prop · H80351 · 2020-11-19 00:00:00 — De överväganden som görs i fråga om ålägganden är, som anför, i allt väsentligt desamma som när det gäller att fastställa om det finns grund för att påföra ett företag konkurrens- skadeavgift. Det talar för att handläggningen av ett överklagat beslut enligt ärendelagen inte kommer att bli mer omfattande än handläggningen av en talan om utdömande av konkurrensskadeavgift enligt . Till bilden hör också att utredning av överträdelsen avslutas när beslutat i ärendet. Utgångspunkten för domstolens handläggning är således verkets beslut, grunderna för överklagandet och i vilket avseende som skälen för beslutet enligt det klagande företagets mening är oriktiga. Eftersom ett överklagat beslut inte kan ändras på samma sätt som en talan i domstol innebär förslaget att ramen för processen i domstolen blir tydligare än . Att ramen för processen i domstol blir tydligare har också betydelse för hur mycket material som behöver ges in till domstolen i ett överklagat ärende. Som (Patent- och ) och anför kommer alla handlingar som ges in till domstolen att vara processmaterial och ligga till grund för domstolens avgörande. Det är en följd av att lagen om domstolsärenden tillämpas vid handläggningen av ett överklagande. När det gäller möjligheten att åberopa ny bevisning utöver den som lagts fram hos finns det dock vissa möjligheter att begränsa processmaterialet genom att tillämpa rättegångs- balkens bestämmelser om s.k. stupstock och preklusion (3 kap. 9 § lagen om patent- och marknadsdomstolar). Bestämmelserna innebär bl.a. att rätten har möjlighet att förelägga en part att slutligt bestämma sin talan och uppge de bevis som åberopas. Det innebär också att rätten alltjämt får meddela parterna att förberedelsen är avslutad och att en part som huvudregel efter den tidpunkten inte får åberopa en ny omständighet eller ett nytt bevis. Att det är först i domstol som förhör kan hållas under sanningsförsäkran eller ed bör inte påverka domstolens handläggningstider i någon större utsträckning jämfört med dagens ordning. Sammantaget bedömer regeringen att en utökad beslutanderätt för förbättrar förutsättningarna för en effektivare konkurrenstillsyn. Härigenom får verket också en ökad tyngd som tillsynsmyndighet vilket bidrar till att undanröja och motverka hinder för en effektiv konkurrens i fråga om produktion av och handel med varor, tjänster och andra nyttigheter. Krav på rättssäkert beslutsfattande Flera remissinstanser lämnar synpunkter på vilka krav på rättssäkerhet som bör ställas på beslutsfattande. Frågan gäller alltså företagens möjligheter att tillvarata sina intressen inom ramen för handläggning. Promemorians förslag att ge beslutsbefogenheter omfattas av artikel 13 i direktivet (se avsnitt 11.1 och 11.4). Därmed omfattas också befogenheterna av artikel 3 om grundläggande rättigheter. Det innebär enligt artikel 3.2 att det ska säkerställas att utövandet av de befogenheter som direktivet ger ska omfattas av lämpliga skyddsåtgärder i fråga om företagens rätt till försvar, inklusive rätten att bli hörda och rätten till effektiva rättsmedel inför en domstol. I avsnitt 8.2 konstateras att de krav som direktivet ställer i fråga om skyddsåtgärder tillgodoses i svensk rätt, oavsett om frågan om avgift prövas av myndighet eller domstol. Mot den bakgrunden bör företagen anses ha goda möjligheter att tillvarata sina intressen. Därmed finns det, som Juridiska fakultets- nämnden vid framhåller, inte någon risk att företagens intresse av rättssäkerhet kan komma att försämras i någon utsträckning som kommer i konflikt med företagens rättigheter enligt eller EU:s rättighetsstadga. Inom ramen för en utredning om konkurrensskadeavgift inhämtas såväl muntliga uppgifter som skriftlig dokumentation. En aspekt av beslutanderätt om konkurrensskadeavgift för är frågan om förebringande av muntlig bevisning. Verket kan enligt 5 kap. 1 § första stycket 2 och 6 kap. 1 § konkurrenslagen, om det behövs för att det ska kunna fullgöra sina uppgifter enligt lagen, vid vite, ålägga den som förväntas kunna lämna upplysningar i saken att inställa sig för förhör på tid och plats som verket bestämmer. Av naturliga skäl kan ett sådant förhör varken hållas under ed eller sanningsförsäkran, men utsagan ska upptecknas av verket och godkännas av den hörde i enlighet med vad som föreskrivs i 5 kap. 2 § konkurrenslagen. Om vid ett förhör i domstol med en part eller någon annan, den hörde avviker från sin utsaga vid eller förklarar sig inte kunna eller vilja yttra sig får vad som sagts vid förhör hos läsas upp. Detta följer av 8 kap. 14 § konkurrenslagen. Vad gäller förhör som ett misstänkt företag vill få till stånd hos så måste regeringsformens grundläggande krav på saklighet och opartiskhet beaktas. Om ett förhör som ett företag begär att ska hålla framstår som relevant så kan verket inte avstå från att hålla förhöret. Det ligger i intresse att utredningen blir så rättvisande som möjligt. Inget hindrar alltså att kallar personer till förhör på begäran av ett företag och att verket tillåter representanter för företaget att delta vid förhöret och ställa frågor. Tvärtom får det anses vara en förutsättning för att få en allsidig belysning av det förfarande som verket utreder. Även här gäller att det som sägs under förhöret ska upptecknas av verket och godkännas av den som hörs. När det gäller organisation framför flera remiss- instanser att det måste säkerställas att utredar- och beslutsroller separeras. Svensk Försäkring ställer sig tveksam till om det går att hitta en modell som lever upp till rättssäkerhet och kvalitet i beslutsfattandet inom ramen för den nuvarande enrådighetsmyndigheten. Det förhållandet att är ett enrådighetsverk innebär att verkets generaldirektör är ytterst ansvarig för den verksamhet som verket bedriver. Frågan är om en ändrad beslutsordning kräver att den ordningen ändras eller om det bör vidtas några andra åtgärder för att säkerställa rättssäkerhet och kvalitet i beslutsfattandet. I grunden handlar det om förtroendet för arbete. Det kan först konstateras att den ordningen att verket både utreder och beslutar, i någon mening, har gällt i fråga om ålägganden att upphöra med en överträdelse. utreder en misstänkt överträdelse och kan därefter vid vite ålägga företag att upphöra med överträdelsen (3 kap. 1 § och 6 kap. 1 §). Ett åläggande kan vara beteendemässigt eller strukturellt (avsnitt 10.5.3). Åläggandet gäller och kan vara nog så ingripande för företaget. Sådana beslut kan, om det finns särskilda skäl, även meddelas för tiden intill dess frågan slutligt har avgjorts (3 kap. 3 §). har också befogenhet att besluta i frågor om företagskoncentrationer. På uppdrag av regeringen har i rapporten vid en utökad beslutanderätt () beskrivit vilka ytterligare åtgärder, utöver de som tillämpas i enlighet med svensk förvaltningsrättslig tradition, som kommer att vidtas om verket får rätt att besluta om konkurrensskadeavgift i första instans. Som exempel nämns att en ny funktion ska inrättas som är helt skild från den utredande verksamheten och som ska ha till uppgift att ansvara för frågor relaterade till parternas processuella rättigheter under utredningen och under de muntliga förfaranden som tillämpas. Vidare kommer den del av organisationen som inte har varit involverad i utredningen tidigare att granska utredningens överväganden och förslag till beslut, inklusive eventuella sanktioner, innan ett slutligt beslut fattas. I detta ingår att kritiskt och aktivt ifrågasätta samt identifiera eventuella svagheter i beslutsförslaget. Enligt rapporten tillförs därigenom ytterligare ett perspektiv inför myndighetens ställningstagande. avser även att införa interna tidsfrister i syfte att säkerställa att utredningarna bedrivs effektivt och i enlighet med fastställda tidsplaner. Konkurrens- verket anger i sitt remissvar att förändringarna kommer att genomföras oavsett om verkets beslutsbefogenheter utökas eller ej. Som Lagrådet noterar har ännu inte fattat några beslut om organisationsförändringar som har betydelse för handläggningen av och beslut i ärenden om konkurrensskadeavgift. Regeringen förutsätter att verket vidtar de åtgärder som bedöms nödvändiga för att skapa ett ökat förtroende för verkets arbete. Vid en samlad bedömning av det anförda föreslår regeringen att bör få fatta beslut om konkurrensskadeavgift. Verket bör, vid sådant förhållande, också ha behörighet att fatta beslut om sådan utredningsskadeavgift som föreslås i denna proposition (avsnitt 11.4.2). Besluten ska kunna överklagas till Patent- och och vid handläggningen där tillämpas lagen om domstolsärenden. Konkurrens- verket bör även med beslutanderätt fortsätta att vara ett enrådighetsverk. Verket bör anförtros att organisera verksamheten så att intresset av åtskillnad mellan utredande och beslutande funktioner tillgodoses. Med beslutanderätt för i fråga om konkurrensskade- avgift tappar konkurrenslagens bestämmelser om avgiftsföreläggande sin betydelse och bör därför upphävas. Som en följd härav bör godkänt avgiftsföreläggande strykas i 3 kap. 14 § utsökningsbalken. Vidare bör också vissa följdändringar göras i lagen om näringsförbud och i kon- kurrensskadelagen. Ändringarna behandlas i författningskommentaren. När det gäller ersättning för rättegångskostnader föreskrivs i 8 kap. 15 § konkurrenslagen att bestämmelserna i 31 kap. ska tillämpas. Konkurrenslagen innehåller i 8 kap. 16 § kompletterande bestämmelser om ersättning för rättegångskostnader som uppstått efter det att en part fått tillfälle att yttra sig över utkast till stämningsansökan och om kostnadsansvar för part som orsakat onödig rättegång. I promemorian anförs att bestämmelserna kommer att sakna relevans när konkurrensskadeavgift inte kommer att påföras genom ett förfarande i domstol där verket för talan. anser att rätten till ersättning för kostnader som hänför sig till handläggningen hos verket ska finnas kvar. anser däremot att det bör klargöras att sådan rätt till ersättning saknas. Bestämmelserna i innebär att när vinner ett mål eller ärende kan staten, förutom i vissa undantagsfall, inte få ersättning för sina rättegångskostnader. Om verket förlorar ett mål eller ärende, har verkets motpart rätt till ersättning av allmänna medel för kostnader som varit skäligen motiverade för att motparten skulle kunna ta tillvara sin rätt. regler är tillämpliga i fråga om ersättning för rättegångskostnader när beslut prövas i patent- och marknadsdomstolarna. Regeringen delar promemorians bedömning att bestämmelserna i 8 kap. 16 § konkurrenslagen kommer att sakna relevans när instansordningen ändras. Bestämmelserna bör därför upphävas. Om ett överklagande av beslut bifalls är det en fråga för domstolarna att pröva vilka kostnader som varit skäligen motiverade för den klagande att tillvarata sin rätt. I det följande beskrivs direktivet i huvuddrag och de allmänna krav som bör iakttas för dess genomförande. Därefter, i avsnitt 8–15, övervägs vilka lagstiftningsåtgärder som behöver vidtas för att genomföra direktivet. avsnitten görs en genomgång av direktivets olika bestämmelser, gällande ordning och på vilket sätt direktivet bör genomföras. i huvudsak direktivets disposition. Direktivet omfattar 37 artiklar som är uppdelade på tio kapitel. lämnas en översiktlig beskrivning av direktivets innehåll. I kapitel I anges direktivets syfte och tillämpningsområde. också de definitioner som tillämpas. Av artikel 1 framgår att direktivet syftar till att säkerställa att nationella konkurrensmyndigheter på ett effektivt sätt ska kunna tillämpa förbuden mot konkurrensbegränsande samarbete och missbruk av dominerande ställning i artiklarna 101 och 102 i EUF-fördraget så att konkurrensen på den inre marknaden inte snedvrids. Direktivet omfattar också de nationella myndigheternas tillämpning av sina nationella konkurrensregler när de tillämpas parallellt med artiklarna 101 och 102. Vidare framgår att direktivet även innehåller regler om ömsesidigt bistånd mellan myndigheterna för att se till att den inre marknaden och samarbetet inom Europeiska konkurrensnätverket I artikel 2 anges vilka definitioner som gäller för tillämpningen av direktivet. Kapitel II innehåller bestämmelser om företagens grundläggande Bestämmelserna finns i artikel 3. Där anges att de allmänna principerna i unionsrätten och Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna ska respekteras exempelvis när de nationella konkurrensmyndigheterna utövar de befogenheter som avses i direktivet. Det handlar bl.a. om rätten till försvar. I skälen betonas att det bör finnas en jämvikt mellan respekten för de grundläggande rättigheterna för företag och skyldigheten att säkerställa att artiklarna 101 och 102 i EUF-fördraget tillämpas på ett effektivt sätt (skäl 14). I kapitel III finns bestämmelser om konkurrensmyndigheternas oberoende och resurser. I fråga om oberoende framgår av artikel 4 att såväl myndigheten som dess personal ska utföra sina uppgifter på ett opartiskt Vidare anges på vilka villkor personal får rekryteras och avskedas och att myndigheten ska ha befogenhet att fastställa sina prioriteringar. artikel 5 ställs krav på att myndigheten ska ha tillräckliga resurser för att kunna tillämpa artiklarna 101 och 102 i EUF-fördraget. Konkurrensmyndigheternas befogenheter behandlas i kapitel IV. artikel 6 ska myndigheterna ha befogenhet att göra platsundersökningar hos företag och företagssammanslutningar. artikel 7 även undersökningar i andra lokaler inklusive bl.a. bostäder. 8 följer att myndigheterna ska ha befogenhet att begära upplysningar av företag och andra som är relevanta för tillämpningen av artiklarna 101 och 102 i EUF-fördraget. Artikel 9 innehåller bestämmelser om förhör. Befogenheten att ålägga företag eller företagssamman- slutningar att upphöra med en överträdelse av artikel 101 eller 102 i EUF- fördraget, genom beteendemässiga eller strukturella åtgärder, regleras i artikel 10. I den artikeln finns också bestämmelser om att myndigheten ska ha befogenhet att kunna konstatera att överträdelse har ägt rum. I artikel 11 föreskrivs att myndigheterna ska ha befogenhet att ingripa interimistiskt mot en misstänkt överträdelse. Om myndigheterna avser att anta ett beslut om att en överträdelse ska upphöra ska myndigheterna enligt artikel 12 ha befogenheten att göra ett åtagande bindande som lämnas av företaget eller företagssammanslutningen om åtagandet möter de farhågor som myndigheterna uttryckt. I kapitel V behandlas sanktionsavgifter och viten. Det ska enligt artikel 13 finnas möjlighet att ta ut avgifter från företag och företagssammanslutningar som uppsåtligen eller av oaktsamhet dels överträder artikel 101 eller 102 i EUF-fördraget, dels inte följer de beslut som konkurrensmyndigheterna meddelat m.m. som avses i artikel 6 eller i artiklarna 8–12. Bestämmelser om vilka hänsyn som ska tas när sanktionsavgiften för en överträdelse bestäms finns i artikel 14. Artikeln innehåller också bestämmelser om betalningsansvar för avgifter som ålagts en företagssammanslutning som inte kan betala. Artikel 15 innehåller regler om högsta avgift som får åläggas ett företag eller en sammanslutning för en överträdelse. Bestämmelser om vilka viten som kan föreläggas företag och sammanslutningar finns i artikel 16. Direktivet innehåller i kapitel VI bestämmelser om eftergiftsprogram för hemliga karteller. Förutsättningarna för den som avslöjar sitt deltagande i en hemlig kartell att bli helt befriad från avgift regleras i artikel 17. För företag som inte uppfyller förutsättningarna för befrielse från avgift finns bestämmelser om nedsättning i artikel 18. Artikel 19 innehåller allmänna villkor som måste vara uppfyllda för att komma i fråga för avgiftsbefrielse eller nedsättning. I artiklarna 20–22 finns bestämmelser om vilka krav som ställs på en ansökan som lämnas inom ramen för ett eftergiftsprogram. Av artikel 23 följer att medarbetare i företag som ansöker om befrielse från sanktionsavgifter ska skyddas från sanktioner som åläggs i administrativa eller straffrättsliga förfaranden, förutsatt bl.a. att medarbetaren aktivt samarbetar med den myndighet som utreder den kartell som ansökan avser. Det bör understrykas att direktivet uttryckligen begränsat eftergiftsprogrammen till företag. En företagssammanslutning omfattas alltså inte av eftergiftsreglerna. En sammanslutning betraktas endast som företag om den driver verksamhet för egen räkning (skäl 52). Med anledning därav behandlas konkurrenslagens definition av begreppet företag särskilt i avsnitt 12.6. I kapitel VI används många uttryck som definieras i artikel 2.1. Bland dessa märks uttrycken kartell och hemlig kartell. En kartell är ett avtal eller ett samordnat förfarande mellan två eller flera konkurrenter som syftar till att samordna deras konkurrensbeteende på marknaden eller påverka de relevanta konkurrensparametrarna, såsom genom, men ej begränsat till, fastställande av eller samordning av inköps- eller försäljningspriser eller andra affärsvillkor, även med anknytning till immateriella rättigheter, tilldelning av produktions- eller försäljningskvoter, uppdelning av 2020/21:51 marknader och kundkretsar, inklusive uppgjorda anbud, import- eller exportrestriktioner eller konkurrensbegränsande åtgärder mot andra konkurrenter. En hemlig kartell är en kartell vars förekomst är delvis eller helt dold (led 12). Direktivet är avsett att harmonisera medlemsstaternas rättsordningar avseende eftergiftsprogram för hemliga karteller (skäl 11). Frågor om ömsesidigt bistånd mellan de nationella konkurrens- myndigheterna behandlas i kapitel VII. I artikel 24 finns bestämmelser om utredningsåtgärder på begäran av en nationell konkurrensmyndighet i en annan medlemsstat, t.ex. en platsundersökning. Artiklarna 25 och 26 innebär att en myndighet i en medlemsstat ska kunna få bistånd med delgivning av sina beslut och andra handlingar samt verkställighet av sina beslut om sanktionsavgifter eller utdömda viten av en myndighet i den medlemsstat där företaget eller företagssammanslutningen finns. Artikel 27 innehåller de närmare krav som ska gälla för bistånd enligt artikel 25 eller 26. I artikel 28 finns regler om behörig myndighet och tillämplig lag i händelse av en tvist om delgivning eller verkställighetsåtgärder. Bestämmelserna i kapitel VII reglerar alltså förhållandet mellan konkurrensmyndigheter i olika medlemsstater. I kapitlet används uttrycken ansökande myndighet och anmodad myndighet. Uttrycken definieras i artikel 2.1 leden 20 och 21. En ansökande konkurrens- myndighet är en nationell konkurrensmyndighet som framställer en begäran om ömsesidigt bistånd som avses i artikel 24–28. En anmodad myndighet är en nationell konkurrensmyndighet som tar emot en begäran om ömsesidigt bistånd och som vid en begäran om bistånd som avses i artikel 25–28 betyder det behöriga offentliga organet som har huvudansvaret för att genomföra sådana beslut enligt nationella lagar, författningar och administrativ praxis. I artikel 24 används dock uttrycken den ansökande respektive anmodade nationella konkurrensmyndigheten, men någon skillnad i sak bedöms inte vara åsyftad. Kapitel VIII innehåller en artikel, artikel 29, som anger när en preskriptionsfrist för beslut om sanktionsavgift eller utdömande av vite ska upphöra att löpa eller avbrytas och när fristen ska börja att löpa på nytt. I kapitel IX finns allmänna bestämmelser. Nationella administrativa konkurrensmyndigheters roll inför nationella domstolar regleras i artikel 30.Bestämmelser om parternas tillgång till konkurrensmyndighetens ärendeakt och begränsningar i användningen av information finns i artikel 31. Artikel 32 innehåller bestämmelser om bevisning och artikel 33 om Europeiska konkurrensnätverket. Det sista kapitlet, kapitel X, innehåller slutbestämmelser. Av artikel 34 följer att direktivet ska genomföras . Enligt artikel 35 ska kommissionen överlämna en rapport till och rådet om hur direktivet införlivats och genomförts. I artikel 36 finns bestämmelser om ikraftträdande och enligt artikel 37 riktar sig direktivet till medlemsstaterna. Kommissionen har i anslutning till direktivet åtagit sig att från införlivandet av direktivet genomföra en analys som gäller möjligheten att vidta interimistiska åtgärder på snabbrörliga marknader. Resultatet av analysen ska läggas fram för och rådet. Allmänna krav för genomförandet Vid genomförandet av direktivet finns det ett antal allmänna krav som behöver iakttas. Ett krav är att medlemsstaten i sin nationella rättsordning ska vidta alla nödvändiga åtgärder för att säkerställa direktivets fulla verkan i enlighet med det mål som eftersträvas med direktivet. Ett annat krav följer av artikel 288 i EUF-fördraget. Där anges att medlemsstaten får välja den form och det tillvägagångssätt för genomförandet som på bästa sätt kan säkerställa att det resultat som eftersträvas med direktivet uppnås. Det krävs inte nödvändigtvis lagstiftningsåtgärder för att införliva ett direktiv. har vid upprepade tillfällen uttalat att ett formellt återgivande av ett direktivs föreskrifter i en uttrycklig och specifik lagbestämmelse inte alltid är nödvändigt, eftersom det för genomförandet av ett direktiv, beroende på dess innehåll, kan vara tillräckligt att det finns en allmän rättslig ram. Särskilt kan, enligt domstolen, förekomsten av allmänna principer i statsrätt eller förvaltningsrätt göra att ett införlivande genom särskilda lagstiftningsåtgärder är överflödigt. Domstolen har uttalat att detta emellertid förutsätter att dessa principer utgör en effektiv garanti för att nationella myndigheter faktiskt tillämpar direktivet fullt ut och att, i sådana fall då direktivet syftar till att skapa rättigheter för enskilda, den rättsliga situation som följer av dessa principer är tillräckligt klar och precis samt att de personer som berörs ges möjlighet att få full kännedom om sina rättigheter och, i förekommande fall, ges möjlighet att göra dem gällande vid de nationella domstolarna (dom , C-233/00, EU:C:2003:371, p. 75–76). Kravet på rättssäkerhet är ytterligare en omständighet att beakta vid genomförandet av direktivet. har slagit fast att bestämmelser i ett direktiv måste ges bindande verkan samt genomföras på ett så tydligt, precist och klart sätt att kravet på rättssäkerhet uppfylls (dom , C-225/97, EU:C:1999:252, p. De skäl som presenteras i direktivets ingress anses däremot inte vara bindande för medlemsstaterna. Domstolen har uttalat att skälen till en unionsrättsakt inte är juridiskt bindande och inte kan åberopas för att motivera undantag från bestämmelserna i rättsakten eller för att tolka dem på ett sätt som uttryckligen strider mot bestämmelsernas ordalydelse (dom mot Poste Italiane SpA, C-291/12, EU:C:2013:235, p. 40 med hänvisningar). Direktivet innehåller bestämmelser om konkurrensmyndigheternas befogenheter. De flesta artiklarna i direktivet föreskriver vad som ska gälla för de nationella konkurrensmyndigheternas befogenheter vid tillämp- ningen av . Som exempel kan nämnas artikel 3 om skyddsåtgärder, artikel 5 om resurser, artiklarna 10–12 om ingripanden mot konkurrensöverträdelser och kapitel VI om eftergiftsprogram för hemliga karteller osv. Uttrycket nationell konkurrensmyndighet definieras i artikel 2.1 led 1 i direktivet. Där anges att en nationell konkurrensmyndighet är en myndighet som en medlemsstat enligt artikel 35 i rådets förordning (EG) nr 1/2003 har utsett att ansvara för tillämpningen av artiklarna 101 och 102 i EUF-fördraget. Medlemsstaterna får, enligt artikel 2.1 led 1 i direktivet, utse en eller flera administrativa myndigheter (”nationell administrativ konkurrensmyndighet”) och rättsliga myndigheter (”nationell rättslig konkurrensmyndighet”) för att fullgöra dessa funktioner, dvs. ansvara för tillämpningen av artiklarna 101 och 102 i EUF-fördraget.