prop · H703129 · 2020-03-24 00:00:00 — I bestämmelsen anges att den som har frihetsberövats med anledning av misstanke om brott ska kunna få frihetsberövandet prövat av domstol utan oskäligt dröjsmål. års regeringsform gällde att prövningen skulle göras utan dröjsmål. Ändringen till utan oskäligt dröjsmål motiverades med att en domstolsprövning inte alltid kan komma till stånd omgående utan kan dröja , se propositionen med förslag till ny regeringsform och ny riksdagsordning m. m. 1973:90 s. 386). En gemensam häktnings- och huvudförhandling ska alltså hållas så snart det kan ske och prövningen av häktningsfrågan får aldrig anstå längre efter frihetsberövandet. Vidare är som anförts ovan syftet med en gemensam häktnings- och huvudförhandling att uppnå ett kortare frihetsberövande och ett tidigarelagt eventuellt fängelsestraff. Dessutom har en misstänkt möjlighet att motsätta sig att prövningen av häktningsfrågan anstår till en gemensam häktnings- och huvudförhandling, för att på så sätt förhindra att åklagaren avvaktar med häktningsframställningen och rätten med häktningsförhandlingen. Mot denna bakgrund kan inte den utökade möjligheten att hålla en gemensam häktnings- och huvudförhandling innebära ett oskäligt dröjsmål med prövningen av frihetsberövandet, och strider således inte mot 2 kap. 9 § RF. Klargörande i fråga om vissa internationella ärenden Som anges i avsnitt 5.1 finns det i lagen om samarbete med , , och angående verkställighet av straff m.m. och lagen om internationellt samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom hänvisningar till vissa specifika regler i 24 kap. RB. Som hänvisningarna är utformade skulle de komma att omfatta de föreslagna bestämmelserna om att utöka möjligheten att hålla en gemensam häktnings- och huvudförhandling. Eftersom det inte kan bli fråga om att tillämpa de bestämmelserna när det handlar om att verkställa en annan stats utdömda påföljd i behöver vissa justeringar göras i hänvisningarna i nämnda lagar, så att det inte kan råda någon tvekan om vad som gäller i detta avseende. I 3 kap. 16–18 §§ europeiska verkställighetslagen hänvisas inte till specifika bestämmelser i 24 kap. RB, men någon gemensam häktnings- och huvudförhandling kan inte bli aktuell i dessa fall. Inte heller vid överlämnande enligt europeiska eller nordiska arresteringsorderlagarna är det aktuellt med en huvudförhandling. 5.3.2En gemensam häktnings- och huvudförhandling ska kunna hållas med en lagfaren domare Regeringens förslag: Vid en huvudförhandling i mål om brott för vilket det inte är föreskrivet svårare straff än fängelse i högst ska tingsrätten vara domför utan nämndemän, om huvudförhandlingen hålls gemensamt med förhandlingen i häktningsfrågan. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Nästan samtliga remissinstanser, bl.a. hovrätt, Hovrätten för , , , , och , tillstyrker eller invänder inte mot utredningens förslag. och tillstyrker förslaget men anser att en sådan domförhetsregel bör införas generellt och inte bara i mål där den tilltalade är frihetsberövad. avstyrker förslaget och anser att nämndemän i stället bör inkluderas i tingsrätternas jourberedskap. Civil Rights Defenders gör gällande att rätten bör vara domför utan nämndemän endast om straffskalan är högst fängelse. Skälen för regeringens förslag: När tingsrätten dömer i den typen av brottmål som förväntas kunna komma i fråga för gemensamma häktnings- och huvudförhandlingar ska den enligt nuvarande ordning bestå av en lagfaren domare och tre nämndemän (1 kap. 3 b § första stycket RB). En gemensam häktnings- och huvudförhandling ska alltid hållas skyndsamt och inom den tidsfrist som gäller för en häktningsförhandling, dvs. aldrig senare än efter det att den misstänkte greps eller anhållningsbeslutet verkställdes. När gemensamma häktnings- och huvudförhandlingar nu föreslås kunna hållas i ökad omfattning ser regeringen, i likhet med utredningen och bl.a. Hovrätten för , en risk för att nämndemän inte kommer kunna inställa sig till förhandlingen med tillräckligt kort varsel. Denna svårighet bedöms vara särskilt påtaglig i mindre tingsrätter, där det inte finns lika många nämndemän att tillgå som i en större tingsrätt och kraven på framförhållning således är större. Vidare måste en gemensam häktnings- och huvudförhandling kunna hållas även på en helg och nämndemän ingår inte i den beredskap som finns vid tingsrätterna . Som bl.a. påpekar skulle förslaget visserligen innebära att olika domförhetsregler tillämpas vid en gemensam häktnings- och huvudförhandling och vid en vanlig huvudförhandling. Av betydelse för domförhetsfrågan har dock även den omständigheten att brottsligheten som kan komma i fråga för gemensamma häktnings- och huvudförhandlingar i regel är av enklare slag, t.ex. butiksstölder, grova rattfyllerier, vissa narkotikabrott och brukande av falsk urkund. Brotten är ofta erkända eller föranleder endast en begränsad utredning. När nämndemännens funktion vad gäller insyn i och kontroll av domstolarnas verksamhet i dessa fall så tydligt ställs mot den misstänktes intresse av ett kortare frihetsberövande, anser regeringen att det finns skäl att låta tingsrätten vara domför med endast en lagfaren domare vid en gemensam häktnings- och huvudförhandling. Som framgår av budgetpropositionen (prop. 2015/16:1 utg.omr. 4 avsnitt 2.4.2) avser regeringen inte, till skillnad från vad och föreslår, att införa en sådan 2019/20:129 domförhetsregel generellt i enlighet med förslag (SOU 2013:49). Brottets straffskala bedöms vara en lämplig utgångspunkt för att avgöra vilka mål som kan avgöras utan nämndemän. Till skillnad från Civil Rights Defenders anser regeringen att det är lämpligt att sätta gränsen vid fängelse i högst , eftersom de brott som normalt sett kan utredas på ett sådant sätt att de kan komma i fråga för gemensamma häktnings- och huvudförhandlingar därmed omfattas av förslaget. Med anledning av att den föreslagna domförhetsregeln öppnar för gemensamma häktnings- och huvudförhandlingar lyfter frågan vad som gäller om en förhörsperson med kort varsel behöver inställa sig till en sådan förhandling. Regeringens uppfattning, som också delas av hovrätten, är att det är ovanligt att förhörspersoner inställer sig till en gemensam häktnings- och huvudförhandling. I de fåtal fall det förekommer kan, med hänsyn till de slags brott som prövas vid sådana förhandlingar, förhörspersonen ofta antas vara vana vid att vittna i domstol. Det kan handla om förhör med t.ex. en butikskontrollant som har iakttagit en stöld. Även om förhörspersoner i och för sig alltid har rätt till skäligt rådrum för sin inställelse (32 kap. 1 § RB), kan regeringen därför inte se att detta i praktiken skulle innebära ett problem. Det bör vidare beaktas att det enbart är fråga om en utökad möjlighet, och inte någon skyldighet, att hålla en gemensam häktnings- och huvudförhandling. Behovet av att höra ett vittne kan innebära att målet inte lämpar sig för en sådan handläggningsform. 5.3.3Behörig domstol vid en gemensam häktnings- och huvudförhandling Regeringens förslag: Åtal för brott som ska prövas gemensamt med en fråga om häktning ska få tas upp även av rätten i en annan ort än som normalt sett är behörig. Utredningens förslag: Utredningen lämnar inget förslag i denna del. Remissinstanserna: påpekar, med hänvisning till 19 kap. 12 § RB, att forumbestämmelserna bör ses över om även en annan domstol än den som normalt sett är behörig ska kunna avgöra ett mål vid en gemensam häktnings- och huvudförhandling på helgtid. Skälen för regeringens förslag: I 19 kap. RB finns bestämmelser om behörig domstol i brottmål. Behörig att handlägga ett brottmål och ta befattning med förundersökning och tvångsmedel är i allmänhet domstolen på gärningsorten (1 och 12 §§). När det gäller tingsrätternas möjligheter att pröva häktningsfrågor och andra tvångsmedel , s.k. helgberedskap, är domstolarna indelade i olika beredskapsområden enligt föreskrifter (DVFS 2013:2) om beredskap vid tingsrätterna för prövning av häktningsfrågor m.m. Många beredskapsområden omfattar flera tingsrätter. Inom dessa beredskapsområden kan den situationen uppstå att en annan tingsrätt än den som annars är behörig behöver pröva en häktningsfråga eller ett annat tvångsmedel. En bestämmelse som möjliggör detta finns i 19 kap. 12 § RB. möjlighet för en annan domstol än den som normalt sett är behörig att ta Prop. 2019/20:129 upp åtal för ett brott. För att de utökade möjligheterna till en gemensam häktnings- och huvudförhandling ska kunna få fullt genomslag behövs, som påpekar, en forumregel som innebär att en gemensam häktnings- och huvudförhandling får hållas även av en annan tingsrätt än den som normalt sett är behörig. På så sätt kan en sådan förhandling hållas även av en beredskapsdomstol , vilket uppfattas ha varit utredningens avsikt. En bestämmelse med denna innebörd bör tas in i . Rättens beslut om restriktioner Regeringens förslag: Rätten ska på begäran av åklagaren pröva om och i så fall på vilket sätt den häktades kontakter med omvärlden ska få in- skränkas enligt häkteslagen. Tillstånd till restriktioner ska få meddelas endast om skälen för åtgär- den uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den misstänkte eller för något annat motstående intresse. Möjligheten för den häktade att begära att rätten prövar åklagarens beslut att ålägga honom eller henne restriktioner av ett visst slag tas Regeringens bedömning: Det bör inte införas en särskild bestäm- melse som anger att rätten – när den beslutar om restriktioner – ska re- dovisa skälen för beslutet. Utredningens förslag överensstämmer delvis med regeringens förslag Utredningen föreslår att rättens prövning ska avse fyra nya kategorier av restriktioner som ska anges i . ningen lämnar inte något förslag om att ta bort möjligheten för den häktade att begära rättens prövning av ett beslut att ålägga honom eller henne re- Utredningen föreslår att det ska införas en särskild bestäm- melse som anger att rätten när den beslutar om restriktioner ska redovisa skälen för detta. Remissinstanserna: En klar majoritet av remissinstanserna, bl.a. tingsrätt, , , och , tillstyrker eller invänder inte mot förslaget att rätten ska pröva vilka eventuella restriktioner som åklagaren ska få till- stånd att meddela den häktade. Flera av dessa remissinstanser, bl.a. och , delar utredningens uppfattning att det kommer att leda till en mer restriktiv användning av restriktioner för Några remissinstanser, bl.a. framhåller särskilt att det finns en möjlighet att överklaga åklagarens beslut om restriktioner. holms universitet () anser att förslaget kanske kan leda till att färre isoleras men har svårt att se hur följden skulle kunna bli en så dramatisk minskning av antalet isolerade personer som krävs för att Sve- rige ska uppfylla sina folkrättsliga förpliktelser. Hovrätten för Västra Sve- rige avstyrker förslaget, bl.a. med hänvisning till att åklagaren enklast kan vilka restriktioner som behövs. 2019/20:129 och resonerar kring att domstolens beslut oundvikligen kommer att fattas utifrån ett begränsat underlag, där åklagaren alltjämt är den som har bäst inblick i utredningen. ser också svårigheter med den riskbedömning som rätten ska göra. Enligt finns det ett behov av att utvecklingen och resultatet av domstolarnas restriktionsanvändning nogsamt följs upp. JO anser att det som domstolen ska ta ställning till är vilken eller vilka av de sju typerna av restriktioner som räknas upp i häkteslagen som ska få användas, och att det inte finns anledning att kategorisera restriktionerna på något annat sätt i . Även , och invänder mot de nya kategorierna. påpekar även att en följd av förslaget att rätten ska pröva på vilket sätt den häktades kontakter med omvärlden får inskränkas är att rätten kan komma att behöva överpröva sitt eget beslut enligt regeln i häkteslagen som ger den häktade en möjlighet att få rättens prövning av åklagarens beslut att ålägga restriktioner av ett visst slag. Samtliga remissinstanser, bl.a. , och , tillstyrker eller invänder inte mot utredningens förslag att införa en proportionalitetsbestämmelse i som specifikt avser rättens prövning av restriktioner. När det gäller utredningens förslag att det ska införas en bestämmelse om att rätten ska ange skäl för ett beslut om restriktioner, tillstyrker de flesta remissinstanserna förslaget eller har ingen invändning mot det. Bland dessa finns Hovrätten för , , , , och Civil Rights Defenders. JO och är negativa till förslaget, eftersom det redan följer av att rätten ska ange skäl för ett beslut om restriktioner. Skälen för regeringens förslag och bedömning Ordningen att rätten ger åklagaren ett generellt tillstånd att meddela När rätten beslutar att häkta någon, förordnar att någon ska stanna kvar i häkte eller medger förlängning av tiden för att väcka åtal, ska den på åkla- garens begäran pröva om den häktades kontakter med omvärlden ska få Ett sådant generellt tillstånd kan rätten lämna endast om det finns risk för att den häktade undanröjer bevis eller på annat sätt försvårar brottsutredningen, dvs. i de fall han eller hon ska vara häktad på grund av kollusionsfara (24 kap. 5 a § första stycket RB). gångsbalken är alltså att en åklagare måste ha ett generellt tillstånd från rätten för att kunna meddela restriktioner. Om rätten lämnar ett sådant till- stånd avgör sedan åklagaren vilka enskilda restriktioner som faktiskt ska meddelas, och vilka lättnader eller undantag som kan medges (6 kap. 3 § häkteslagen [2010:611]). De restriktioner som kan komma i fråga anges uttömmande i 6 kap. 2 § häkteslagen, och avser rätten att t.ex. placeras eller vistas med andra intagna, ta emot besök och sända och ta emot för- CPT och CAT har återkommande rekommenderat att ändra re- gelverket på så sätt att åklagaren ska specificera vilka enskilda restriktioner han eller hon vill kunna meddela och ange grunderna för har vidare rekommenderats att frångå ordningen där rätten Prop. 2019/20:129 meddelar ett generellt tillstånd till restriktioner, och i stället införa en ord- ning där rätten beslutar vilka enskilda restriktioner som omfattas av tillståndet. Den häktade ska enligt rekommendationerna också kunna överklaga rättens beslut om enskilda restriktioner. Rekommendationerna utgör en del av den kritik som har riktats mot för den omfattande restriktionsanvändningen med isolering som följd. Även nationellt har dessa uppfattningar framförts, bl.a. från och . Vidare har JO betonat vikten av att den som är häktad inte underkastas mer omfattande inskränkningar i sin frihet än vad som är absolut nödvändigt. Det får enligt JO naturligtvis inte förekomma att misstänkta slentrianmässigt åläggs restriktioner (JO 2016/17 s. 447). Rätten ska besluta vilka slags restriktioner åklagaren får meddela Brottsutredande myndigheter måste ha goda förutsättningar att bedriva förundersökningar på ett effektivt sätt. Möjligheten att begränsa den häktades kontakter med omvärlden är ett viktigt verktyg för att minska risken för att den häktade påverkar målsägande och vittnen. Restriktioner kan även motverka att medmisstänkta samordnar sina uttalanden och därmed försvårar utredningen. Det är viktigt att restriktioner inte används i större utsträckning än vad som är motiverat. I , som har en likartad lagstiftning på området, är restriktionsanvändningen mycket mer begränsad än i . En jämförelse kan även göras med utvecklingen i och , där restriktionsanvändningen har minskat väsentligt . I har det vidtagits flera åtgärder för att restriktioner för en häktad används och bibehålls med största möjliga restriktivitet. Ett exempel är att möjligheten att överklaga beslut om restriktioner har utvidgats till att även omfatta tingsrättens prövning av åklagarens beslut om restriktioner av visst slag (se prop. 2009/10:135). Vidare har riksåklagaren 2015 antagit vägledande styrdokument i form av dels föreskrifter och allmänna råd om restriktioner (ÅFS 2015:2), dels riktlinjer gällande restriktioner och långa häktningstider (RåR 2015:1) som syftar till att minska användandet av restriktioner, att ge åklagarna stöd i de risk- och proportionalitetsbedömningar som ska göras samt att bidra till att restriktionsbestämmelserna tilllämpas på ett rättsenligt och enhetligt sätt. Efter att riksåklagaren tagit initiativ till att närmare granska vilket genomslag styrdokumenten har haft på åklagarnas tillämpning, kunde i tillsynsrapporten och långa häktningstider (2017:1) bl.a. konstateras att förändringarna i antalet häktade, med eller utan restriktioner, var små och att några säkra slutsatser i fråga om styrdokumentens betydelse därför inte var möjliga (s. 3 och 12). Det kan alltså konstateras att andelen häktade med restriktioner under i vart fall en del av häktningstiden inte har minskat, utan omfattat omkring två tredjedelar av alla häktade. Enligt CPT är de nya riktlinjerna inte tillräckliga för att uppnå de önskade förändringarna. Det är mot denna bakgrund angeläget att vidta ytterligare åtgärder som syftar till att säkerställa att restriktioner beslutas endast när det faktiskt behövs och inte görs mer omfattande än nödvändigt. En sådan åtgärd, som föreslås av utredningen och som ligger i linje med de internationella 2019/20:129 rekommendationerna, är att rätten på begäran av åklagaren ska ta ställning till vilka slags restriktioner som åklagaren ska få meddela. ordning är det inte längre tillräckligt med ett generellt tillstånd från rätten Åklagaren behöver i stället uttryckligen motivera behovet av de specifika restriktionerna och på så sätt också noga överväga om nå- got eller några slag av restriktioner kan undvaras. ordning ska den anhållne och hans eller hennes försvarare få tillfälle att yttra sig över åklagarens begäran (24 kap. 14 § andra stycket RB). ligen finns det också, som Hovrätten för , och framhåller, en möjlighet att få rättens prövning av behovet av restriktioner av visst slag (6 kap. 4 § häkteslagen). möjlighet utnyttjas dock sällan i praktiken. Om rätten i stället på begäran av åklagare behöver ta ställning till om en viss restriktion ska få meddelas av åklagaren kommer behovet av restriktioner av ett visst slag regelmäss- igt att bli föremål för argumentation av parterna inför rätten. ställer att det inte fattas beslut om andra restriktioner än sådana som är helt Till skillnad från anser regeringen där- för, i likhet med JO, , och tings- rätt, att förslaget kan leda till en mer återhållsam användning av Vidare får förslaget till följd att den häktade ges möjlighet att överklaga rättens tillstånd till restriktioner av ett specifikt slag, vilket innebär en ut- vidgad prövning jämfört med dagens möjligheter att överklaga rättens ge- nerella tillstånd till restriktioner (49 kap. 5 § 6 och 54 kap. 3 § första stycket och 4 § RB). Detta förväntas successivt skapa en praxis som bidrar till en enhetlig restriktionsanvändning, vilket ökar förutsebarheten och rättssäkerheten för den enskilde. Enligt regeringen är detta en värdefull effekt av en ändrad ordning. På så sätt underlättas även den uppföljning av restriktionsanvändningen som efterfrågar. ringen har på samma tema dessutom gett och Krimi- nalvården i uppdrag att gemensamt ta fram en rutin som möjliggör en mer detaljerad uppföljning av meddelade restriktioner. sats i en gemensam rapport (Ju2018/04616/Å). Kriminalvården har i re- gleringsbrevet även getts i uppdrag att bistå och med de uppgifter som respektive myndighet behöver för att i årsredovisningarna kunna redovisa statistik över bl.a. an- vändandet av restriktioner. Några remissinstanser, bl.a. tingsrätt, och , framhåller att det är enklare för åklagaren än rätten att bedöma behovet av enskilda re- striktioner och att förslaget riskerar att leda till en sammanblandning av åklagarnas och domstolarnas roller. Regeringen anser dock, i likhet med bl.a. , och , att restriktioner av olika slag innebär ett så pass omfattande ingrepp i den enskildes frihet att deras respektive tillåtlighet rimligen bör komma under en domstols prövning och inte enbart en åklagares, som trots allt är en part. Även om det krävs ett domstolstillstånd för varje form av restriktion är det fortfarande åklagaren som har initiativet och som kan agera i det enskilda fallet inom ramen för det medgivna tillståndet. Regeringen ser därför inte, till skillnad från , att det finns någon risk att utred- ningar försvåras eller förstörs. I detta sammanhang kan särskilt framhållas att åklagaren fortfarande har möjlighet att även utan tillstånd från domsto- Prop. 2019/20:129 len besluta om restriktioner om det på grund av senare inträffade omstän- digheter är nödvändigt och begära rättens prövning först i efterhand (24 kap. 5 a § andra stycket RB). Sammantaget anser regeringen att det bör införas en ordning där rätten på begäran av åklagare ska ta ställning till om den häktades kontakter med omvärlden ska få inskränkas i något visst avseende. Närmare om rättens prövning av restriktioner De sju slag av restriktioner som finns anges i häkteslagen (6 kap. 2 §). Ett beslut om restriktioner får avse inskränkningar i rätten att placeras tillsammans med andra intagna (punkt 1), att vistas i gemensamhet (punkt 2), att följa vad som händer i omvärlden (punkt 3), att inneha tidskrifter och tidningar (punkt 4), att ta emot besök (punkt 5), att stå i förbindelse med annan genom elektronisk kommunikation (punkt 6) och att sända och ta emot försändelser (punkt 7). Utredningen föreslår inte någon ändring av dessa bestämmelser. Däremot föreslår utredningen att rätten ska ta ställning till om åklagaren ska få tillstånd att begränsa den häktades kontakter med omvärlden utifrån en eller flera av fyra nya kategorier av restriktioner, nämligen (1) i den häktades kontakter med personer utanför häktet, (2) i den häktades rätt att vistas i gemensamhet med andra intagna, (3) i den häktades rätt att bo och samsitta med annan intagen samt (4) i rätten att följa vad som händer i omvärlden. JO anser att det inte finns anledning att kategorisera restriktionerna på något annat sätt i , och gör därför gällande att det som rätten bör pröva är vilken eller vilka av de sju slag av restriktioner som anges i häkteslagen som får användas. , och har också invändningar mot de nya kategorierna. Regeringen instämmer i att det inte bör införas någon ny kategorisering av restriktioner i , utan rättens prövning bör avse de sju slag av restriktioner som anges i häkteslagen. I bestämmelsen i om rättens prövning av åklagarens begäran om restriktioner bör därför införas en hänvisning till häkteslagens uppräkning av olika slags restriktioner. Utredningen föreslår att det ska införas en proportionalitetsbestämmelse i som specifikt avser rättens prövning av restriktioner. Ingen remissinstans invänder mot detta. Även om proportionalitetsprincipen gäller som grundsats vid häktning liksom vid användningen av andra straffprocessuella tvångsmedel (se t.ex. 24 kap. 1 § andra stycket RB), anser regeringen att det mot bakgrund av den nya ordningen där rätten ska ta ställning till vilka slags restriktioner åklagaren ska få meddela, finns skäl att tydliggöra att det krävs att åtgärden är proportionerlig. Det bör därför införas en bestämmelse om att tillstånd till restriktioner får meddelas endast om åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som den innebär för den misstänkte eller för något annat motstående intresse. Utredningen föreslår vidare att det ska införas en särskild bestämmelse som anger att rätten, när den beslutar om restriktioner, ska redovisa skälen för detta. Enligt ska ett beslut som inte är slutligt i den utsträckning det behövs ange de skäl som det grundas på (30 kap. 11 § första stycket). Redan av denna bestämmelse följer att rätten ska redovisa skäl för beslut om såväl häktning som restriktioner, vilket också JO och 2019/20:129 framhåller, och det vore inkonsekvent att uppställa ett särskilt krav på att skäl för beslut om restriktioner ska anges om det inte uppställs motsvarande krav för beslut om häktning.