prop · H80324 · 2020-10-06 00:00:00 — Enligt bestämmelser som har införts i andra EU-förordningar på värdepappersmarknadsområdet har medlemsstaterna haft en skyldighet att utse en myndighet som ska pröva om ett beslut av om avgift eller vite är äkta (se t.ex. artikel 68.4 andra stycket i förordningen om OTC- derivat, centrala motparter och transaktionsregister). Något motsvarande krav finns dock inte i MiFIR. Eftersom det inte finns något uttryckligt krav på att medlemsstaterna ska utse en myndighet som ska pröva om Esmas beslut enligt MiFIR är äkta, saknas det skäl att utse en sådan myndighet. är dock den myndighet som kommer att ansvara för den praktiska verkställigheten enligt utsökningsbalken (1 kap. 3 §). efterfrågar ett förtydligande om myndighetens mål om verkställighet av Esmas beslut om sanktionsavgifter och viten ska hanteras som enskilda mål eller som allmänna mål. Eftersom det är som har rätt till sådana avgifter och viten kommer verkställigheten av Esmas beslut att hanteras som enskilda mål, om det inte föreskrivs att sådana fordringar ska hanteras som allmänt mål (1 kap. 6 § andra stycket utsökningsbalken). I tidigare lagstiftningsärenden i fråga om verkställighet av Esmas beslut har det inte gjorts bedömningen att sådana mål bör hanteras som allmänna mål (jfr prop. 2011/12:40, prop. 2018/19:38 och prop. 2019/20:37). Regeringen anser att det saknas skäl att göra en annan bedömning i detta fall. 2020/21:24 5.4.5 Tillhandahållande av information och referensuppgifter för finansiella instrument Regeringens förslag: Bemyndigandet för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter om att information och referensuppgifter för finansiella instrument ska lämnas till Europeiska värdepappers- och marknadsmyndigheten i stället för till ska upphävas. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har inget att invända mot Skälen för regeringens förslag: Genom MiFIR i den ursprungliga lydelsen gavs de behöriga myndigheterna befogenhet att begära informa- tion från handelsplatser, APA-leverantörer och CTP-leverantörer för att kunna göra beräkningar för att fastställa kraven på transparens före och efter handel samt den reglering av handelsskyldigheter som infördes genom förordningen och för att avgöra om ett värdepappersföretag är en systematisk internhandlare (artikel 22.1). De behöriga myndigheterna skulle till översända sådan information som behövde för att utarbeta månatliga rapporter om bl.a. den totala EU-handelsvolymen per finansiellt instrument (artikel 22.3). Handelsplatserna fick genom MiFIR en skyldighet att ge de behöriga myndigheterna de identifikationsuppgifter som krävdes för transaktions- rapporteringen när det gäller finansiella instrument som har tagits upp till handel på en reglerad marknad eller handlas på en MTF-plattform eller OTF-plattform (artikel 27.1 första stycket). När det gäller andra finansiella instrument som omfattades av kraven på transaktionsrapportering och som handlades via en systematisk internhandlares system, skulle den systema- tiska internhandlaren ge sin behöriga myndighet identifikationsuppgifter för dessa instrument (artikel 27.1 andra stycket). Vid genomförandet av MiFID II i svensk rätt infördes ett bemyndigande i lagen om värdepappersmarknaden som innebär att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om att information och referensuppgifter för finansiella instrument som ska lämnas till enligt ovan angivna artiklar i MiFIR i stället ska lämnas till (23 kap. 15 § 7). Genom de ändringar i MiFIR som har gjorts genom ändringsförord- ningen får befogenhet att begära information för beräkningar av transparenskrav och referensuppgifter för finansiella instrument direkt från handelsplatser, APA-leverantörer och CTP-leverantörer (artikel 4.3 i ändringsförordningen, artikel 22.1 i MiFIR). Eftersom denna befogenhet numera följer direkt av MiFIR innebär de nationella föreskrifter som anger att sådan information och sådana referensuppgifter ska lämnas till en dubbelreglering. Bemyndigandet i lagen om värdepappersmarknaden för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter om att information och referensuppgifter för finansiella instru- ment som ska lämnas till enligt artiklarna 22.1 och 27.1i MiFIR i stället ska lämnas till (23 kap. 15 § 7) bör därför upp- hävas. 5.5 Information till kund om kostnader när en Prop. 2020/21:24 investeringstjänst erbjuds tillsammans med en annan tjänst eller produkt Regeringens förslag: Bestämmelsen i lagen om värdepappers- marknaden om den information som ett värdepappersinstitut ska lämna till en kund om kostnader för varje komponent när en investeringstjänst erbjuds tillsammans med en annan tjänst eller produkt (korsförsäljning) ska gälla oavsett om komponenterna kan köpas separat eller inte. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har inget att invända mot Skälen för regeringens förslag: I MiFID II anges att när en investe- ringstjänst erbjuds tillsammans med en annan tjänst eller produkt som en del av ett paket eller som ett villkor för samma överenskommelse eller paket (korsförsäljning), ska värdepappersföretaget informera kunden om huruvida det är möjligt att köpa de olika komponenterna separat, och tillhandahålla separata uppgifter om kostnaderna och avgifterna för varje komponent (artikel 24.11 första stycket). När direktivet genomfördes i svensk rätt infördes en motsvarande bestämmelse i lagen om värdepap- persmarknaden (9 kap. 16 §). I den bestämmelsen anges att skyldigheten att förse kunden med uppgifter om kostnaderna och avgifterna för varje komponent gäller ifall det är möjligt att köpa de olika komponenterna separat. Någon sådan avgränsning anges dock inte i direktivet. För att bestämmelsen fullt ut ska stämma överens med det som anges i direktivet bör den ändras så att kravet att lämna information till kund om kostnader för varje komponent gäller vid korsförsäljning oavsett om komponenterna kan köpas separat eller inte. 6Lagstiftningsåtgärder med anledning av ändringar i förordningen om referensvärden Ett index är ett mått som bestäms utifrån ett urval av underliggande data. När ett index används för att bestämma värdet på ett finansiellt instrument eller finansiellt avtal eller används för att mäta resultatet i t.ex. en värdepappersfond blir det ett referensvärde (på engelska benchmark). En del index är referensräntor – t.ex. , Euribor eller Stibor – som kan ligga till grund för prissättningen av olika typer av finansiella instrument, exempelvis ränteswappar. Vissa referensräntor används även för bestäm- mandet av nivån på räntor för t.ex. bolån. Index kan också användas för att mäta en fonds resultat i syfte att fastställa en portföljs tillgångs- allokering eller beräkna resultatberoende avgifter. Index som avser råvaror används för prissättningen av derivatkontrakt eller certifikat. Index som utgör referensvärden fyller således en viktig funktion på de finansiella marknaderna. Det har förekommit manipulation av referensräntorna och som har visat på referensräntornas betydelse och deras sårbarhet. Med anledning av den uppmärksammade problematiken när det gäller dessa referensräntor utfärdande och rådet för- ordningen om referensvärden. Genom förordningen infördes förbättrad styrning och kontroll över processen kring fastställandet av referensvärden med syftet att säkerställa att de index som i unionen används som referens- värden i finansiella instrument och finansiella avtal eller för att mäta investeringsfonders resultat är rättvisande och inte manipuleras. Förord- ningen innehåller olika regler för olika typer av referensvärden. trädde lagen (2018:2024) med kompletterande bestämmel- ser till EU:s förordning om referensvärden i kraft. Förordningen om referensvärden ska tillämpas på tillhandahållande av referensvärden, rapportering av dataunderlag för referensvärden och användning av referensvärden inom unionen (artikel 2.1). Detaljerade krav ställs på de centrala aktörer som medverkar vid fastställande av referensvärden. Dessa aktörer benämns i förordningen administratörer och rapportörer av dataunderlag (artikel 3.1.6 och 3.1.8). Eftersom det finns många olika referensvärdestyper och referensvärdes- storlekar har det ansetts viktigt att förordningen ställer proportionerliga krav så att den administrativa bördan för en administratör inte blir större än vad som är befogat med hänsyn till hur viktigt referensvärdet är för det finansiella systemet (skäl 40). I förordningen delas referensvärden in i tre kategorier som är föremål för krav i förhållande till deras storlek och art (referensvärdeskategorier). Dessa kategorier utgörs av kritiska referens- värden (artiklarna 3.1.25 och 20), signifikanta referensvärden (artik- larna 3.1.26 och 24) och icke-signifikanta referensvärden (artik- larna 3.1.27 och 26). Brister i vissa referensvärden kan få konsekvenser för marknadernas integ- ritet, den finansiella stabiliteten, konsumenter, realekonomin eller finan- siering av hushåll och företag som skulle kunna påverka en eller flera medlemsstater (skäl 35 i förordningen om referensvärden). Förordningen innehåller därför särskilda regler för sådana referensvärden som anses som kritiska i denna bemärkelse (artiklarna 20–23). Tillhandahållande av ett referensvärde och rapportering av dataunderlag är en frivillig verksamhet. När det gäller kritiska referensvärden har emellertid den behöriga myndig- heten under vissa förutsättningar bl.a. möjlighet att tvinga en administratör att offentliggöra ett sådant referensvärde (artikel 21.3) och även kräva att vissa företag rapporterar dataunderlag till referensvärdet (artikel 23.6). Det är kommissionen som fastställer vilka referensvärden som är Prop. 2020/21:24 kritiska. För att ett referensvärde ska kunna anses vara kritiskt måste det uppfylla vissa kriterier. Kriterierna är alternativa (artikel 20.1). Ett referensvärde anses exempelvis kritiskt om det används som en referens för finansiella instrument eller finansiella avtal eller för att mäta resultatet hos investeringsfonder som har ett totalt värde på , baserat på referensvärdets alla olika slags löptider. Som nämns i avsnitt 3 utfärdade och rådet förordning (EU) 2019/2175 (i det följande benämnd ändringsförord- ningen). Ändringsförordningen syftar bl.a. till att ge de europeiska tillsynsmyndigheterna ytterligare befogenheter för att skapa en effektivare och mer enhetlig tillsyn av finansiella marknader och tjänster. I avsnitt 6.3 behandlas de ändringar i förordningen om referensvärden som har gjorts genom ändringsförordningen (artikel 5 i ändringsförordningen). Genom ändringsförordningen har getts befogenheter att, som behörig myndighet enligt förordningen, utöva tillsyn över administratörer av vissa kritiska referensvärden (dvs. de som avses i artikel 20.1 a och b i förord- ningen om referensvärden, se artikel 5.12 i ändringsförordningen och artikel 40.1 a i förordningen om referensvärden) samt administratörer av referensvärden belägna i tredjeland (artikel 32 i förordningen om referens- värden, se artikel 5.10 i ändringsförordningen). Det innebär att på dessa områden är det , och inte längre de nationella behöriga myndig- heterna, som är behörig myndighet enligt förordningen om referensvärden. 6.3Esmas tillsyn över vissa administratörer av kritiska referensvärden Regeringens bedömning: bör även i fortsättningen vara behörig myndighet enligt EU:s förordning om referensvärden. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens bedöm- ning. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker bedömningen eller har inget att invända mot den. anser att det inte är lämpligt med delat tillsynsansvar mellan och . Skälen för regeringens bedömning: Genom den ändring i förord- ningen om referensvärden (artikel 40.1) som har gjorts genom ändrings- förordningen (artikel 5.12) ska , inom ramen för förordningen, vara behörig myndighet för administratörer av vissa kritiska referensvärden (artikel 20.1 a och c i förordningen om referensvärden) och administra- törer av referensvärden belägna i tredjeland (artikel 32 i samma förord- ning). De nationella behöriga myndigheterna kommer dock att ha kvar merparten av sina uppgifter enligt förordningen om referensvärden 2020/21:24 (artikel 40.2). Utöver dessa uppgifter kan begära att myndigheterna ska bistå vid utredningar och platsundersökningar. kan också delegera specifika tillsynsuppgifter till nationella behöriga myndigheter (artikel 5.19 i ändringsförordningen, artikel 48m i förordningen om referensvärden). gäller enligt lagen med kompletterande bestämmelser till EU:s förordning om referensvärden att är behörig myndighet enligt förordningen om referensvärden (1 kap. 2 §). över- tar ansvaret för tillsynen över administratörer av vissa kritiska referens- värden och administratörer av referensvärden belägna i tredjeland i och med att blir behörig myndighet för dem enligt förordningen. Finans- inspektionen bör även i fortsättningen vara behörig myndighet enligt för- ordningen om referensvärden. kommer därmed att ha de uppgifter som en nationell behörig myndighet ska ha enligt förord- ningen i lydelsen enligt ändringsförordningen. anser att det inte är lämpligt med delat tillsyns- ansvar mellan och . På motsvarande sätt som i fallet i avsnitt 5.3.3 regleras tillsynsansvaret i bestämmelser i en EU-för- ordning som är direkt tillämpliga. För det fall en administratör tillhanda- håller flera referensvärden, varav ett eller flera omfattas av Esmas tillsyn, bör tillsyn över administratörens samtliga referensvärden endast utövas av för att undvika dubbelarbete (skäl 53 i ändringsförordningen). Enligt de bestämmelser i förordningen om referensvärden som har införts genom ändringsförordningen är behörig myndighet för administratörer av vissa kritiska referensvärden. Nationella behöriga myndigheter kommer även i fortsättningen att utöva tillsyn över övriga administratörer av referensvärden. Det är således möjligt att kommer att ha tillsyn över en administratör i . 6.3.2Krav på tillstånd för att inhämta information bör inte införas Regeringens bedömning: Det bör inte införas något krav på att Europeiska värdepappers- och marknadsmyndigheten ska inhämta tillstånd från en domstol eller annan rättslig myndighet innan den begär in uppgifter av personer som deltar i tillhandahållandet av vissa kritiska referensvärden, tredjeparter som de personerna utkontrakterat funk- tioner eller verksamhet till och personer som på annat sätt har en nära och väsentlig anknytning till de personerna. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens bedöm- ning. Remissinstanserna tillstyrker bedömningen eller har inget att invända mot den. Skälen för regeringens bedömning Bestämmelserna i förordningen om referensvärden Som redogörs för i avsnitt 6.3.1 innebär ändringsförordningen att , inom ramen för förordningen om referensvärden, ska vara behörig myn- dighet för tillsyn över administratörer av vissa kritiska referensvärden och Prop. 2020/21:24 administratörer av referensvärden belägna i tredjeland (artikel 5.12 i ändringsförordningen, artikel 40.1 i förordningen om referensvärden). innebär bl.a. att vid utövandet av tillsynen ska ha de befogenheter som anges i avdelning VI i förordningen om referensvärden (artikel 5.19 i ändringsförordningen, artiklarna 48a–48n i förordningen om referens- värden). De befogenheter som tilldelats , dess tjänstemän eller någon annan av bemyndigad person får dock inte användas för att kräva att konfidentiella uppgifter eller handlingar lämnas ut (artikel 5.19 i ändrings- förordningen, artikel 48a i förordningen om referensvärden). För att full- göra sina uppgifter enligt förordningen om referensvärden får begära information från personer som deltar i tillhandahållandet av de referens- värden som är behörig myndighet för (artiklarna 40.1 och 48b.1 a), tredjeparter till vilka de personer som tillhandahåller sådana referens- värden har utkontrakterat funktioner eller verksamhet (artikel 48b.1 b) och personer som på annat sätt har en nära och väsentlig anknytning till de personer som tillhandahåller sådana referensvärden (artikel 48b.1 c). får även genomföra utredningar av samtliga ovan angivna personer (artikel 48c.1). När sådana utredningar genomförs kan bl.a. inhämta kopior på handlingar och uppgifter om tele- och datatrafik samt höra fysiska eller juridiska personer. Medlemsstaterna har enligt förordningen om referensvärden möjlighet att införa krav på att ska ansöka om tillstånd från en rättslig myndighet enligt nationell rätt för att begära in uppgifter om tele- eller datatrafik (artikel 48c 5). Något krav på tillstånd bör inte införas Frågan om huruvida det bör införas något krav på att ska inhämta tillstånd från en domstol eller annan rättslig myndighet för att få begära in uppgifter om tele- eller datatrafik har behandlats i tidigare lagstiftnings- ärenden. I avsnitt 5.4.1 finns en redogörelse för de bedömningar som har gjorts i de ärendena. De nya bestämmelserna i förordningen om referensvärden ger inte rätt att använda de nu aktuella befogenheterna för att kräva att konfiden- tiella uppgifter eller handlingar lämnas ut (artikel 5.19 i ändringsförord- ningen, artikel 48a i förordningen om referensvärden). Det finns därför inte skäl att göra någon annan bedömning än den som tidigare gjorts i motsvarande fråga. Det bör därför inte införas något krav på att ska inhämta tillstånd från en domstol eller annan rättslig myndighet innan begär in uppgifter enligt förordningen om referensvärden. Regeringens förslag: ska få begära handräckning av för att en platsundersökning enligt EU:s förordning om referensvärden ska kunna genomföras. Vid hand- räckning ska bestämmelserna i utsökningsbalken om verkställighet av förpliktelser som inte avser betalningsskyldighet, avhysning eller avlägsnande gälla. Om begär det, ska Kronofogde- myndigheten inte i förväg underrätta den som kontrollen ska genom- föras hos. Regeringens bedömning: Det bör inte införas något krav på tillstånd från en domstol eller annan rättslig myndighet innan det genomförs en platsundersökning eller innan handräckning lämnas vid en plats- undersökning. Promemorians förslag och bedömning överensstämmer med regeringens förslag och bedömning. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget och bedömningen eller har inget att invända mot dem. Kronofogdemyndig- heten anser att det bör övervägas om grundavgift ska få tas ut även när handräckning sker utan att det finns en exekutionstitel och att myndigheten bör få täckning för kostnaden som är förknippad med handläggningen av målet. Skälen för regeringens förslag och bedömning Bestämmelserna i förordningen om referensvärden Enligt de nya bestämmelser som genom ändringsförordningen har införts i förordningen om referensvärden ska bl.a. ha möjlighet att genom- föra nödvändiga platsundersökningar i företagslokaler som tillhör de personer som deltar i tillhandahållandet av de referensvärden som är behörig myndighet för (se avsnitt 6.3.1), tredjeparter till vilka de har utkontrakterat funktioner eller verksamhet och personer som på annat sätt har en nära och väsentlig anknytning till dem (artikel 5.19 i ändrings- förordningen, artiklarna 48b.1 och 48d i förordningen om referensvärden). Förordningen om referensvärden ger administratörer möjlighet att utkontraktera funktioner eller tjänster och verksamhet som rör tillhanda- hållandet av referensvärden (artikel 10). Exempel på funktioner och tjänster är beräkning av referensvärdet, insamling av dataunderlag och spridning av referensvärdet. En platsundersökning innebär bl.a. att tjänstemän och andra personer som av har bemyndigats att genomföra en sådan undersökning ska få tillträde till alla företagslokaler som tillhör de personer som är föremål för ett utredningsbeslut som antagits av . Dessa har därvid befogen- het att granska relevanta handlingar, ta eller begära in kopior, begära muntliga eller skriftliga förklaringar från den juridiska personens före- trädare eller personal, höra varje fysisk eller juridisk person som sam- tycker till det och begära in uppgifter om tele- och datatrafik. Personal från har även befogenhet att, och i den omfattning det är nödvändigt för undersökningen, försegla företagslokaler, räkenskaper och affärshandlingar (artikel 5.19 i ändringsförordningen, artikel 48d.2 i för- ordningen om referensvärden). ska i tillräckligt god tid anmäla undersökningen till den behöriga myndigheten i den medlemsstat där undersökningen ska genomföras. Om det krävs för undersökningens korrekta genomförande och effektivitet får genomföra den utan att först informera den som är föremål för undersökningen. En förutsättning för att undersökningen ska kunna genomföras är att den nationella behöriga myndigheten har bekräftat att myndigheten inte invänder mot den (artikel 5.19 i ändringsförordningen, artikel 48d.3 i förordningen om Den som berörs av en platsundersökning som utför Prop. 2020/21:24 är vid vite skyldig att underkasta sig den (artikel 5.19 i ändringsförord- ningen, artikel 48d.5 i förordningen om referensvärden). För det fall den berörda parten motsätter sig en av beslutad platsundersökning ska den nationella behöriga myndigheten lämna nödvändigt bistånd för att undersökningen ska kunna genomföras och vid behov ska handräckning från verkställande myndighet begäras (artikel 5.19 i ändringsförordningen, artikel 48d.8 i förordningen om referensvärden). Den behöriga myndig- heten ska även, för det fall det enligt nationella bestämmelser krävs särskilt tillstånd från en rättslig myndighet för att genomföra en platsundersökning eller lämna handräckning, ansöka om ett sådant tillstånd (artikel 48d.9 i förordningen om referensvärden). En bestämmelse om handräckning bör införas För att ska leva upp till sina åligganden enligt förordningen om referensvärden är det nödvändigt att den nationella behöriga myndigheten, dvs. , kan begära handräckning av en verkställande myndighet om någon motsätter sig en platsundersökning. Det behöver därför införas en bestämmelse i lagen med kompletterande bestämmelser till EU:s förordning om referensvärden som reglerar detta. Bestämmelsen om handräckning bör utformas på samma sätt som motsvarande bestäm- melser om handräckning i lagen med kompletterande bestämmelser till EU:s förordning om transparens i transaktioner för värdepappers- finansiering och om återanvändning (2 kap. 2 §) och lagen med komp- letterande bestämmelser till EU:s förordning om värdepapperisering (2 kap. 3 §). Det innebär att bör vara den myndighet som ska lämna handräckning för att platsundersökning ska kunna genomföras. Vid handräckning bör bestämmelserna i utsökningsbalken om verk- ställighet av förpliktelser som inte avser betalningsskyldighet, avhysning eller avlägsnande gälla. Eftersom ska kunna genomföra plats- kontroller utan att i förväg meddela den som kontrollen avser (artikel 5.19 i ändringsförordningen, artikel 48d.3 i förordningen om referensvärden), bör det i lagen anges att har möjlighet att begära att inte ska underrätta den hos vilken platsunder- sökning ska genomföras innan verkställighet sker. har med stöd av utsökningsbalken befogenhet att vidta behövliga tvångsåtgärder och kan vid behov begära biträde av (2 kap. 17 § utsökningsbalken och 3 kap. 3 § utsök- ningsförordningen). framhåller att det bör övervägas om grund- avgift ska få tas ut även när handräckning sker utan att det finns en exekutionstitel och att myndigheten bör få täckning för kostnaden som är förknippad med handläggningen av målet. Regeringen gör samma bedöm- ning som i avsnitt 5.4.2 när det gäller möjligheten för att begära handräckning av för en plats- undersökning. 2020/21:24 Något krav på tillstånd för platsundersökning eller handräckning bör inte införas