prop · H80330 · 2020-10-15 00:00:00 — 2020/21:30 syfte att säkerställa att förstärkningen och kostnadsutvecklingen är i fas enligt beslut om inriktning och ekonomisk ram. Regeringen kommer i budgetpropositionen att återkomma till för att säkerställa att implementeringen av försvarsbeslutet fortgår som planerat samt med förslag om hur planeringsramen för perioden –2030 ska hanteras. Försvarsberedningen ska inför detta lämna förslag om planeringsramen. Det definitiva beslutet angående försvarsbeslutsperioden –2030 sker på basis av Försvarsberedningens förslag i försvarsbeslutet . Om den ekonomiska ramen höjs åren 2026–2030, ska Försvarsberedningens rapport (Ds 2019:8) i sin helhet genomföras och medlen ska användas till att förverkliga nedanstående åtgärder. Myndigheterna ska ges i uppdrag att planera för ett möjligt genomförande av denna helhet. Följande åtgärder ska vid utökad ekonomisk ram inplaneras: 1.Hela krigsorganisationen ska vara färdigorganiserad . 2.De delar av Försvarsmaktens redovisning som inte inryms i nu föreslagen ekonomisk ram ska återläggas. 3.Flygvapnet ska tillföras fler robotar. 4.Omsättning av bland annat radarsystem till sensorkedjan ska tidigareläggas. 5.Förmågan att kunna basera flygstridskrafterna på spridda krigsbaser ska förstärkas. 6.Helikopterförbanden ska få rörliga basförband. 7.Amfibieförbanden ska förstärkas materiellt med fler nya stridsbåtar. 8.Modernt buret luftvärn ska anskaffas till armén. 9.Divisionsförmågan i armén ska förstärkas med en ingenjörbataljon och en underhållsbataljon. 10.Förbindelsekompanier ska tillföras för att lägga broar över större älvar och modern bromateriel anskaffas. 11.Sambands- och telekrigsförbanden ska tidigareläggas. 12.Logistikfunktionen ska förstärkas. 13.Uthålligheten i krig ska förstärkas genom anskaffning av ytterligare läkemedel, drivmedel och nödvändiga reservdelar m.m. samt lastbilar och ammunition. 14.Ytterligare ny soldatutrustning ska tillföras och nya eldhandvapen anskaffas till samtliga soldater. Mer modern och tyngre materiel ska anskaffas till hemvärnet. 16.De frivilliga försvarsorganisationerna ska förstärkas ytterligare. 17.Väg- och vattenbyggnadskåren samt byggnads- och reparationsberedskapen ska återinrättas. I likhet med vad Försvarsberedningen anför konstaterar regeringen att den omvärldsutveckling som skett har visat på svårigheterna att tidigt identifiera signaler om förändringar i den säkerhetspolitiska situationen och utifrån det fatta nödvändiga beslut om förstärkningar av försvarsförmågan. Effekterna av klimatförändringarna är alltmer påtagliga. Förutom störningar i samhällsviktiga verksamheter och påverkan på människors liv och hälsa påverkar klimatförändringarna relationer inom och mellan stater och kan därmed få säkerhetspolitiska konsekvenser. Försvarsbeslutet innebar att en decennielång trend av sjunkande försvarsanslag och försvagad förmåga i såväl det militära som det civila försvaret kunde brytas. En bred majoritet i ställde sig bakom ett försvarsbeslut som innebar att den nationella försvarsdimensionen åter ställdes i fokus. Beslutet innebar en prioritering av att öka den operativa förmågan i krigsförbanden, att fördjupa och bredda internationella försvarspolitiska samarbeten samt att återuppta planeringen för det civila försvaret. Återuppbyggnad av förmåga inom militärt och civilt försvar kräver stora ekonomiska resurser och förutsätter långsiktighet i fråga om bl.a. planering, infrastruktur, investeringar och personalförsörjning. För att kunna hantera skiftningar i omvärldsläget krävs därför att en trovärdig totalförsvarsförmåga kan vidmakthållas över tiden. Erfarenheterna från den försvarsbeslutsperiod som avslutas visar att det tar att bygga upp militär förmåga och förmåga inom civilt försvar. Med den inriktning som föreslås i denna proposition kommer betydande steg att tas mot att säkerställa en trovärdig försvarsförmåga . säkerhetspolitik syftar till att garantera landets oberoende och självständighet, värna suveräniteten, intressen, grundläggande värderingar samt säkerställa svensk handlingsfrihet inför politisk, militär eller annan påtryckning. Genom att bidra till en säkrare omvärld och ett stabilt närområde ökar säkerhet. I detta avsnitt beskrivs och analyseras den säkerhetspolitiska utvecklingen med fokus på de länder, organisationer och regioner som har en särskild påverkan på svensk säkerhets- och försvarspolitik. behandlas militärstrategiska läge och tematiska säkerhetsfrågor. I avsnitten 5.2–5.4 redogör regeringen för den säkerhetspolitiska inriktningen inklusive internationella försvars- och säkerhetspolitiska samarbeten samt internationella militära insatser. 2020/21:30 Det är ännu för tidigt att dra några definitiva slutsatser på global, regional och nationell nivå kring de säkerhetspolitiska konsekvenserna av covid-19-pandemin. Det kan konstateras att såväl de hälsomässiga som ekonomiska konsekvenserna är omfattande. Pandemin kan förväntas, såväl direkt som indirekt, komma att påverka säkerhets- och försvarspolitiska förhållanden och samarbeten framöver. Den europeiska säkerhetsordningen avser den helhet av regler och principer, folkrättsligt bindande såväl som politiskt förpliktigande, som tillsammans utgör fundamentet för säkerhet och därmed dess välstånd. Till dessa hör grundläggande regler om att territorium inte får förvärvas med våld och respekten för varje stats suveränitet, territoriella integritet och rätt att självständigt och utan inblandning bestämma sin säkerhetspolitiska väg. Med den europeiska säkerhetsarkitekturen brukar man avse dess organisationer och institutioner, varav de viktigaste är EU, Nato, () och . Den europeiska säkerhetsordningen vilar på och vidareutvecklas i Helsingforsslutakten och Parisstadgan , tillsammans med de övriga politiska åtaganden som förhandlats fram inom ramen för den europeiska säkerhetskonferensen (ESK), sedermera . Denna regelbaserade europeiska säkerhetsordning bygger på ett brett säkerhetsbegrepp som tillkommit i samstämmighet mellan europeiska stater, däribland , samt och . Arkitekturen på det militära området omfattar avtalet om konventionella styrkor i (), Wiendokumentet om förtroende- och säkerhetsskapande åtgärder (ursprungligen antaget 1990, senast uppdaterat 2011) och avtalet mellan och om att avskaffa markbaserade medeldistansrobotar () . Fördraget om observationsflygningar (Open Skies-fördraget) möjliggör genomförande av ömsesidiga överflygningar med observationsflygplan och utgör en viktig förtroendebyggande åtgärd. mellan och , senare , om kärnvapenbegränsningar (SALT och START-avtalen), liksom ABM- avtalet om förbud mot antiballistiska försvarssystem har också varit viktiga för rustningskontrollansträngningarna i . Undergrävandet av den europeiska säkerhetsordningen Den europeiska säkerhetsordningen är utmanad i grunden liksom de normer, samarbeten och institutioner som utgör fundament för europeisk säkerhet. Det breda säkerhetsbegreppet, den multilaterala regelbaserade världsordningen, inklusive folkrätten, och de gemensamma åtagandena gällande mänskliga rättigheter, demokrati och rättsstatens principer ifrågasätts i allt högre utsträckning. Den ryska aggressionen i och visar att bryter Prop. 2020/21:30 mot den europeiska säkerhetsordningen och att är berett att använda militära medel för att nå politiska mål. Detta agerande utgör brott mot de grundprinciper och de folkrättsliga regler som den europeiska säkerhetsordningen vilar på. har framfört krav på att den europeiska säkerhetsordningen ska revideras och under mer än ett årtionde aktivt undergrävt ansträngningar för att stärka mänskliga rättigheter, demokrati och rättsstatens principer. Vidare har organisationens arbete med valövervakning ifrågasatts av . För att upprätthålla säkerhetsordningens status och integritet är det nödvändigt att ansvar för brott mot densamma utkrävs. Den europeiska säkerhetsordningens betydelse för mindre stater Det är av avgörande betydelse att alla staters suveränitet och politiska handlingsfrihet upprätthålls. Om mindre staters suveränitet och frihet att göra egna politiska val inskränks, skulle en särskild kategori av stater skapas med en ställning som s.k. rand- eller buffertstater. Detta är oacceptabelt och skulle innebära en stor framgång för de ryska ambitionerna att begränsa den säkerhetspolitiska valfriheten för länder i närområde. Det har framförts synpunkter om att den nuvarande säkerhetsordningen är ändamålsenlig och behöver uppdateras. har i och andra format understrukit vikten av att inte omförhandla, underminera eller ersätta nuvarande principer och åtaganden. Varje stat har en förpliktelse att se till att brott mot folkrätten inte normaliseras. Det gäller även principer. Som ordförande i 2021 får en särskilt viktig roll i detta arbete. Principen om säkerhetens odelbarhet, som bl.a. innebär att säkerhet inom stater är nära kopplad till säkerheten mellan stater och att ingen stat har rätt till intressesfärer, är central och måste upprätthållas. Detta innebär att en regionalisering av säkerheten i måste motverkas, t.ex. inrättande av separata regimer för med olika grad av suveränitet och säkerhet för olika länder. Geografiskt omfattar närområde såväl som inloppen till , , , , och de norra delarna av . utgör, vid sidan av , den region i där intressen tydligast utmanar övriga europeiska länder och . Detta förhållande förväntas kvarstå . Det säkerhetspolitiska läget i närområde och i har försämrats . närområde präglas i ökad utsträckning av en större närvaro av militära styrkor och ökad militär aktivitet. förekommer rysk användning av icke-militära maktmedel mot andra stater. Den säkerhetspolitiska försämringen i närområdet är en följd av agerande. Den ryska militära närvaron längs västgräns och i har förstärkts. Åtskilliga av de ryska militära 2020/21:30 åtgärderna har påtagliga säkerhetspolitiska signaleffekter. genomför till exempel årliga strategiska övningar och en stor mängd mindre övningar. Dessutom har flera stora ryska militärövningar inletts utan föregående information eller förvarning. Dessa övningar har av betecknats som beredskapskontroller, vilka enligt Wiendokumentet inte kräver inbjudan av utländska observatörer. har motsatt sig en modernisering av t.ex. Wiendokumentet som skulle öka den militära förutsägbarheten och transparensen. Ryskt stridsflyg har upprepade gånger genomfört aggressiva och provocerande anflygningar mot andra staters örlogsfartyg och militära flygplan, samt mot militära anläggningar och installationer i närområdet. Agerandet får antas ha som syfte att sända en säkerhetspolitisk signal till grannländerna och omvärlden om att kommer att värna sina intressen. Ett annat specifikt syfte bedöms vara att markera mot amerikansk närvaro i och därmed ifrågasätta status som öppet hav. En annan typ av ryskt agerande är avlysningar av internationella sjö- och luftterritorier för provverksamhet och skjutövningar, på ett sätt som inneburit olägenheter för civil och militär fartygs- och flygtrafik. Att och har lämnat efter ryska avtalsbrott är ytterligare en faktor som påverkar det säkerhetspolitiska läget negativt. använder en rad påtrycknings- och påverkansmedel mot EU- och Natomedlemsstaterna i regionen. Dessa påtryckningar och påverkansförsök, ofta kallat hybridhot, pågår löpande. I förhållande till har den ryska retoriken skärpts. Höga ryska företrädare har vid upprepade tillfällen varnat för att ett svenskt Natomedlemskap skulle tvinga att vidta svarsåtgärder. har ryska företrädare också kritiserat och samarbete med Nato, och hävdat att också detta tvingar till svarsåtgärder. Inom ramen för de ryska påverkansförsöken har falska påståenden om innehållet i partnerskap med Nato framförts. EU- och Natomedlemmarna i närområdet har bemött det ryska agerandet genom åtgärder på en rad olika områden, däribland sanktionsregimer, stärkta samarbeten och satsningar på ökad militär förmåga. Vid i 2014 antogs målsättningen att medlemsstaternas försvarsutgifter ska uppgå till av BNP, enligt inom Nato överenskomna redovisningsprinciper, . Även förmågan att bemöta s.k. hybridhot, exempelvis påverkanskampanjer och cyberattacker, blir allt viktigare för staterna i regionen. Samarbete för att identifiera, förebygga och bemöta sådana hot har intensifierats inom både EU och Nato, liksom i samarbetet mellan de två organisationerna. Natomedlemmarna beslutade vid toppmötet i 2016 att etablera en förstärkt framskjuten närvaro (Enhanced Forward , EFP) i de baltiska staterna och . Denna innebär att en roterande, multinationell bataljonsstridsgrupp grupperas i varje land. genomför alliansen luftrumsövervakning med stridsflyg över de baltiska staterna inom ramen för (). Regeringen konstaterade i den försvarspolitiska propositionen 2015 att det ryska agerandet mot hade befäst bilden av en statsledning med en ökande ambition att bygga upp till en stormakt med kontroll över så stora delar av före detta som möjligt. Denna ambition bedömdes fortsatt vara den centrala ledstjärnan för rysk utrikespolitik under nuvarande ledning. Vidare framhölls att det ryska agerandet hade förstärkt intrycket av att var berett att bryta mot folkrätten, ingångna avtal och etablerade europeiska principer för att hävda sina intressen även om detta medför kraftigt negativa reaktioner från omvärlden och försvagade den ryska ekonomin. konstaterar regeringen i likhet med Försvarsberedningen att denna bedömning äger fortsatt giltighet. I viktiga avseenden har den förstärkts ytterligare av agerande och av den ryska ledningens uttalanden. Bland exemplen kan nämnas de ryska avtalsbrotten mot , användandet av ett kemiskt stridsmedel i samt förgiftningen av oppositionspolitikern 2020, blockerandet av fartygstrafik till liksom försöket att göra intrång i datanätverket vid Organisationen för förbud mot kemiska vapen (OPCW). Regeringen delar Försvarsberedningens bedömning att ryskt utrikespolitiskt agerande och rysk krigföring bygger på ett samordnat användande av alla resurser som står till landets förfogande för att uppnå uppställda målsättningar och försvåra motåtgärder från andra stater. bedriver en tvåspårspolitik gentemot , som innebär att fördöma ryska folkrättsbrott som vi håller öppet för samarbete på områden där det finns gemensamma intressen. Regeringen konstaterar i likhet med Försvarsberedningen att den ryska ledningen under det senaste årtiondet, och särskilt , har agerat på ett sätt som av många bedömare uppfattats stå i motsättning till de intressen som omvärlden förutsatt att borde ha, såsom internationellt anseende, ekonomisk tillväxt och omsorg om befolkningens välfärd. Det ryska agerandet har därför ofta uppfattats som irrationellt. Regeringen delar Försvarsberedningens bedömning att den ryska ledningen ger uttryck för en geopolitisk och delvis konspiratoriskt färgad syn på världen. Inflytande i olika geografiska regioner ses som ett nollsummespel. Förhållandet till väst har under en stor del av landets historia definierat rysk säkerhetspolitik. har allt mer valt att ansluta sig till en tradition av att definiera i motsättning till väst. Väst framställs i ofta som en enhetlig aktör som, under ledning av , anses eftersträva ett svagt . Ryska företrädare har vid flertalet tillfällen gett uttryck för att väst har som mål att byta ut den nuvarande ryska ledningen och att detta skulle kunna ske genom att iscensätta en s.k. färgrevolution. ger konsekvent uttryck för uppfattningen att de demokratiska demonstrationer mot auktoritära ledare som lett till politiska omvälvningar i , och varit iscensatta av väst. Väst anklagas också för att försöka locka in länder i närområde i Nato och EU och för att motarbeta ryskledda integrationsprojekt som Eurasiska ekonomiska unionen (EEU). 2020/21:30 omvärldsuppfattning tas till intäkt för att göra återupprättandet av stormaktsstatus till den ryska statens viktigaste uppgift, vilket också rättfärdigar synen att bör omge sig med en intressesfär där man har priviligierade intressen i andra stater. Regeringen konstaterar i likhet med Försvarsberedningen att den världsbild som beskrivits ovan används för att legitimera den nuvarande ryska ledningens fortsatta maktinnehav. Den har också i mångt och mycket använts för att rättfärdiga de inskränkningar i de mänskliga fri- och rättigheterna, inklusive yttrandefriheten och den politiska friheten, som skett i . Successivt har dessa värden underordnats statens intressen såsom de definieras av den ryska ledningen, trots att i retoriken fortsatt påstår sig respektera dem. har en kraftig försämring av respekten för mänskliga rättigheter skett. Dagens ryska politiska system är både auktoritärt och repressivt. Missnöjesyttringar är tillåtna inom vissa ramar. En viss grad av yttrandefrihet, inklusive på internet, och en begränsad politisk oppositionsverksamhet tolereras. Den ryska ledningen har dock i ord och handling gjort klart att den är beredd att gå långt för att förhindra folkliga protester och framväxandet av en politisk opposition som på allvar skulle kunna utmana ledningens fortsatta maktinnehav. Det fåtal oberoende medier som existerar är kringskurna. Detta innebär att det inte finns några organiserade kanaler för systematiskt politiskt ansvarsutkrävande eller några substantiella motkrafter mot de nuvarande makthavarna i det ryska samhället. Det föreligger en nära växelverkan mellan den inrikespolitiska utvecklingen i och dess utrikespolitiska agerande där den officiellt utmålade hotbilden legitimerar vad som de facto innebär ett krympande demokratiskt utrymme och en stundtals aggressiv utrikespolitik. Det ryska beslutsfattandet, särskilt i centrala utrikes- och säkerhetspolitiska frågor, sker i en snäv krets kring presidenten. Det innebär att det ryska beslutsfattandet sker snabbt och har överraskat omvärlden. förefaller ha haft som en central prioritering att omforma den ryska ekonomin och strukturera statsfinanserna så att beroendet av omvärlden minskas. har bl.a. målmedvetet satsat på s.k. importsubstitution, dvs. att ersätta import med inhemsk produktion. Andelen intäkter från olja och gas i den federala budgeten har gått ned från till . Olje- och gasintäkternas andel av BNP uppgår till och är därmed betydande men inte dominerande. En ytterligare komponent i ansträngningarna att minska beroendet av omvärlden har varit en stram finanspolitik. Denna har bl.a. lett till att den ryska statsskulden uppgår till blott av BNP och att budgetöverskottet uppgick till av BNP. Förhoppningarna som funnits om att de ekonomiska konsekvenserna av aggressiva agerande skulle leda till en förändrad politik har inte infriats. Trenden att prioritera försvarsutgifter framför andra utgifter och utan större hänsyn till den ekonomiska utvecklingen har rått sedan den nu pågående försvarsreformen startade . Sedan försvarsreformen inleddes har den ryska militära förmågan stärkts påtagligt: från att kunna hantera ett lokalt krig till att kunna inleda ett regionalt krig. militära handlingsfrihet har ökat, bl.a. genom att antalet förband inom markstridskrafterna nominellt ökat med . stärks förmågan inom övriga försvarsgrenar och fristående truppslag. Den ökade förmågan är ett resultat av tillförsel och modernisering av vapensystem m.m., intensiv övningsverksamhet samt ökad beredskap och därmed resulterande stridsduglighet. Även krigföringen i och har bidragit till en stärkt förmåga att samverka i strid mellan försvarsgrenar och truppslag. Förmågetillväxten sker främst i den europeiska delen av , särskilt i västra militärområdet inklusive . Sammantaget vittnar den långsiktiga och målmedvetet genomförda ryska försvarsreformen om att försvarssatsningarna har högsta politiska prioritet. De ryska väpnade styrkornas struktur ger också en klar indikation om vilken typ av konflikter den ryska ledningen anser att landet måste förbereda sig för. Mycket talar för att militära förmåga i absoluta termer fortsatt kommer att öka under hela den kommande tioårsperioden. Detta beror dels på de resurser som redan har investerats i bl.a. materiel och försvarsindustri, dels på att ytterligare ny materiel kommer att tillföras och på den omfattande övningsverksamheten. De kraftigt ökade ryska försvarsutgifterna –2015 och den därtill ökade övningsverksamheten kommer att ge fortsatt avkastning . Förutom försvarsgrensgemensamma operationer omfattar de ryska övningarna i allt större utsträckning även civila och militära myndighetsresurser med uppgifter i det som benämns statens militära organisering. skapar därmed förutsättningar för en bredare samhällelig insats vid en mellanstatlig konflikt. Sammantaget utvecklas de väpnade styrkorna från en förmåga att främst användas för konflikter i närområde mot en förmåga att genomföra operationer även på längre avstånd från . Genom den militära agerandet i har bl.a. visat på en förmåga att uthålligt genomföra militära operationer i områden långt ifrån det ryska territoriet. har världens största och mest diversifierade kärnvapenarsenal. Strategiska kärnvapen spelar en central roll i rysk säkerhetspolitik, vilket manifesteras både nationellt och internationellt. prioriterar också s.k. taktiska kärnvapen för regional avskräckning bl.a. för att kompensera upplevda brister i den konventionella militära förmågan. Bedömningen av den regionala kärnvapenförmågan kompliceras av att flera regionala kärnvapenbärare även kan användas konventionellt, s.k. dubbelanvändning. inledde en omfattande modernisering av sina kärnvapen och finns inga 2020/21:30 kärnvapenstridsspetsar kvar i som är tillverkade under Sovjettiden. Detta har möjliggjorts av att har bibehållit industriell infrastruktur för tillverkning av kärnvapenstridsspetsar, kärnvapen och vapenbärande system. förbehåller sig rätten att vara först att tillgripa kärnvapen om den ryska statens existens är hotad. I den ryska debatten omnämns också användande av taktiska kärnvapen i preventivt syfte. Det senaste årets utveckling, där nya kärnvapenbärande vapensystem tagits i bruk, talar för att kärnvapnens roll kommer att fortsätta att öka. Utvecklingen kan leda till att antalet kärnvapen i närområde ökar. Det politiska systemet och dess konsekvenser En sammantagen bedömning leder till slutsatsen att hittillsvarande utrikes- och säkerhetspolitiska huvudinriktning kommer att bestå. Mycket talar för att den ryska ledningen fortsatt kommer att driva sina intressen och samordna de medel som den förfogar över. Den ryska politiska ledningen bedöms i detta sammanhang vara beredd att åsidosätta såväl folkrätten som världsopinionen och långsiktiga ekonomiska utveckling för att uppnå geopolitiska mål. Den olagliga annekteringen av är ett exempel som talar för detta. bedöms också fortsätta sin strävan att dominera länderna i sitt närområde, särskilt de f.d. . Detta innefattar att utnyttja olösta konflikter, exempelvis i Transnistrien, , och Donbas, eller skapa nya konflikter. kan också under nuvarande ledning väntas använda ekonomiska, politiska och diplomatiska påtryckningar i syfte att nå sina mål. Påstådda yttre hot kan användas för inrikespolitiska syften. På samma sätt kan utvecklingen i omvärlden utnyttjas för att flytta fram ryska positioner. Trenden att nyttjar en bredare och mer samordnad arsenal av påtryckningsmedel bedöms fortsätta. Den ryska ledningen har visat att den är beredd att använda subversiva metoder och regelrätt militärt våld för att påverka politiska beslut i länder långt från , exempelvis i . En ökad militär förmåga, en ökad militarisering av samhället och en ökad politisk beredvillighet att använda militära medel och andra antagonistiska maktmedel för att uppnå politiska mål leder till bedömningen att kan komma att använda militärt våld på andra platser och i större skala än vad som skett. Det kan inte uteslutas att detta också kan komma att ske mot medlemmar av EU och Nato eller andra länder. kan väntas fortsätta stärka sitt inflytande inte bara i sitt närområde utan även globalt. Utvecklingen i är av global betydelse.