prop · H703178 · 2020-06-16 00:00:00 — Kammarrätten i anför att innebörden av uttrycket ”i övrigt utövar rättigheter” bör utvecklas ytterligare. Förvaltningsrätten i har synpunkter på bestämmelsen om verkställighet av beslut om avvisning eller utvisning som gäller EES-medborgare och deras familjemedlemmar och som föreslås gälla även för den som beviljats uppehållsstatus eller utövar rättigheter enligt utträdesavtalet. Skälen för regeringens förslag och bedömning Begränsning av uppehållsrätt enligt utträdesavtalet Bestämmelser om begränsning av rätt till uppehåll och inresa enligt utträdesavtalet finns i artikel 20. Beteendet hos medborgare i , deras familjemedlemmar och andra personer som utövar rättigheter enligt ”denna avdelning”, dvs. avdelning II i utträdesavtalets andra del, ska beaktas i enlighet med kapitel VI i rörlighetsdirektivet, om beteendet ägde rum före övergångsperiodens utgång (artikel 20.1). Om beteendet ägde rum efter övergångsperiodens utgång får beteendet däremot utgöra grund för att begränsa uppehållsrätten eller rätten till inresa i enlighet med nationell lagstiftning (artikel 20.2).3 Kapitel VI i rörlighetsdirektivet innehåller bestämmelser om att medlemsstaterna får begränsa den fria rörligheten av hänsyn till allmän ordning, säkerhet och folkhälsa. I kapitlet finns också bestämmelser om att det vid sådan begränsning av uppehållsrätt för EES-medborgare och deras familjemedlemmar som sker av hänsyn till allmän ordning, säkerhet och folkhälsa ska tas hänsyn till den enskildes personliga förhållanden. Vidare innehåller kapitlet särskilda bestämmelser av processuell karaktär, såsom bestämmelser om delgivning, domstolsprövning och verkställighet. Hänvisningen till kapitel VI i artikel 20.1 får antas innebära att de personer som utövar rättigheter enligt aktuell avdelning i utträdesavtalet ska omfattas av bestämmelserna i kapitel VI när det gäller avvisning och utvisning från värdstaten, om beslutet om avvisning eller utvisning har sin grund i den enskildes beteende och detta ägde rum före övergångs- periodens utgång. Om beteendet i stället har ägt rum efter övergångsperiodens utgång får värdstaterna tillämpa nationella regler, t.ex. de regler om avvisning och utvisning som gäller för utlänningar som inte är EES-medborgare eller familjemedlemmar till EES-medborgare. 3I den svenska språkversionen anges både i artikel 20.1 och 20.2 att de avser beteende som ägt rum före övergångsperiodens utgång. Vid jämförelse med t.ex. de engelska (”after”) och franska (”après”) språkversionerna står det dock klart att detta är en felöversättning och att artikel 20.2 avser beteende som ägt rum efter övergångsperiodens utgång. Bestämmelserna om begränsning av uppehållsrätt i artikel 20 i utträdesavtalet möjliggör för värdstaterna att i viss utsträckning välja vilka regler som ska gälla för avvisning eller utvisning av en person som utövar rättigheter enligt utträdesavtalet. Det finns därför ett behov av kompletterande bestämmelser i detta avseende. Särskilda regler om avvisning och utvisning som gäller för EES- medborgare Som en följd av bestämmelserna i kapitel VI i rörlighetsdirektivet har det i utlänningslagen införts särskilda bestämmelser om avvisning och utvisning av EES-medborgare och familjemedlemmar till EES- medborgare. Bestämmelserna innebär, i korthet, att en EES-medborgare och en familjemedlem till en EES-medborgare får avvisas i anslutning till inresan eller efter inresan om han eller hon saknar pass eller visering. Om hon eller han kan styrka sin identitet på annat sätt än genom innehav av pass får avvisning dock inte ske på den grunden att utlänningen saknar pass (8 kap. 8 § UtlL). En EES- medborgare eller en familjemedlem till en EES-medborgare får vidare avvisas efter inresan om han eller hon visar sig utgöra en orimlig belastning för biståndssystemet enligt socialtjänstlagen, dock inte om han eller hon har uppehållsrätt (8 kap. 9 § UtlL). En EES-medborgare eller en familjemedlem till en EES- medborgare som har vistats i och som inte har uppehållsrätt, får utvisas om han eller hon uppehåller sig här men saknar de tillstånd som krävs för att få uppehålla sig i landet (8 kap. 10 § UtlL). Vidare får en EES-medborgare eller en familjemedlem till en EES- medborgare avvisas i anslutning till inresan eller efter inresan av hänsyn till allmän ordning och säkerhet. En EES-medborgare eller en familjemedlem till en EES-medborgare som inte avvisas i anslutning till inresan eller efter inresan får därefter utvisas av hänsyn till allmän ordning och säkerhet (8 kap. 11 § UtlL). Avvisning eller utvisning får dock ske endast om utlänningens eget beteende utgör ett verkligt, faktiskt och tillräckligt allvarligt hot mot ett grundläggande samhällsintresse. domar i brottmål får inte i sig utgöra skäl för ett sådant beslut, och det får inte vara ekonomiska syften som ligger till grund för beslutet (8 kap. 12 § UtlL) Hänsyn ska även tas till bl.a. utlänningens ålder, hälsotillstånd, familjesituation och ekonomiska situation (8 kap. 13 § UtlL). Därutöver finns det särskilda begränsningar för avvisning och utvisning av en EES- medborgare som har permanent uppehållsrätt i , som är ett barn eller som har vistats i (8 kap. 13 och 14 §§ UtlL). Bestämmelser om utvisning på grund av brott finns i 8 a kap. UtlL. En utlänning som inte är EES-medborgare eller familjemedlem till en EES- medborgare får utvisas ur om han eller hon döms för ett brott som kan leda till fängelse. En sådan utlänning får utvisas också om en domstol undanröjer en villkorlig dom eller skyddstillsyn som utlänningen har dömts till och dömer till en annan påföljd. Utvisning får dock ske endast om utlänningen döms till svårare påföljd än böter och om 1) gärningen är av sådant slag och övriga omständigheter är sådana att det kan antas att 2019/20:178 han eller hon kommer att göra sig skyldig till fortsatt brottslighet här i landet, eller 2) brottet med hänsyn till den skada, fara eller kränkning som det har inneburit för enskilda eller allmänna intressen är så allvarligt att han eller hon inte bör få stanna kvar (8 a kap. 1 § UtlL). Det finns också särskilda bestämmelser om att bl.a. utlänningens anknytning till det svenska samhället ska beaktas (8 a kap. 2–4 §§ UtlL). En EES-medborgare och en familjemedlem till en EES-medborgare får utvisas ur på grund av brott om de förutsättningar för utvisning som gäller för andra utlänningar är uppfyllda och det sker av hänsyn till allmän ordning och säkerhet. De särskilda bestämmelserna om skydd mot utvisning för EES-medborgare som finns i 8 kap. 12–14 §§ UtlL gäller också vid utvisning på grund av brott (8 a kap. 5 § UtlL). Särskilda regler om verkställighet som gäller för EES-medborgare I kapitel VI i rörlighetsdirektivet finns det bestämmelser som rör verkställighet av ett beslut om avvisning eller utvisning. Dessa bestämmelser har, i den mån svensk rätt inte har bedömts uppfylla kraven redan, genomförts genom ändringar i 12 kap. UtlL. I artikel 30.3 anges bl.a. att utom i väl bestyrkta brådskande fall, ska tidsfristen för att lämna territoriet vara minst en månad från datum för delgivningen. Bestämmelsen har genomförts i svensk rätt genom ett nytt tredje stycke i 12 kap. 15 § UtlL (prop. 2005/06:77 s. 87 f.). Av stycket följer att verkställighet av beslut om avvisning eller utvisning av en EES- medborgare eller hans eller hennes familjemedlem som har rest in i får ske tidigast från den dag EES-medborgaren eller familjemedlemmen fick del av beslutet, om det inte finns synnerliga skäl för att verkställa beslutet. I förarbetena anges att undantagsregeln bör tolkas ytterst restriktivt och främst bör avse fall där hänsynen till allmän ordning och säkerhet fordrar en snabb verkställighet av beslutet (prop. 2005/06:77 s. 198). Såsom Förvaltningsrätten i noterar skiljer sig den svenska bestämmelsen – som anger att tidsfristen ska vara – något från bestämmelsen i artikel 30.3 i rörlighetsdirektivet, som anger att tidsfristen ska vara en månad. Det finns inte skäl att nu ändra bestämmelsen. Enligt artikel 31.2 ska ett yrkande om inhibition av ett avvisnings- eller utvisningsbeslut utgöra ett tillfälligt verkställighetshinder. I artikeln anges tre undantagsfall i vilka verkställighet ska få ske utan hinder av att inhibitionsyrkandet inte har prövats. Dessa är om beslutet om utvisning grundas på ett tidigare rättsligt avgörande, om de berörda personerna har beviljats rättslig prövning, eller om beslutet om utvisning grundas på tvingande hänsyn till allmän säkerhet enligt artikel 28.3. Bestämmelsen om inhibition i artikel 31 har genomförts i svensk rätt genom 12 kap. 13 a § UtlL. Av bestämmelsen följer att om en EES- medborgare eller hans eller hennes familjemedlem efter inresan i har överklagat beslut om avvisning eller beslut om avvisning eller utvisning och i samband med överklagandet yrkat inhibition av beslutet, får beslutet inte verkställas innan frågan om inhibition har prövats. När bestämmelsen infördes bedömde regeringen att förbud mot verkställighet ska föreligga som yrkandet om inhibition prövas endast om det är fråga om ett överklagande av ett avlägsnandebeslut som inte har prövats (prop. 2005/06:77 s. 93 f.). De möjligheter till undantag som finns i artikel 31 har alltså inte utnyttjats fullt ut. I artikel 33.2 i rörlighetsdirektivet finns en särskild bestämmelse om verkställighet som gäller för EES-medborgare och familjemedlemmar till EES-medborgare som utvisas på grund av brott, och som innebär att om ett utvisningsbeslut ska verkställas så ska medlemsstaten kontrollera om den berörda personen fortfarande utgör ett hot mot den allmänna ordningen och säkerheten, och bedöma om omständigheterna har ändrats sedan beslutet. Bestämmelsen återfinns i svensk rätt i 12 kap. 17 § tredje stycket UtlL. Av bestämmelsen följer att om ett beslut om utvisning på grund av brott ska verkställas efter det att avgörandet meddelades, ska innan beslutet verkställs utreda om de omständigheter som låg till grund för beslutet har ändrats. Om det vid utredningen kommer fram att omständigheterna har ändrats på ett sådant sätt att utvisningsbeslutet inte längre bör gälla, ska ärendet lämnas över till som med ett eget yttrande ska lämna över ärendet för prövning enligt 12 kap. 16 d § UtlL till den migrationsdomstol till vilken verkets beslut i fråga om upphävande av utvisningsbeslutet hade kunnat överklagas. Utvisningsbeslutet får i sådant fall inte verkställas innan migrationsdomstolen har avgjort ärendet. Utöver de artiklar i kapitel VI som nämns ovan, och som har gett upphov till särreglering för EES-medborgare, finns det ytterligare bestämmelser om begränsning av uppehållsrätt i kapitel VI. Vid genomförandet av rörlighetsdirektivet bedömdes det dock att svensk rätt i många avseenden redan uppfyllde villkoren i kapitel VI och att det inte fanns ett behov av särskilda regler för EES-medborgare (jfr prop. 2005/06:77 avsnitt 6.8–6.13). De särskilda regler som gäller för EES-medborgare ska gälla även för den som utövar rättigheter enligt utträdesavtalet För de värdstater som väljer ett förfarande enligt artikel 18.1 får artikel 20.1och 20.2 i första hand antas omfatta en utlänning som har beviljats uppehållsstatus. Även andra än de som beviljats uppehållsstatus kan dock utöva rättigheter enligt avdelning II i andra delen av utträdesavtalet. Exempelvis kan en utlänning som följer direkt efter övergångsperiodens utgång, dvs. , eller som han eller hon väntar på ett lagakraftvunnet beslut om uppehållsstatus, utöva rättigheter enligt utträdesavtalet utan att ha beviljats uppehållsstatus (artikel 18.2 och 18.3). En familjemedlem som har rätt att inleda uppehåll efter övergångsperiodens utgång kan också, i landet och som han eller hon väntar på ett lagakraftvunnet beslut, utöva rättigheter utan att ha uppehållsstatus (artikel 18.1 b). Det är upp till rättstillämpningen och ytterst EU- domstolen att fastställa vem som utövar rättigheter enligt utträdesavtalet i den mening som avses i artikeln. De utlänningar som utövar rättigheter enligt utträdesavtalet avser som regel personer som redan är bosatta i . I många fall handlar det om personer som har levt och verkat i . Det bedöms inte finnas skäl att införa andra, mer restriktiva, bestämmelser för avvisning 2019/20:178 och utvisning för denna grupp än vad som gäller för dem . Eftersom de vistas i under i stort sett samma förutsättningar som EES- medborgare är det rimligt att de också omfattas av samma bestämmelser för avvisning och utvisning. Det finns också en risk att regelverket blir invecklat och svårtillämpat om bestämmelserna i 8 kap. UtlL om avvisning och utvisning av utlänningar som inte är EES-medborgare, och som bygger på regelverket med uppehållstillstånd, ska tillämpas för den nu berörda gruppen, som kommer att vistas i med uppehållsrätt. Dessutom ska vissa beslut om avvisning och utvisning – dvs. som föranletts av utlänningens eget beteende i den mån beteendet ägt rum före övergångsperiodens utgång – under alla förhållanden omfattas av bestämmelserna i kapitel VI i rörlighetsdirektivet. Det framstår som en mindre lämplig ordning att tillämpa olika regelverk för avvisning och utvisning beroende på när i tiden ett visst beteende har ägt rum, särskilt eftersom det rör sig om en begränsad grupp av utlänningar. skäl talar därför för att de utlänningar som utövar rättigheter enligt utträdesavtalet bör omfattas av de bestämmelser om avvisning och utvisning som gäller för EES-medborgare och deras familjemedlemmar. Lagtekniskt bör detta ske genom att det införs en bestämmelse i 8 kap. UtlL som anger att för de utlänningar som har beviljats uppehållsstatus i eller i övrigt utövar rättigheter enligt avdelning II i andra delen av utträdesavtalet gäller det som sägs om EES-medborgare och familje- medlemmar till EES-medborgare i kapitlet i stället för 2–7 §§ UtlL. innebär att alla bestämmelser om avvisning och utvisning som gäller särskilt för en EES-medborgare i 8 kap. UtlL ska gälla även för en utlänning som utövar rättigheter enligt utträdesavtalet. att en sådan utlänning ska vara undantagen från de bestämmelser i kapitlet där EES-medborgare och deras familjemedlemmar uttryckligen undantas. Att det som sägs om EES-medborgare även ska gälla för den som har uppehållsstatus eller utövar rättigheter enligt utträdesavtalet innebär alltså att en sådan person kan avvisas och utvisas på samma grunder som en EES-medborgare, t.ex. om utlänningen inte uppfyller villkoren för uppehållsrätt eller av hänsyn till allmän ordning och säkerhet. också att de omständigheter som anges i 8 kap. 12–14 §§ UtlL ska beaktas vid ett beslut om avvisning och utvisning som fattas på grund av hänsyn till allmän ordning och säkerhet, samt att bestämmelserna om tidsfrist för frivillig avresa och återreseförbud för EES-medborgare och deras familjemedlemmar i 8 kap. 21 § tredje stycket och 23 § andra stycket UtlL ska tillämpas på dessa personer. Det bör införas en motsvarande bestämmelse i 8 a kap. 5 § UtlL. innebär att de särskilda förutsättningar som gäller för att utvisa en EES- medborgare på grund av brott som anges i 8 a kap. 5 § UtlL ska gälla även vid utvisning på grund av brott av en utlänning som utövar rättigheter enligt avdelning II i andra delen av utträdesavalet. Även de särskilda bestämmelser om verkställighet av beslut om avvisning och utvisning som gäller för EES-medborgare och familje- medlemmar till EES-medborgare bör gälla vid utvisning eller avvisning av en utlänning som har uppehållsstatus eller i övrigt utövar rättigheter enligt I anslutning till respektive paragraf, dvs. 12 kap. 13 a, 15 och 17 §§, bör det införas en bestämmelse av innebörd att det som gäller för EES-medborgare och deras familjemedlemmar även ska gälla för de utlänningar som har uppehållsstatus eller i övrigt utövar rättigheter enligt avdelning II i andra delen av utträdesavtalet. Kammarrätten i framför att innebörden av uttrycket ”i övrigt utövar rättigheter” bör utvecklas ytterligare, genom t.ex. fler exempel. Uttrycket avser att träffa sådana personer som inte har uppehållsstatus men som ändå utövar rättigheter enligt aktuell avdelning i utträdesavtalet, jfr betydelsen av artikel 20 som beskrivs ovan. Innebörden av uttrycket utvecklas ytterligare i författningskommentaren. I den mån bestämmelserna i kapitel VI i rörlighetsdirektivet vid genom- förande av direktivet redan bedömdes gälla i svensk rätt kommer de att gälla även i förhållande till de som utövar rättigheter enligt utträdesavtalet. Någon särskild reglering behövs alltså inte i de fallen. Utvisning enligt lagen om särskild utlänningskontroll I lagen (1991:572) om särskild utlänningskontroll (LSU) finns det bestämmelser om utvisning av utlänningar som utgör ett kvalificerat säkerhetshot. Utvisning enligt lagen om särskild utlänningskontroll får ske om det är särskilt påkallat av hänsyn till rikets säkerhet, eller med hänsyn till vad som är känt om utlänningens tidigare verksamhet och övriga omständigheter kan befaras att han eller hon kommer att begå eller medverka till terroristbrott enligt 2 § lagen (2003:148) om straff för terroristbrott eller försök, förberedelse eller stämpling till sådant brott (1 § LSU). Endast ett begränsat antal personer utvisas med stöd av lagen om särskild utlänningskontroll. Utredningen om utlänningsärenden med säkerhetsaspekter har haft i uppdrag att bl.a. göra en systematisk översyn av LSU. I sitt betänkande (SOU 2020:16) lämnar utredningen ett förslag till en ny lag, lagen om särskild kontroll av vissa utlänningar. Den nya lagen föreslås, i likhet med den nuvarande, gälla i stället för utlänningslagen för utlänningar som utgör ett kvalificerat säkerhetshot. Betänkandet har remitterats. Som en följd av rörlighetsdirektivets bestämmelser om begränsning av uppehållsrätt i kapitel VI har det i lagen om särskild utlänningskontroll införts vissa särskilda bestämmelser som gäller för EES-medborgare och familjemedlemmar till EES-medborgare. Dessa bestämmelser innebär bl.a. att regeringen får upphäva ett återreseförbud för en EES-medborgare eller en EES-medborgares familjemedlem om det finns särskilda skäl för att förbudet inte längre ska gälla (4 b §). Det finns också särskilda bestämmelser för denna grupp i fråga om när verkställighet av ett beslut om utvisning tidigast får ske (13 § andra stycket). Vidare finns det hän- visningar till utlänningslagens bestämmelser om bl.a. de hänsyn som ska tas när en fråga om utvisning av en EES-medborgare eller familjemedlem till en EES-medborgare uppkommer (5 § första stycket). En EES- medborgare eller en familjemedlem till en EES-medborgare som har fått ett beslut om utvisning enligt lagen om särskild utlänningskontroll har också, till skillnad från andra utlänningar, rätt att ansöka om rättsprövning av beslutet (2 a § lagen [2006:304] om rättsprövning av vissa regeringsbeslut, jfr 3 d § LSU). När det gäller utvisning enligt utlänningslagen föreslås i denna proposition att de utlänningar som utövar rättigheter enligt utträdesavtalet ska omfattas av samma regler som EES-medborgare även efter övergångs- 2019/20:178 periodens utgång. Det kan övervägas om en sådan ordning bör gälla även i fråga om utvisning enligt lagen om särskild utlänningskontroll. De skäl som anförts när det gäller utvisning enligt utlänningslagen gör sig dock inte gällande på samma sätt i fråga om utvisning enligt lagen om särskild utlänningskontroll, som bl.a. syftar till att motverka att personer som utgör ett kvalificerat säkerhetshot mot säkerhet kan fortsätta att vistas i landet. Det bör därför inte införas några särskilda bestämmelser i lagen om särskild utlänningskontroll för de utlänningar som utövar rättigheter enligt utträdesavtalet. Samma regelverk som för andra tredjelandsmedborgare kommer alltså att gälla för dem i detta avseende. Enligt utträdesavtalet ska beteendet hos en brittisk medborgare och dennes familjemedlemmar beaktas i enlighet med kapitel VI i rörlighets- direktivet om beteendet ägde rum före övergångsperiodens utgång (artikel 20.1). Till skillnad från när beteendet ägde rum efter övergångsperiodens utgång har värdstaterna i dessa fall inte möjlighet att avvika från bestämmelserna i kapitel VI. Det innebär att det skulle kunna uppstå situationer då de särskilda bestämmelserna om utvisning som följer av rörlighetsdirektivet ska tillämpas på en berörd brittisk medborgare eller familjemedlem som har ägnat sig åt säkerhetshotande verksamhet i , och som till följd av det beteendet ska utvisas enligt lagen om särskild utlänningskontroll. Till skillnad från exempelvis bestämmelserna om utvisning på grund av brott så bygger dock ett beslut om utvisning enligt lagen inte på att den enskilde begått en brottslig handling , utan på en bedömning av risken för att den enskilde t.ex. utför ett terroristattentat. Situationer där bestämmelserna i utträdes- avtalet skulle kunna aktualiseras bedöms, bl.a. av denna anledning, bli väldigt få. För det fall en sådan situation ändå skulle uppstå åligger det myndigheterna att tillämpa de bestämmelser som gäller för EES- medborgare i lagen om särskild utlänningskontroll, i den mån dessa skulle bli tillämpliga. Detta följer direkt av utträdesavtalet och det finns därför inte ett behov av någon särskild nationell reglering för det. Avvisning med omedelbar verkställighet En värdstat eller arbetsstat får avlägsna sökanden som lämnat in ansökningar som är att betrakta som bedrägeri eller missbruk från sitt territorium enligt villkoren i rörlighetsdirektivet, särskilt artiklarna 31 och 35, även innan en lagakraftvunnen dom har meddelats i fall av domstols- prövning av ett avslag på sådan ansökan (artikel 20.4). Den situation som artikel 20.4 synes ta sikte på motsvaras i svensk rätt närmast av s.k. avvisning med omedelbar verkställighet, som regleras i 8 kap. 19 § och 12 kap. 7 § UtlL. Bestämmelserna innebär bl.a. att verk- ställighet av ett beslut om avvisning eller utvisning under vissa förut- sättningar får ske , dvs. utan att beslutet fått laga kraft, om det är fråga om en ansökan om asyl som är uppenbart ogrundad. Det finns inte några bestämmelser om omedelbar verkställighet vid uppenbart ogrundade ansökningar om uppehållstillstånd i andra fall. Inte heller finns det bestämmelser om omedelbar verkställighet vid en uppenbart ogrundad ansökan om uppehållskort. Det har inte framkommit att det bör finnas en möjlighet till omedelbar verkställighet vid en uppenbart ogrundad ansökan om uppehållsstatus eller att det i övrigt finns behov av att införa bestämmelser enligt artikel 20.4. Den möjligheten enligt avtalet bör därför, Prop. 2019/20:178 enligt regeringens bedömning, inte nyttjas. 5.8Skenförhållanden och oriktiga uppgifter Regeringens förslag: En familjemedlem till en brittisk medborgare ska inte ha uppehållsrätt enligt utträdesavtalet om det är fråga om ett skenförhållande, dvs. om ett äktenskap ingåtts, ett samboförhållande inletts eller en utlänning adopterats uteslutande i syfte att ge familjemedlemmen uppehållsrätt. En utlänning som medvetet har lämnat oriktiga uppgifter eller medvetet har förtigit omständigheter som varit av betydelse för att få uppehållsstatus ska inte heller ha uppehållsrätt enligt utträdesavtalet. Om utlänningen har vistats här i landet efter beslutet om uppehållsstatus, gäller det endast om det finns synnerliga skäl. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen av remissinstanserna yttrar sig särskilt över Skälen för regeringens förslag Enligt artikel 20.3 i utträdesavtalet får värdstaten vidta nödvändiga åtgärder för att neka, avbryta eller dra tillbaka en rättighet enligt avdelning IIi andra delen av utträdesavtalet i händelse av missbruk av rättigheter eller bedrägeri i enlighet med vad som sägs i artikel 35 i rörlighets- direktivet. Sådana åtgärder ska vara i enlighet med de rättssäkerhets- garantier som föreskrivs i artikel 21. Värdstaterna kan alltså välja att utnyttja denna möjlighet.