prop · H80373 · 2020-12-22 00:00:00 — Regeringens proposition 2020/21:73 En ny straffbestämmelse som skyddar Regeringen överlämnar denna proposition till . För att upprätthålla förtroendet för moderna betalningslösningar är det viktigt med ett starkt straffrättsligt skydd mot gärningar med anknytning till bedrägerier och förfalskningar. Regeringen föreslår därför att det ska införas ett nytt brott i 9 kap. som ska ge betalningsverktyg ett starkare skydd mot sådana gärningar. Det nya brottet olovlig befattning med betalningsverktyg ska göra det straffbart att 1.olovligen införskaffa ett betalningsverktyg, 2.för bedräglig användning förvanska ett betalningsverktyg eller i samma syfte framställa ett falskt sådant verktyg, eller 3.använda ett olovligen införskaffat eller förvanskat eller falskt betalningsverktyg eller ta annan befattning med ett sådant betalningsverktyg. Straffet ska vara böter eller fängelse i högst . Om brottet är grovt ska dömas för grov olovlig befattning med betalningsverktyg till fängelse i lägst och högst . Det nya brottet ska bara tillämpas på gärningar som inte är belagda med samma eller strängare straff enligt någon annan bestämmelse i . Försök och förberedelse till brottet ska vara straffbart. Förslagen är ett led i genomförandet av EU-direktivet om bekämpande av bedrägeri och förfalskning som rör andra betalningsmedel än kontanter och om ersättande av rådets rambeslut /413/RIF (det s.k. non-cash- direktivet). Lagändringarna föreslås träda i kraft . Förslag till riksdagsbeslut ................................................................. Förslag till lag om ändring i ......................................... Ärendet och dess beredning .............................................................. Det krävs lagstiftningsåtgärder för att möta direktivets Ett stärkt skydd mot bedrägerier och förfalskningar ....................... Ett nytt brott om olovlig befattning med betalningsverktyg införs i ............................ 6.2En definition av begreppet betalningsverktyg i straffbestämmelsen är nödvändig ..................................... 6.3Straffskalor, kvalifikationsgrunder och 6.4Försök, förberedelse, anstiftan och medhjälp till det nya brottet ska vara straffbart ........................................... Rekvisitet bedrägligt uppsåt förtydligas ........................... 6.6Förslag om kriminalisering av förstadier till häleri behandlas i ett annat sammanhang ................................... Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser................................... och rådets direktiv (EU) 2019/713 av om bekämpande av bedrägeri och förfalskning som rör andra betalningsmedel än kontanter och om ersättande av rådets rambeslut /413/RIF ........................................ Sammanfattning av promemorian Ett nytt brott om olovlig befattning med betalningsinstrument – Genomförande av non-cash-direktivet (Ds 2020:1) ........ Förteckning över remissinstanserna ................................. Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde antar regeringens förslag till lag om ändring i . Förslag till lag om ändring i Härigenom föreskrivs1 i fråga om dels att 9 kap. 11 § ska ha följande lydelse, dels att det ska införas en ny paragraf, 9 kap. 3 c §, av följande lydelse. 1. olovligen införskaffar ett be- 2. för bedräglig användning för- vanskar ett betalningsverktyg eller framställer ett falskt betalnings- falskt betalningsverktyg eller på annat sätt tar befattning med ett döms för olovlig befattning med fängelse i högst . skyddade verktyg, handlingar eller uppgifter som ger möjlighet att överföra pengar eller ett penning- Om ett brott som avses i första stycket är grovt, döms för grov olovlig befattning med betalnings- verktyg till fängelse i lägst sex månader och högst . bedömningen av om brottet är grovt ska det särskilt beaktas om 2. har ingått i en brottslighet som utövats i organiserad form eller 3. annars har varit av särskilt 1 Jfr och rådets direktiv (EU) 2019/713 av om bekämpande av bedrägeri och förfalskning som rör andra betalningsmedel än kontanter och om ersättande av rådets rambeslut /413/RIF, i den ursprungliga lydelsen. Det ska inte dömas till ansvar gärningen är belagd med samma eller strängare straff enligt någon annan bestämmelse i denna balk. Lydelse enligt prop. För försök eller förberedelse till bedrägeri, grovt bedrägeri, utpressning, ringa utpressning, grov utpressning, ocker, grovt ocker, häleri eller grovt häleri och för stämpling till grovt bedrägeri, grov utpressning, häleri eller grovt häleri döms det till ansvar enligt 23 kap. Bestämmelserna i 23 kap. 3 § ska dock inte gälla i fråga om försök till utpressning, ringa utpressning eller grov utpressning. För förberedelse till grovt fordringsbedrägeri döms också till ansvar enligt 23 kap. Som för förberedelse till bedrägeri eller grovt bedrägeri döms den som för att bedra försäkringsgivare eller annars med bedrägligt uppsåt skadar sig eller någon annan till person eller egendom. Detsamma ska gälla, om någon med samma uppsåt försöker åstadkomma sådan skada. Har han eller hon innan skadan uppstått frivilligt avstått från att fullfölja gärningen, ska han eller hon inte dömas till ansvar. För försök eller förberedelse till bedrägeri, grovt bedrägeri, olovlig befattning med betalningsverktyg, grov olovlig befattning med betalningsverktyg, utpressning, ringa utpressning, grov utpressning, ocker, grovt ocker, häleri eller grovt häleri och för stämpling till grovt bedrägeri, grov utpressning, häleri eller grovt häleri döms det till ansvar enligt 23 kap. Bestämmelserna i 23 kap. 3 § ska dock inte gälla i fråga om försök till utpressning, ringa utpressning eller grov utpressning. För förberedelse till grovt fordringsbedrägeri döms också till ansvar enligt 23 kap. Som för förberedelse till bedrägeri eller grovt bedrägeri döms den som för att bedra försäkringsgivare eller annars med uppsåt att begå bedrägeri skadar sig eller någon annan till person eller egendom. Detsamma ska gälla, om någon med samma uppsåt försöker åstadkomma sådan skada. Har han eller hon innan skadan uppstått frivilligt avstått från att fullfölja gärningen, ska han eller hon inte dömas till ansvar. Denna lag träder i kraft . Ärendet och dess beredning presenterade Europeiska kommissionen ett förslag till direktiv om bekämpande av bedrägeri och förfalskning som rör andra betalningsmedel än kontanter och om ersättande av rådets rambeslut 2001/413/RIF. Med hänsyn till bl.a. den tekniska utvecklingen och de skillnader som fanns mellan medlemsstaternas straffrättsliga lagstiftning på området såg kommissionen ett behov av att uppdatera och komplettera Förslaget byggde i stora delar på innehållet i och rådets direktiv (EU) 2019/713 av 2019 om bekämpande av bedrägeri och förfalskning som rör andra betalningsmedel än kontanter och om ersättande av rådets rambeslut 2001/413/RIF trädde i kraft och ska vara genomfört Direktivet finns i bilaga 1. fick en utredare i uppdrag att biträda Justitie- departementet med en analys av hur direktivet bör genomföras i svensk rätt och lämna förslag till de författningsändringar och andra åtgärder som I uppdraget ingick att lämna förslag som säkerställer att det finns ett starkt och ändamålsenligt straffrättsligt skydd mot den typ av gärningar som direktivet omfattar. memorian Ett nytt brott om olovlig befattning med betalningsinstrument – Genomförande av non-cash-direktivet (Ds 2020:1). promemorian finns i bilaga 2. Promemorians lagförslag finns i bilaga 3. Promemorian har remissbehandlats och en förteckning över remiss- instanserna finns i bilaga 4. Remissvaren finns tillgängliga i Justitie- departementet (Ju2020/00180). Regeringen beslutade att inhämta Lagrådets yttrande över de lagförslag som finns i bilaga 5. i bilaga 6. Regeringen följer delvis Lagrådets synpunkter, som behandlas i avsnitt 6.1 och 6.3 och i författningskommentaren. Av artikel 1 framgår att direktivets syfte är att slå fast minimiregler om fastställande av brottsrekvisit och påföljder inom områdena bedrägeri och förfalskning som rör andra betalningsmedel än kontanter. ska göra det lättare dels att förebygga sådana brott, dels att erbjuda stöd och hjälp till brottsoffer. I artikel 2 definieras ett antal olika begrepp. Där framgår att med begreppet icke-kontant betalningsinstrument avses andra fysiska eller icke-fysiska skyddade utrustningar, föremål eller handlingar, eller en kombination av dessa, än lagliga betalningsmedel som, ensamma eller i med ett förfarande eller en uppsättning förfaranden, ger innehavaren eller användaren möjlighet att överföra pengar eller Prop. 2020/21:73 penningvärde, inbegripet med hjälp av digitala betalningsmedel. Dessutom framgår det i artikel 2 att det med skyddade utrustningar, föremål eller handlingar avses utrustningar, föremål eller handlingar som är skyddade mot imitation eller bedräglig användning, t.ex. genom utformning, kodning eller signatur. Därtill redogörs för vad som avses med begreppen digitalt betalningsmedel, virtuell valuta, informationssystem, datorbehandlingsbara uppgifter och juridisk person. I artiklarna 3–8 finns bestämmelser om vilka gärningar som ska vara straffbara och i vilken mån osjälvständiga brottsformer ska kriminaliseras. Gemensamt för brottsbestämmelserna är att endast gärningar som begås uppsåtligen omfattas av direktivets tillämpningsområde. Artikel 3 innehåller bestämmelser om bedräglig användning av ickekontanta betalningsinstrument. I artiklarna 4 och 5 regleras brott med anknytning till bedräglig användning av fysiska respektive icke-fysiska icke-kontanta betalningsinstrument. Brott som rör bedrägeri med anknytning till informationssystem behandlas i artikel 6. Artikel 7 innehåller bestämmelser om verktyg som används för att begå brott. Viss befattning med sådant som är utformat eller särskilt har anpassats i syfte att begå vissa av brotten enligt direktivet ska enligt denna bestämmelse vara straffbart. Artikel 8 anger i vilka fall anstiftan, medhjälp och försök till brott enligt direktivet ska vara straffbart. Påföljder för fysiska personer samt ansvar och sanktioner för juridiska personer Enligt artikel 9 ska medlemsstaterna när det gäller fysiska personer säkerställa att de brott som omfattas av direktivet är belagda med effektiva, proportionella och avskräckande påföljder. Artikeln anger dessutom vilka lägsta maximistraff som ska gälla för respektive brott. Artiklarna 10 och 11 innehåller bestämmelser om ansvar och sanktioner för juridiska personer. Enligt artikel 12 ska varje medlemsstat se till att den har domsrätt i vart fall över brott som har begåtts på medlemsstatens territorium och brott som har begåtts av en av dess medborgare. Därutöver ska varje medlemsstat underrätta kommissionen om domsrätt beträffande brott som har begåtts utanför dess territorium. Effektiva utredningar, samarbete, informationsutbyte och rapportering I artikel 13 finns bestämmelser som innebär att medlemsstaterna ska säkerställa att effektiva utredningsverktyg är tillgängliga för utredning och lagföring av brott enligt direktivet och att information som det enligt 2020/21:73 nationell lag finns en skyldighet att lämna om brotten utan onödigt dröjsmål når fram till de myndigheter som utreder eller lagför dessa brott. Enligt artikel 14 ska medlemsstaterna bl.a. säkerställa att det finns en operativ nationell kontaktpunkt för ömsesidigt utbyte av information om de brott som omfattas av direktivet. Denna kontaktpunkt ska alltid vara tillgänglig och se till att en begäran om bistånd från en annan medlemsstat hanteras skyndsamt. Vidare ska medlemsstaterna enligt artikel 15 underlätta och uppmuntra till att brott som avses i direktivet rapporteras till brottsbekämpande och andra behöriga nationella myndigheter utan onödigt dröjsmål. Hjälp och stöd till brottsoffer samt förebyggande åtgärder Av artikel 16 framgår bl.a. att medlemsstaterna ska säkerställa att fysiska och juridiska personer som har lidit skada till följd av sådana brott enligt direktivet som har begåtts genom missbruk av personuppgifter erbjuds hjälp och stöd. Enligt artikel 17 ska medlemsstaterna vidta lämpliga förebyggande åtgärder som bl.a. syftar till att minska omfattningen av bedrägerier. I artiklarna 18–22 finns bestämmelser om bl.a. övervakning, statistik, ersättande av rådets rambeslut /413/RIF om bekämpning av bedrägeri och förfalskning som rör andra betalningsmedel än kontanter, genomförande, utvärdering och rapportering samt ikraftträdande. 5Det krävs lagstiftningsåtgärder för att möta direktivets kriminaliseringskrav Regeringens bedömning: Lagändringar krävs för att genomföra flera av direktivets straffrättsliga bestämmelser. I övrigt behövs det inte några lagstiftningsåtgärder. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna tillstyrker eller har inte några synpunkter på promemorians bedömning. (juridiska fakultetsnämnden) anför att nya specialbestämmelser bara bör införas om det verkligen är nödvändigt för att genomföra förpliktelser enligt . pekar särskilt på att betydelsen av begrepp som försök varierar mellan olika rättsordningar och anser att en analys av behovet av försökskriminalisering bör utgå från konkreta exempel snarare än abstrakta begrepp. Enligt bör det övervägas i vilken mån straffbestämmelsen om missbruk av urkund kan begränsa behovet av författningsändringar. menar att Brottsofferguiden inte är tillräcklig för att vara ett sådant nationellt onlineinformationsverktyg som avses i artikel 16.2. Skälen för regeringens bedömning En utvidgad EU-lagstiftning kräver en översyn av svensk rätt Direktivet ersätter rådets rambeslut /413/RIF om bekämpning av bedrägeri och förfalskning som rör andra betalningsmedel än kontanter. Rambeslutet ledde inte till några ändringar i svensk rätt. De krav på kriminalisering som följer av rambeslutet bedömdes, enligt vad som framgår av anmälan till Europeiska kommissionen om genomförandet, vara uppfyllda genom bestämmelser i 8–10, 14 och 23 kap. , dvs. kapitlen om stöld, rån och andra tillgreppsbrott, om bedrägeri och annan oredlighet, om förskingring, annan trolöshet och mutbrott, om förfalskningsbrott och om försök, förberedelse, stämpling och medverkan till brott. Direktivet förstärker skyddet mot brott med anknytning till bedrägerier och förfalskningar av icke-kontanta betalningsinstrument på flera sätt. Utöver att direktivet innehåller nya bestämmelser som inte är materiellt straffrättsliga, t.ex. om hjälp och stöd till brottsoffer och förebyggande åtgärder, ställer det mer långtgående krav på kriminalisering än rambeslutet. Direktivets bestämmelser om vad som ska utgöra brott har i allt väsentligt samma innehåll som rambeslutets. Bestämmelserna får dock ett vidare tillämpningsområde genom att de omfattar även icke-fysiska betalningsinstrument medan rambeslutets reglering enbart gäller fysiska betalningsinstrument, som kreditkort, checkar och växlar. Dessutom kräver direktivet en mer långtgående kriminalisering av försök till brott, och till skillnad från rambeslutet anger det vad som lägst ska vara maximistraffet för varje brott. De bedömningar som gjordes inför antagandet av rambeslutet kan därför inte utan vidare läggas till grund för bedömningen av vilken kriminalisering direktivet kräver. Lagstiftningsbehovet bör bedömas med utgångspunkt i att det bör finnas ett starkt och ändamålsenligt skydd mot de gärningar direktivet omfattar. Direktivet anpassar det europeiska regelverket till en teknisk utveckling som har möjliggjort brottslighet med stora negativa konsekvenser för såväl fysiska som juridiska personer. Ett starkt straffrättsligt skydd på området är viktigt inte minst för att upprätthålla förtroendet för moderna betalningslösningar. Enligt regeringens uppfattning bör genomförandet ske på ett sådant sätt att det inte råder någon tvekan om att svensk rätt erbjuder ett skydd på samma höga nivå som direktivet. Ett direktiv är bindande för medlemsstaterna när det gäller det resultat som ska uppnås, men överlåter åt varje medlemsstat att bestämma form och tillvägagångssätt för genomförandet. Det innebär att medlemsstaterna inte är bundna av sådant som direktivets terminologi eller systematik om det avsedda resultatet kan uppnås på annat sätt. I princip instämmer regeringen därför med (juridiska fakultetsnämnden) i att direktivets krav på försökskriminalisering inte innebär att de svenska brott som genomför direktivet måste vara straffbelagda på försöksstadiet. Ett fullständigt genomförande av direktivet får dock anses kräva att svensk rätt straffbelägger gärningar som på något sätt kan sägas vara tidigare stadier av det som enligt direktivet ska kriminaliseras. Det mesta i direktivet kräver inte någon ny lagstiftning Regeringen instämmer i promemorians bedömning om att en klar majoritet av artiklarna i direktivet inte förutsätter att lagstiftningsåtgärder eller andra åtgärder vidtas för att direktivets krav ska vara uppfyllda. Detta gäller bestämmelserna om kriminalisering av innehav för bedräglig användning av ett stulet eller på annat sätt olovligen tillgripet, respektive olovligen införskaffat, eller ett helt eller delvis förfalskat betalningsinstrument (artiklarna 4 c och 5 c), bedrägeri med anknytning till informationssystem (artikel 6), anstiftan och medhjälp till brott (artikel 8.1), ansvar och sanktioner för juridiska personer (artiklarna 10 och 11), behörighet och utredning (artiklarna 12 och 13), rapportering av brott (artikel 15), förebyggande åtgärder (artikel 17), övervakning och statistik (artikel 18) samt utvärdering och rapportering (artikel 21). Artikel 2 om definitioner kräver inga åtgärder i sig men behöver beaktas vid bedömningen av lagstiftningsbehovet och utformningen av ny lagstiftning. Vidare delar regeringen promemorians bedömning att det krävs åtgärder med anledning av artikel 14 om informationsutbyte genom en operativ nationell kontaktpunkt och artikel 16 om hjälp och stöd till brottsoffer. I promemorian föreslås att utses till nationell operativ kontaktpunkt och att bestämmelserna i förundersökningskungörelsen (1947:948) om brottsutredande myndigheters informationsskyldighet gentemot målsäganden kompletteras. Såvitt avser artikel 16.2, som uppmanar varje medlemsstat att inrätta ett gemensamt nationellt onlineinformationsverktyg för att underlätta tillgången till hjälp och stöd för fysiska och juridiska personer som lidit skada till följd av sådana brott i direktivet som begåtts genom missbruk av personuppgifter, hänvisar promemorian till pågående arbete med att ta fram webbplatsen Brottsofferguiden. uppger att Brottsofferguiden nu är i drift men framhåller att den huvudsakligen fokuserar på brott mot person och inte heller ger alla former av information som ett system som avses i artikeln skulle kräva. Enligt myndigheten är Brottsofferguiden därmed inte tillräcklig för att genomföra artikeln. Regeringen konstaterar att bestämmelsen i artikel 16.2 inte innebär någon bindande förpliktelse för medlemsstaterna och att varken artikeln eller skälen preciserar vad ett informationsverktyg bör innehålla. Brottsofferguiden är tänkt att hjälpa fysiska personer som fallit offer för brott att få den information som är viktigast för dem i den situation som de befinner sig i just . Om brottsoffret vill ha fördjupad information eller behöver söka stöd, skydd eller vård finns det hänvisningar till andra sidor, aktörer och verksamheter. Guiden riktar sig dock inte mot juridiska personer. Den omfattar inte heller all förmögenhetsbrottslighet, även om den t.ex. gäller bedrägerier mot enskilda. Relevant information lämnas emellertid också via andra webbsidor. Exempelvis bistår såväl fysiska som juridiska personer som har utsatts för bl.a. bedrägeri med lättillgänglig webbinformation om saker att tänka på vid t.ex. polisanmälan. Vidare tillhandahåller en upplysningstjänst på internet – Hallå konsument – som omfattar information om vilka åtgärder som behöver vidtas vid bedrägerier och identitetskapningar. i den krets av s.k. informationsansvariga myndigheter och andra aktörer som är involverade i arbetet med denna Det ökar möjligheten att ge sammanhållen information till bl.a. brottsoffer. Regeringen bedömer att dessa verktyg tillsammans i tillräcklig grad får anses motsvara ett sådant system som medlemsstaterna uppmanas att inrätta. Det finns inte anledning att nu vidta några ytterligare åtgärder med anledning av bestämmelsen. hemställer om att regleringen om ansvar i händelse av obehöriga transaktioner i lagen (2010:751) om betaltjänster ska ses över så att en kontohavares ansvar utsträcks till att gälla även om motparten är en betaltjänstleverantör som använder en e-legitimation utfärdad av någon annan. Regeringen kan konstatera att regleringen om ansvar i händelse av obehöriga transaktioner har sin bakgrund i och rådets direktiv (EU) 2015/2366 av om betaltjänster på den inre marknaden, om ändring av direktiven /65/EG, 2009/110/EG och 2013/36/EU samt förordning (EU) nr 1093/2010 och om upphävande av direktiv /64/EG. Direktivet genomfördes i svensk rätt genom vissa ändringar i bl.a. lagen om betaltjänster (se prop. 2017/18:77). Av den lagen framgår numera uttryckligen att det som huvudregel är kontohavarens betaltjänstleverantör som ansvarar för att återställa kontot om en obehörig transaktion genomförts (se 5 a kap. 1 §). Det finns därför inte skäl att se över regelverket så som önskar. I det följande redovisas de bestämmelser som enligt regeringens bedömning kräver nya lagstiftningsåtgärder. Även när det gäller verktyg som används för att begå brott (artikel 7) och försök till brott (artikel 8.2) finns ett lagstiftningsbehov. Lagstiftningsbehovet i de delarna kan tillgodoses genom kriminalisering av förstadier till det nya brott som regeringen föreslår i avsnitt 6. Artikel 3 om bedräglig användning av betalningsinstrument Enligt artikel 3 ska medlemsstaterna säkerställa att bedräglig användning av ett betalningsinstrument som stulits eller på annat sätt olovligen tillgripits eller införskaffats eller som är helt eller delvis förfalskat är straffbart. Som i direktivet i övrigt omfattar artikeln enbart uppsåtliga gärningar. I promemorian redovisas vilka svenska brott dessa gärningar närmast motsvarar. Ett sådant agerande som avses i artikel 3 skulle enligt svensk rätt i flera fall kunna innebära ett bedrägeri (9 kap. 1 § ), men bestämmelsen i artikeln får förutsättas ha ett bredare tillämpningsområde än vad bedrägeribestämmelsen har. Även om innebörden av uttrycket för bedräglig användning inte preciseras i direktivet bör man kunna utgå från att valet av det uttrycket, och inte bedrägeri, innebär att artikeln är avsedd att träffa mer än bedrägeri med användning av betalningsinstrumentet. De för bedrägeri utmärkande rekvisiten saknas också i artikeln. För straffbarhet förutsätts t.ex. varken för gärningspersonen eller skada för den vilseledde, utan det är tillräckligt att gärningspersonen har använt ett betalningsinstrument på ett bedrägligt sätt. Inte heller andra brott omfattar ensamma eller tillsammans samtliga situationer som ska kriminaliseras enligt artikel 3. Liksom bedrägeribrottet har de olika brott som artikel 3 kan tänkas motsvara olika slags begränsningar som gör tillämpningsområdet snävare än det för artikeln. 2020/21:73 exempel är att straffbestämmelsen om sakhäleri (9 kap. 6 § första stycket 1 ) inte kan tillämpas när det handlar om befattning med ett icke-fysiskt eller förfalskat betalningsinstrument. pekar på betydelsen av straffansvaret för missbruk av urkund (15 kap. 12 § ). Liksom brukande av osann urkund (15 kap. 11 §) är det brottet av relevans för artikel 3, men som utvecklas i anslutning till artikel 4 b är inte alla betalningsinstrument urkunder. Utöver begränsningar i de i och för sig relevanta straffbestämmelsernas brottskonstruktioner tillkommer i vissa fall den omständigheten att kravet på kriminalisering av försök (artikel 8.2) inte är uppfyllt.