars finns synnerliga skäl. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. I promemorian föreslås dock inte att förutsättningarna för handräckning regleras i lag. Remissinstanserna: tillstyrker förslaget att en polisman ska ha möjlighet att agera på egen hand, utan att den verkställande myndigheten begär det, när den unge bryter mot de rörelseinskränkande momenten som påföljden innefattar. (SiS) anser att det bör framgå av lagen om verkställighet av ungdomsövervakning att huvudmannen för verkställigheten av påföljden ska underrättas i de fall polisen vidtagit en åtgärd på eget initiativ. Övriga remissinstanser yttrar sig inte särskilt över förslaget. Förslaget i utkastet till lagrådsremiss överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna yttrar sig inte särskilt över förslaget. Kriminalvården anser att det finns goda skäl att införa en skyldighet för att underrätta Kriminalvården i de fall där den dömde tillfälligt har omhändertagits av polis. Ett sådant omhändertagande är enligt Kriminalvården för det mesta en följd av en misskött verkställighet. Vid hanteringen av den dömdes misskötsamhet kan information om att han eller hon återförts till hemmet med polis eller självmant återvänt hem påverka val av åtgärder. ombudsmän pekar på att den som tillfälligt omhändertas enligt 12 § polislagen får tas i förvar om det är nödvändigt med hänsyn till ordning eller säkerhet. Någon sådan möjlighet kommer dock inte att finnas enligt den föreskrivna lagen. Kommuner och Regioner (SKR) anser att socialnämndens ansvar vid verkställighet av föreskrifter om rörelsebegränsningar måste förtydligas. När det gäller överlämnandet av den dömde från enligt förslaget blir socialnämndens uppdrag snarare att medverka till att en påföljd blir verkställd. har inga befogenheter att hindra den dömde från att avvika på nytt. kan sannolikt inte göra annat än en skyddsbedömning och sedan släppa iväg den dömde. Om det inte finns en pågående utredning inleds troligtvis en sådan. SKR anser att det är en brist att socialnämndens uppdrag i denna del inte är närmare beskrivet i förslaget. Skälen för regeringens förslag Möjlighet för Kriminalvården att begära hjälp av för att verkställa föreskrifter om rörelseinskränkningar Regeringen föreslår ovan att den dömdes bristande närvaro vid verkställighetsplaneringen och vid möten med koordinatorn i 2019/20:118 undantagsfall ska kunna leda till tvångsåtgärder. Det kan också övervägas om verkställigheten av de föreskrivna inskränkningarna i rörelsefriheten – eller någon av dem – bör kunna verkställas tvångsvis genom hjälp av Som anges i avsnitt 5.3.6 ska verkställighetsplanen alltid innehålla en föreskrift om inskränkningar i den dömdes rörelsefrihet. Som utgångspunkt ska den utformas som ett förbud för den dömde att lämna bostaden under helgkvällar och helgnätter. Om ett sådant förbud med hänsyn till hans eller hennes personliga förhållanden inte bedöms lämpligt eller det annars framstår som mer ändamålsenligt, får det dock ersättas med ett förbud att vistas på en viss plats eller inom ett särskilt angivet område, ett förbud att lämna ett särskilt angivet område eller en skyldighet att uppehålla sig på en särskilt angiven plats. Av 12 § polislagen följer att om någon, som kan antas vara under , anträffas under förhållanden som uppenbarligen innebär en överhängande och allvarlig risk för hans eller hennes hälsa eller utveckling, får han eller hon tas om hand av en polisman för att genom dennes försorg skyndsamt överlämnas till sina föräldrar eller någon annan vårdnadshavare eller till Vid bedömningen av om det finns en sådan risk ska det beaktas om man kan befara att den unge kan komma att utsättas för brott, involveras i brottslig verksamhet eller skadas genom något annat socialt Med stöd av regleringen i polislagen kan en polisman omhänderta en ung person på grund av de omständigheter som denne anträffas under, som den unge under sådana omständigheter även kan bryta mot en föreskrift om inskränkningar i På så sätt kan omhändertagandet i ett sådant fall anses Bestämmelsen i polislagen torde emellertid inte bli tillämplig i alla situationer där föreskrifter om Mot den bakgrunden och för påföljdens trovärdighet bör det vara möjligt för Kriminalvården att begära hjälp av för att säkerställa att en föreskrift om inskränkningar i rörelsefriheten kan verkställas. Genom ett tillfälligt omhändertagande kan säkerställas att den dömde även i praktiken hålls borta från t.ex. de platser som har bedömts som särskilt riskfyllda när det gäller återfall i brott. Det bör – såsom föreslås i promemorian – gälla oavsett vilken typ av rörelseinskränkning som har föreskrivits i det enskilda fallet. Det kan exempelvis vara fråga om att den dömde vistas på en plats eller inom ett område som han eller hon enligt verkställighetsplanen inte får vistas på eller att den dömde påträffas på en annan plats än där han eller hon enligt verkställighetsplanen ska uppehålla Det kan också handla om att den dömde bryter mot ett förbud att lämna I dessa situationer bör det således vara möjligt för Kriminalvården att begära hjälp av för att upprätthålla föreskriften genom att tillfälligt ta om hand honom eller henne. ombudsmän noterar kommer det i dessa fall, då omhändertagandet inte grundas på 12 § polislagen, inte vara möjligt att ta den unge i förvar. Det är i sammanhanget viktigt att understryka att tvångsåtgärder måste användas på ett balanserat sätt. Som nämns i avsnitt 5.4.1 följer det av proportionalitetsprincipen att en tvångsåtgärd får användas endast om den står i rimlig proportion till syftet med åtgärden. I likhet med vad som i det avsnittet sägs om polishämtning, och på samma skäl, bör en begäran om handräckning bör vidare få göras endast om det på grund av särskilda Prop. 2019/20:118 omständigheter kan befaras att åtgärden inte kan utföras utan att polisens särskilda befogenheter enligt 10 och 10 a §§ polislagen behöver tillgripas, eller det annars finns synnerliga skäl. Möjlighet för en polisman att i andra fall omhänderta den som överträder föreskrifter om rörelseinskränkningar Som anges i avsnitt 5.6.1 bedöms att innehållet i verkställighetsplanen – t.ex. om föreskrifter om inskränkningar i rörelsefriheten – inte bör omfattas av sekretess. Det innebär att kan ha kännedom om att en ung person är underkastad sådana inskränkningar. I de fall en polisman träffar på en ung person som överträder exempelvis ett förbud om s.k. helghemarrest framstår det som rimligt att polismannen har möjlighet att tillfälligt omhänderta honom eller henne och på så sätt säkerställa att föreskriften om rörelseinskränkningar verkställs. I avsnitt 5.3.7 föreslås att de rörelseinskränkande inslagen ska kunna kontrolleras med hjälp av elektroniska hjälpmedel. Det torde innebära att avvikelser som regel registreras och därigenom kommer till Kriminalvårdens kännedom. Det saknas därför tillräckliga skäl att införa en sådan lagreglerad underrättelseskyldighet för som Kriminalvården efterfrågar i de fall en polisman vidtagit en sådan åtgärd på eget initiativ. De närmare formerna för ett omhändertagande För att ett omhändertagande av eller en polisman ska kunna ske förutsätts som anges ovan att den dömde har överträtt en föreskrift om inskränkningar i rörelsefriheten. I de fall 12 § polislagen blir tillämplig på grund av omständigheterna i det enskilda fallet bör den bestämmelsen ha företräde. I annat fall bör den dömde, om han eller hon är underårig, i första hand så skyndsamt som möjligt överlämnas till sina föräldrar eller annan vårdnadshavare. Om det inte är möjligt, t.ex. på grund av att vårdnadshavaren inte går att få tag på eller det inte är lämpligt att den dömde lämnas i hemmet, bör han eller hon i stället lämnas till socialnämnden (jfr 12 § polislagen). Det kan i detta sammanhang – med anledning av de frågor som SKR väcker – noteras att ansvaret för verkställigheten av påföljden i sig inte i en sådan situation övergår till socialnämnden utan att det alltså alltjämt är Kriminalvården som har det ansvaret. Om den dömde är myndig bör han eller hon i första hand lämnas i sin bostad. För det fall det inte är praktiskt möjligt bör han eller hon lämnas på en plats där det är möjligt för honom eller henne att ta sig till bostaden på egen hand. Om föreskriften gäller en skyldighet att uppehålla sig på en särskilt angiven plats bör den dömde, oavsett om han eller hon är myndig eller inte, transporteras till den platsen. 2019/20:118 5.5 5.5.1Åtgärder inom ramen för påföljden Regeringens bedömning: Den dömdes misskötsamhet bör så långt som möjligt hanteras genom åtgärder inom ramen för påföljden. Regeringens förslag: Kriminalvården ska ha möjlighet att reagera på misskötsamhet genom att besluta om att utöka antalet möten med koordinatorn till tre , begära hjälp med polishämtning till mötena med koordinatorn, avstå från att minska de rörelsesinskränkande inslagen, utöka eller återuppta de rörelsesinskränkande inslagen, begära hjälp från för att verkställa föreskrifter om inskränkningar i rörelsefriheten eller genom att på annat sätt ändra verkställighetsplanen. Promemorians förslag överensstämmer i sak med regeringens bedömning och förslag. tillstyrker att misskötsamhet från den unge i första hand bör bemötas med åtgärder som kan ske inom ramen för påföljden genom att han eller hon, så långt som möjligt, motiveras till att medverka till verkställigheten samt att ett undanröjande bör kunna bli aktuellt först när det är fråga om mer allvarlig misskötsamhet och som en sista utväg. kommun anför att påföljden för att bryta mot en uppgjord verkställighetsplan är svagt beskriven. Enligt kommunen borde det rimligtvis ställas krav på en allvarligare påföljd när ungdomen bryter mot reglerna. Övriga remissinstanser har inga invändningar mot förslaget. Förslaget i utkastet till lagrådsremiss överensstämmer i sak med regeringens bedömning och förslag. Remissinstanserna: Hovrätten för Nedre delar bedömningen att misskötsamhet så långt som möjligt bör hanteras inom ramen för påföljden. Ett undanröjande kan annars innebära att den dömde ådöms en mindre ingripande påföljd än vad brottsligheten och eventuellt återfall förtjänar. Kriminalvården föreslår att, eftersom det kan förväntas att de dömda inte anpassar sig till att följa de krav som uppställs i verkställighetsplanen, Kriminalvården även ska få möjlighet att meddela varning. Övriga remissinstanser har inga invändningar mot bedömningen eller förslaget. Skälen för regeringens bedömning och förslag Bristande medverkan vid upprättande av verkställighetsplanen I avsnitt 5.1 föreslår regeringen att den som döms till ungdomsövervak- ning ska medverka i verkställighetsplanering. Av avsnitt 5.4.1 följer att den dömde, om det inte går att förmå honom eller henne att inställa sig frivilligt till verkställighetsplaneringen, ska kunna hämtas med hjälp av Verkställighetsplaneringen ska bl.a. syfta till att motivera den dömde att själv verka för att det upprättas en verkställighetsplan som kan leda till en positiv utveckling för honom eller henne. Om det inte går att motivera den dömde och arbetet därigenom inte kan mynna ut i en verkställighetsplan som reglerar inslag som kan angripa de riskfaktorer som kan antas ha lett Prop. 2019/20:118 till brottsligheten och understödja de skyddsfaktorer som kan motverka återfall i brott, måste det emellertid leda till konsekvenser. Eftersom påföljden ska vara tillräckligt ingripande vid allvarlig brottslighet och i graverande återfallssituationer bör konsekvensen av att det, på grund av den dömdes bristande medverkan, saknas tillräckligt med individuellt anpassade inslag bli att obligatoriska moment i påföljden ges större tyngd. Regeringen instämmer alltså i promemorians bedömning att bristande medverkan vid verkställighetsplaneringen bör kunna utgöra skäl mot att trappa ned de frihetsinskränkande inslagen (se avsnitt 5.3.6). Det kan också finnas skäl att öka frekvensen av antalet möten med koordinatorn, dock som mest till (se avsnitt 5.3.5). Om den dömde redan från början helt obstruerar arbetet med att ta fram en verkställighetsplan, kan det leda till bedömningen att det saknas förutsättningar för att verkställa påföljden. I sådana fall bör det finnas en möjlighet att föra talan om undanröjande av påföljden. Se vidare om undanröjande i avsnitt 5.5.2. Den unge missköter skyldigheter enligt verkställighetsplanen Under verkställigheten kan bristande medverkan bestå i att den dömde inte kommer till mötena med koordinatorn eller bryter mot en föreskrift om inskränkningar i rörelsefriheten. Misskötsamheten kan även utgöras av att han eller hon inte går i skolan som bestämt, inte deltar i psykologsamtal eller inte deltar i de fritidsaktiviteter som anges i verkställighetsplanen. Som beskrivs i avsnitt 5.4.1 och 5.4.2 har Kriminalvården i de förstnämnda fallen möjlighet att begära hjälp av . Om den dömde inte medverkar på det sätt som föreskrivits i verkställighetsplanen, bör det föranleda någon form av reaktion. En första åtgärd bör vara att koordinatorn intensifierar motivationsarbetet. Regeringen instämmer därför i promemorians bedömning att Kriminalvården bör kunna öka antalet möten med koordinatorn. Fler än tre tillfällen bör det, som anges i avsnitt 5.3.5, dock inte vara möjligt att besluta om. Att den dömde inte medverkar kan bero på att vissa av inslagen inte passar honom eller henne och att det finns andra mer lämpliga insatser. Det bör då vara möjligt att ändra i verkställighetsplanen. Vad gäller de rörelseinskränkande inslagen bör det emellertid finnas betydligt mindre utrymme för ändringar om verkställighetsplanen inte följs. Dessa inslag syftar till att göra påföljden tillräckligt ingripande. Påföljden skulle tappa i trovärdighet om den unge genom att missköta sig kunde tvinga fram ett byte av ett inslag mot något annat som uppfattas som mindre ingripande. I vissa fall bör dock ett visst frihetsinskränkande inslag kunna ändras, om det visar sig att det inte är lämpligt eller ändamålsenligt. Det kan exempelvis uppdagas att hans eller hennes hemförhållanden är sådana att det – om förhållandena hade varit kända inledningsvis – skulle ha lett till bedömningen att ett förbud att lämna bostaden inte vore lämpligt. Som anges ovan bör misskötsamhet under verkställigheten även kunna utgöra skäl för att avstå från att minska omfattningen av de rörelseinskränkande inslagen. Om inslagen redan har minskats eller 2019/20:118 upphört, bör Kriminalvården ha möjlighet att besluta om att de ska utökas eller återupptas. Sammanfattningsvis bör Kriminalvården ha möjlighet att inom ramen för påföljden reagera på misskötsamhet genom att besluta om att –utöka antalet möten med koordinatorn till tre , –begära hjälp med polishämtning till mötena med koordinatorn, –avstå från att minska de rörelsesinskränkande inslagen, utöka eller återuppta de rörelsesinskränkande inslagen, –begära hjälp från för att verkställa föreskrifter om inskränkningar i rörelsefriheten, eller –på annat sätt ändra verkställighetsplanen. Den dömde bör ha rätt att överklaga Kriminalvårdens beslut och på så sätt få en domstolsprövning av de åtgärder som Kriminalvården beslutar om. Se avsnitt 5.6.2 om beslutsordningen. Om de åtgärder som är möjliga att vidta inom ramen för påföljden är uttömda, bör Kriminalvården kunna anmäla misskötsamheten till åklagare, se vidare avsnitt 5.5.2. Som anges i det avsnittet innebär förslaget vidare att, om det kan antas att det finns förutsättningar för varning, Kriminalvården ska underrätta om detta. Att Kriminalvården därutöver skulle ha en möjlighet att besluta om varning bedöms inte nödvändigt. Regeringens förslag: Om den dömde i väsentlig grad underlåter att göra vad som åligger honom eller henne enligt en dom på ungdomsövervakning, får rätten på talan av åklagare undanröja påföljden och bestämma en ny påföljd för brottet. I stället för att undanröja påföljden får rätten meddela den dömde en varning, om det är en tillräcklig åtgärd. Om de föreskrivna åtgärderna enligt en verkställighetsplan inte kommer till stånd eller om åtgärderna kommit att i väsentlig grad avvika från vad som föreskrivits i verkställighetsplanen, ska rätten på talan av åklagare ha möjlighet att undanröja påföljden och bestämma en ny påföljd för brottet. Fråga om undanröjande av påföljden ska tas upp av den rätt som först avgjort det mål i vilket ungdomsövervakning dömts ut. tas upp av den rätt där brottmål mot den dömde är väckt eller där mål om åtgärd mot den dömde enligt 32 kap. 4 § redan tagits upp, eller av rätten i den ort där den dömde mera varaktigt uppehåller sig, om rätten med hänsyn till utredningen samt kostnader och andra omständigheter anser att det är lämpligt. Om någon som dömts till ungdomsövervakning i väsentlig grad underlåter att göra vad som åligger honom eller henne enligt en dom på ungdomsövervakning får åklagaren i stället för att väcka talan om undanröjande besluta att varning ska meddelas den unge, om detta bedöms vara en tillräcklig åtgärd. Företrädare för Kriminalvården ska ges tillfälle att närvara vid det personliga mötet med den unge när Om det kan antas att det finns förutsättningar för varning eller undanröjande, ska Kriminalvården underrätta om detta. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. I promemorian föreslås att påföljden av annat skäl än misskötsamhet ska kunna undanröjas om den inte till väsentlig del kan fullgöras inom skälig tid. Remissinstanserna: Flera remissinstanser, bl.a. Hovrätten över och , , kommun och kommun, efterfrågar en analys av vilka påföljder som ska kunna aktualiseras vid ett undanröjande av ungdomsövervakning. Hovrätten anser att det möjligen kan övervägas om en sådan misskötsamhet som leder till undanröjande i sig bör kunna anses utgöra ett synnerligt eller särskilt skäl för fängelse och som då kan leda till att påföljden bestäms till sluten ungdomsvård.