prop · H703159 · 2020-04-23 00:00:00 — rätt att vidta sådana rättsliga åtgärder som anges i artikel 14.9. efterfrågar en vägledning om vilka organisationer och sammanslutningar som är behöriga att väcka en talan. konstaterar att frågan om rätt att väcka talan i det enskilda fallet kommer att bli en fråga för rättstillämpningen. anser att det bör utredas om även en enskild part ska kunna väcka talan vid domstol. Regeringen har emellertid inte underlag för att nu överväga den frågan närmare. Artikel 14 får enligt regeringen läsas som att den ger organisationer, sammanslutningar och offentliga organ en rätt att väcka talan inte bara i den medlemsstat där de är inrättade utan även i övriga medlemsstater, i enlighet med lagen i den medlemsstat där talan väcks. att en utländsk offentlig aktör – ett offentligt organ – kan ha rätt att väcka talan i mot en leverantör av onlinebaserade förmedlingstjänster eller en leverantör av sökmotorer. I promemorian anförs att den omständigheten att en utländsk offentlig aktör agerar på svenskt territorium kan väcka principiella invändningar. I promemorian hänvisas, som en jämförelse, till att det i 2 § lagen om talerätt för vissa utländska konsumentmyndigheter och konsumentorganisationer finns en rätt för en myndighet i en annan EES-stat än att väcka talan i svensk domstol med anledning av en överträdelse av bestämmelser som genomför vissa EU-direktiv på framför allt konsumenträttens område. för europapolitiska studier (Sieps) anser att det kan behövas en mer uttömmande analys av rätten för utländska offentliga aktörer att med stöd av artikel 14.1 väcka talan i svensk domstol och önskar ett förtydligande av vilken relevans jämförelsen med lagen om talerätt för vissa utländska konsumentmyndigheter och konsumentorganisationer har. Regeringen konstaterar, med anledning av vad Sieps framför, att artikel 14.1 ställer ett ovillkorat krav på att utländska aktörer ska kunna vidta rättsliga åtgärder vid svensk domstol och att de överväganden som låg till grund för antagandet av lagen om talerätt för vissa utländska konsumentmyndigheter och konsumentorganisationer inte påverkar skyldighet att garantera rätten för utländska aktörer att vidta rättsliga åtgärder. Offentliga organ ska således ha rätt att vidta rättsliga åtgärder vid svensk domstol. Den talan som väcks ska enligt artikel 14.1 syfta till att ”stoppa eller förbjuda” bristande överensstämmelse med EU:s plattformsförordning hos en leverantör av onlinebaserade förmedlingstjänster eller en leverantör av sökmotorer. Det handlar om att en leverantör agerar på ett sätt som bryter mot kraven i förordningen, eller låter bli att vidta de åtgärder som förordningen kräver. Talan om förbud eller åläggande förekommer i flera författningar som rör näringslivet. I 1 § lagen (1984:292) om avtalsvillkor mellan näringsidkare anges att Patent- och får förbjuda en näringsidkare att fortsättningsvis ställa upp ett visst avtalsvillkor som är oskäligt. I 23 § marknadsföringslagen (2008:486) anges att en näringsidkare vars marknadsföring är otillbörlig får förbjudas att fortsätta med denna eller med någon annan liknande åtgärd. I 24 § anges att en näringsidkare som i sin marknadsföring låter bli att lämna väsentlig information får åläggas att lämna sådan information. Patent- och är behörig domstol i mål om förbud eller åläggande enligt marknadsföringslagen. I 3 § lagen (1994:1512) om avtalsvillkor i konsumentförhållanden anges att om ett avtalsvillkor med hänsyn till pris och övriga omständigheter är oskäligt mot konsumenten, får Patent- och förbjuda näringsidkaren att i liknande fall använda samma eller väsentligen samma villkor, om förbudet är motiverat från allmän synpunkt eller annars ligger i konsumenternas eller konkurrenternas intresse. Mot bakgrund av att talan om förbud och åläggande redan förekommer i flera liknande författningar som reglerar näringsidkares agerande är det enligt regeringens mening lämpligt, och i linje med den språkliga utformningen av artikeln, att den talan som kan väckas med stöd av artikel 14.1är en talan om förbud eller åläggande. En talan om förbud eller åläggande får anses inkludera att stoppa bristande överensstämmelse. En talan enligt artikel 14.1 ska således avse att domstolen ska förbjuda fortsatt agerande som står i strid med förordningens krav, eller att den ska ålägga en leverantör att vidta de åtgärder som krävs för att denna fortsättningsvis ska följa kraven i förordningen. I artikel 14.1 anges att en talan ska avse bristande överensstämmelse med de ”relevanta kraven” i EU:s plattformsförordning som leverantörer av onlinebaserade förmedlingstjänster eller leverantörer av sökmotorer gör 2019/20:159 sig skyldiga till. Artikel 14 anger inte närmare vad som avses med relevanta krav. Den tolkning som ligger närmast till hands är enligt regeringens mening att relevanta kraven hänvisar till att flertalet av kraven i EU:s plattformsförordning enbart gäller för en kategori av leverantörer, inte för båda kategorierna. Som exempel kan nämnas att artikel 4.1 riktar ett krav på leverantörer av onlinebaserade förmedlingstjänster. Sökmotorleverantörer omfattas inte av kravet i artikel 4.1. andra sidan riktar sig endast till sökmotorleverantörer och kräver att dessa ska tillhandahålla en beskrivning om huvudparametrar på sina sökmotorer. Det finns även krav som gäller för båda kategorier av leverantörer, t.ex. kravet i artikel 5.3. Tolkningen att relevanta krav ska förstås på detta sätt vinner stöd i skäl 44 som anger att åtgärderna i nationell domstol med stöd av artikel 14.1 bör syfta till att stoppa eller förhindra överträdelser av ”bestämmelserna i denna förordning”. I skälet görs ingen uppdelning mellan relevanta krav och irrelevanta krav i förordningen. Sammanfattningsvis får det förstås som att en talan enligt artikel 14.1 generellt sett kan avse samtliga krav i EU:s plattformsförordning som gäller för en leverantör av onlinebaserade förmedlingstjänster eller en leverantör av sökmotorer. I slutändan blir det dock upp till rättstillämpningen att avgöra vilka krav som är relevanta. Ett exempel på en talan kan enligt regeringens mening vara att en organisation, en sammanslutning eller ett offentligt organ anser att en leverantör av onlinebaserade förmedlingstjänster bryter mot artikel 5.1, som anger att leverantören i sina allmänna villkor ska ange de huvudparametrar som bestämmer rangordning samt skälen för dessa huvudparametrars relativa betydelse jämfört med andra parametrar. Organisationen, sammanslutningen eller det offentliga organet kan då i en stämningsansökan till domstolen yrka att domstolen ska ålägga leverantören att ange huvudparametrarna samt skälen för parametrarnas relativa betydelse jämfört med andra parametrar. Om talan vinner bifall kan domstolen i en dom ålägga leverantören att fortsättningsvis i sina allmänna villkor ange huvudparametrarna och skälen. om åläggande kan väckas om en sökmotorleverantör har brutit mot t.ex. artikel 7.2, som anger att sökmotorleverantörer ska ge en beskrivning av all differentierande behandling som de gör eller skulle kunna göra av varor eller tjänster som erbjuds konsumenter via dessa sökmotorer. exempel på en talan om åläggande är om en leverantör av onlinebaserade förmedlingstjänster i sina allmänna villkor inte har tillhandahållit all relevant information om tillträdet till och funktionen hos sina interna system för hantering av klagomål (artikel 11.3). Vad gäller talan om förbud kan ett exempel på en talan vara att en organisation, en sammanslutning eller ett offentligt organ anser att en leverantör av onlinebaserade förmedlingstjänster bryter mot artikel 8 a), som anger att leverantörer ska avstå från att införa retroaktiva ändringar av de allmänna villkoren. Organisationen, sammanslutningen eller det offentliga organet kan då i en stämningsansökan till domstolen yrka att domstolen ska förbjuda leverantören att tillämpa de retroaktivt införda ändringar som leverantören infört. Om talan vinner bifall kan domstolen i en dom förbjuda leverantören att fortsättningsvis i sina allmänna villkor Det blir en fråga för den organisation eller sammanslutning eller det offentliga organ som väcker talan att bestämma vilket eller vilka krav som talan ska omfatta. Ordalydelsen av artikel 14.1 hindrar enligt regeringens mening inte flera förfaranden vid domstolen i de fall leverantören brister i överensstämmelse vad gäller flera krav. I praktiken torde dock det absolut vanligaste vara att en organisation, sammanslutning eller offentligt organ av processekonomiska skäl väljer att låta en talan omfatta samtliga de krav som leverantörens bristande överensstämmelse omfattar. Frågan är härefter vilken domstol som ska hantera den här typen av mål. Närmast till hands är enligt regeringens mening att patent- och marknadsdomstolarna ska pröva en talan om förbud eller åläggande. Lagen (2016:188) om patent- och marknadsdomstolar reglerar handläggningen av mål och ärenden i Patent- och och Patent- och marknadsöverdomstolen samt sådan handläggning i som följer av bestämmelser i lagen (1 kap. 1 §). är enligt lagen patent- och marknadsdomstol och är patent- och marknadsöverdomstol (1 kap. 2 §). Patent- och domar och beslut får överklagas till Patent- och marknadsöverdomstolen, om inte något annat är föreskrivet. Patent- och marknadsöverdomstolens domar och beslut i tvistemål och ärenden får inte överklagas. Domstolen får dock, med vissa undantag, tillåta att ett avgörande överklagas till om det är av vikt för ledning av rättstillämpningen att överklagandet prövas av (1 kap. 3 §). Enligt 1 kap. 4 § 3 lagen om patent- och marknadsdomstolar handlägger Patent- och mål och ärenden enligt bl.a. konkurrenslagen, lagen (2014:836) om näringsförbud, marknadsföringslagen, lagen om avtalsvillkor mellan näringsidkare, lagen om avtalsvillkor i konsumentförhållanden samt lagen om talerätt för vissa utländska konsumentmyndigheter och konsumentorganisationer. Utifrån de likheter som finns med nämnda mål och ärenden som handläggs i patent- och marknadsdomstolarna, är det lämpligt att även en talan som väcks med stöd av artikel 14.1 i EU:s plattformsförordning handläggs av dessa domstolar. Patent- och marknadsdomstolarna har den expertis och erfarenhet – bl.a. om näringslivets villkor och konsumentförhållanden – som kan komma att behövas för att handlägga och döma i mål om förbud eller åläggande enligt EU:s plattformsförordning på ett kvalitativt och effektivt sätt (jfr prop. 2015/16:57 s. 160). Sammanfattningsvis är det lämpligt att i lagen med kompletterande bestämmelser till EU:s plattformsförordning införa en bestämmelse som anger att en talan om förbud eller åläggande enligt artikel 14.1 i EU:s plattformsförordning kan väckas vid Patent- och . Hänvisningen till artikel 14.1 bör vara dynamisk, se avsnitt 5.1. Lagen om patent- och marknadsdomstolar bör vidare kompletteras med uppgift i 1 kap. 4 § 3 om att Patent- och handlägger mål och ärenden enligt det som föreskrivs i lagen med kompletterande bestämmelser till EU:s plattformsförordning. Därigenom blir det tydligt att mål enligt lagen handläggs enligt lagen om patent- och marknadsdomstolar, som reglerar bl.a. rättens sammansättning i målen (jfr 4 kap. 4 § och 5 § samt 5 kap. 3 §, 4 § och 10 §) och beredning av målen 2019/20:159 (jfr 4 kap. 9 § och 5 kap. 9 §). anser att skälen för Patent- och sammansättning – fyra ledamöter, av vilka två ska vara lagfarna domare och två ekonomiska experter – bör Regeringen anser, vad gäller denna synpunkt, att det är rimligt att samma huvudregler för rättens sammansättning gäller för mål enligt den föreslagna lagen med kompletterande bestämmelser till EU:s plattformsförordning som för mål enligt liknande lagar – bl.a. lagen om avtalsvillkor mellan näringsidkare och lagen om avtalsvillkor i konsumentförhållanden – som handläggs av patent- och Det är vidare ändamålsenligt att 4 kap. 4 § och 5 kap. 3 § lagen om patent- och marknadsdomstolar tillåter att antalet lagfarna domare och ekonomiska experter i viss mån anpassas utifrån omständigheterna i det enskilda fallet. Målen enligt lagen med kompletterande bestämmelser till EU:s plattformsförordning bör enligt regeringens mening handläggas som tvistemål där förlikning om saken inte är tillåten (indispositiva tvistemål) eftersom en talan om förbud eller åläggande inte är inriktad på att slita en privat tvist mellan två stridande parter utan, som påpekar, är av marknadsrättslig karaktär. Rättegången handlar om att pröva om en leverantör av onlinebaserade förmedlingstjänster eller en leverantör av sökmotorer brister i sin överensstämmelse med krav som har till ändamål att skydda intressen för flertalet näringsidkare, som alla kan vara drabbade av den bristande överensstämmelsen. Det kan därmed inte överlåtas på parterna att fullt ut disponera över processen. handläggs som indispositiva tvistemål innebär bl.a. att domstolen vid behov kommer att kunna komplettera processmaterialet. En särskild fråga är hur en talan enligt lagen förhåller sig till andra, närliggande, lagar. Om den som väcker en talan t.ex. gör gällande att ett allmänt villkor som i strid med artikel 8 a) har införts efter avtalsslutet med retroaktiv verkan (jfr skäl 32) är oskäligt i den mening som avses i 1 § lagen om avtalsvillkor mellan näringsidkare uppkommer frågan: Bör talan i ett sådant fall bör kunna föras enligt båda lagarna, eller endast enligt en lag, och i så fall vilken? marknadsöverdomstolen) påpekar att det kan uppstå situationer då avtalsvillkor utgör dels en överträdelse av EU:s plattformsförordning, dels en konkurrensbegränsning i strid med konkurrenslagen. domstolen en risk för ett oklart rättsläge och parallella domstolsprocesser i de fall sammanslutningar av företag med stöd av s.k. subsidiär talerätt enligt 3 kap. 2 § och 1 kap. 5 § andra stycket konkurrenslagen kan väcka talan om åläggande i Patent- och . Regeringen konstaterar, vad gäller frågan om en talan bör kunna föras med stöd av olika regelverk och risken för parallella domstolsprocesser, att det i artikel 1.4 i EU:s plattformsförordning anges att förordningen inte ska påverka tillämpningen av nationella regler som, i enlighet med unionslagstiftningen, förbjuder eller bestraffar ensidigt uppträdande eller otillbörliga affärsmetoder i den utsträckning de relevanta aspekterna inte omfattas av förordningen. I artikeln anges även att förordningen inte ska påverka tillämpningen av nationell civilrätt, särskilt avtalsrätt, i den mån unionslagstiftningen och i den utsträckning de relevanta aspekterna inte omfattas av förordningen. Eftersom domstolen i dessa mål normalt inte prövar frågor som omfattas av EU:s plattformsförordning anser regeringen . 2019/20:159 att risken för parallella domstolsprocesser är liten. I denna slutsats beaktar regeringen, vad gäller mål enligt avtalsvillkorslagen och konkurrenslagen, att det torde vara sällsynt att överträdelser av EU:s plattformsförordning även innebär överträdelser av avtalsvillkorslagen eller av de i 3 kap. 1 § konkurrenslagen nämnda förbuden mot konkurrensbegränsningar, och därmed kunna ligga till grund för en talan i Patent- och . Det bör även noteras att 3 kap. 6 § lagen om patent- och marknadsdomstolar ger domstolen möjlighet att, med vissa begränsningar, i en och samma rättegång handlägga mål eller ärenden som avses i 1 kap. § 4 i lagen tillsammans med andra mål eller ärenden som avses i den bestämmelsen. 5.3.2Ett förbud eller åläggande får förenas med vite Regeringens förslag: Ett beslut om förbud eller åläggande får förenas med vite. Promemorians förslag överensstämmer delvis med regeringens. I promemorian föreslås att ett beslut om förbud eller åläggande ska förenas med vite, om det inte finns särskilda skäl som gör att det inte behövs. Remissinstanserna har inga invändningar mot förslaget i promemorian. Skälen för regeringens förslag: Om Patent- och beslutar om ett förbud eller åläggande bör det enligt regeringens mening finnas ett påtryckningsmedel som kan tillgodose att beslutet följs av leverantören. Vitet är avsett att styra leverantörens framtida beteende (jfr prop. 2003/04:121 s. 146). Lagrådet anser att eftersom ett vitesföreläggande är ett påtryckningsmedel bör huvudregeln vara att ett förbud eller åläggande förenas med vite endast om det finns anledning att anta att adressaten inte kommer att följa det som föreläggs. I linje med detta är vitesbestämmelser i svensk rätt vanligen fakultativa, dvs. ett föreläggande får förenas med vite. Enligt Lagrådet kan en vitesbestämmelse av det obligatoriska slag som föreslås i lagrådsremissen (”ska förenas…”) vara motiverad exempelvis av att den avser att skydda ett starkt allmänintresse. I så fall finns det dock anledning för lagstiftaren att peka ut de skäl som gör det motiverat att göra vitesbestämmelsen Med anledning av Lagrådets synpunkter och eftersom det innan EU:s plattformsförordning har börjat tillämpas är svårt att förutspå effekterna av förordningen, anser regeringen inte att det är motiverat att införa en vitesbestämmelse av obligatoriskt slag. Regeringen föreslår i stället, till skillnad från förslaget i promemorian och lagrådsremissen, att det i lagen ska anges att ett beslut om förbud eller åläggande får förenas med vite. Den föreslagna vitesbestämmelsen är alltså fakultativ och innebär att det överlämnas till patent- och marknadsdomstolarna att bedöma om omständigheterna i det enskilda fallet påkallar att ett beslut om förbud eller åläggande ska förenas med vite. 2019/20:159 5.3.3 Regeringens förslag: En talan om utdömande av vite ska få föras vid Patent- och av den som har väckt talan om förbudet eller åläggandet. Promemorians förslag överensstämmer i sak med regeringens. Remissinstanserna: TU – Medier i tillstyrker förslaget, medan övriga remissinstanser inte har några invändningar mot det. Skälen för regeringens förslag: En talan om utdömande av vite bör få föras vid Patent- och av den som har väckt talan om förbudet eller åläggandet, jfr 49 § marknadsföringslagen (2008:486) och 9 § lagen (1994:1512) om avtalsvillkor i konsumentförhållanden. I 3 kap. 5 § lagen (2016:188) om patent- och marknadsdomstolar anges att mål om utdömande av vite ska handläggas enligt reglerna i om åtal för brott för vilket det inte är föreskrivet svårare straff än böter. 5.3.4Delgivning av ett vitesföreläggande Regeringens förslag: Stämningsmannadelgivning genom att en dom eller ett beslut som innefattar ett vitesföreläggande lämnas till en annan person än delgivningsmottagaren ska få ske endast om det med beaktande av vad som har framkommit i det enskilda delgivningsärendet eller vid andra delgivningsförsök med delgivningsmottagaren finns anledning att anta att han eller hon har avvikit eller på annat sätt håller sig undan. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna har inga invändningar mot förslaget. Skälen för regeringens förslag: I delgivningslagen (2010:1932) finns det bestämmelser om när delgivning ska utföras i mål eller ärende hos domstol eller annan myndighet eller när delgivning i annat fall ska utföras enligt lag eller annan författning. I 11 § anges att vid delgivning med en fysisk person är han eller hon delgivningsmottagare. Vid delgivning med annan juridisk person än staten är en person som har rätt att företräda den juridiska personen delgivningsmottagare. Om flera är behöriga tillsammans, är var och en av dem delgivningsmottagare. I 34–37 §§ anges att s.k. stämningsmannadelgivning under vissa förutsättningar får utföras genom att den handling som ska delges lämnas till en annan person än den som är delgivningsmottagare. I 2 § lagen (1985:206) om viten anges att ett vitesföreläggande ska vara riktat till en eller flera namngivna fysiska eller juridiska personer (adressater). Om föreläggandet innebär en skyldighet för adressaten att vidta en viss åtgärd, ska det av föreläggandet framgå eller inom vilken tidsfrist åtgärden ska vidtas. På samma sätt som regleras i 5 a § lagen (1984:292) om avtalsvillkor mellan näringsidkare och 9 a § lagen (1994:1512) om avtalsvillkor i konsumentförhållanden är det enligt regeringens mening lämpligt att i lagen med kompletterande bestämmelser till EU:s plattformsförordning ta med en bestämmelse om att en dom eller ett beslut som innefattar ett Prop. 2019/20:159 vitesföreläggande i första hand bör lämnas till den person som är delgivningsmottagare, och att delgivning enligt 34–37 §§ i delgivningslagen endast ska få utföras om det med beaktande av vad som har framkommit i det enskilda delgivningsärendet eller vid andra delgivningsförsök med mottagaren finns anledning att anta att han eller hon har avvikit eller på annat sätt håller sig undan. Bestämmelser om att utse organisationer, sammanslutningar och offentliga organ Regeringens bedömning: Det bör inte införas bestämmelser i lagen om att utse organisationer, sammanslutningar eller offentliga organ. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: En majoritet av remissinstanserna har inga invändningar mot bedömningen. instämmer i att det inte bör införas bestämmelser i lagen om att utse organisationer, sammanslutningar eller offentliga organ. anser att det är osäkert hur organisationer, sammanslutningar och offentliga organ ska utses och poängterar att det inte är nödvändigt att de utses för att de ska kunna ha rättskapacitet. anser därmed att det är rimligt att inte införa bestämmelser i lagen om att utse dem. anser att det bör införas bestämmelser i lagen om att utse organisationer, sammanslutningar eller offentliga organ. en intresseorganisation kan väcka talan utan att vara utsedd av en medlemsstat blir en sådan talan mer resurskrävande. anser att bedömningen om huruvida en viss organisation är berättigad att föra talan enligt artikel 14.1 framstår som avsevärt mer komplex än vad som krävs i andra bestämmelser med talerätt för organisationer, bl.a. 47 § p. 3 marknadsföringslagen (2008:486). promemorian har betydelsen av en mekanism för att utse organisationer med talerätt underskattats. Om det stämmer att det inte finns sådana organisationer eller sammanslutningar som avses i artikel 14.3 framstår detta som ett argument för att peka ut en befintlig myndighet att bära talerätt enligt artikel 14.1. anser att artikel 14.9 är svårtolkad men får uppfattas som en erinran om att en enskild som lidit skada till följd av att förordningens regler har överträtts har möjlighet att väcka skadeståndstalan enligt allmänna nationella civilprocessuella Enskilda företagsanvändare respektive företagsanvändare av webbplatser har därför inte rätt att med stöd av förordningen i sig inleda sådana förfaranden som regleras i artikel 14.1. (Patent- och ) anser att det vore värdefullt med en djupare analys av vilka organisationer, sammanslutningar eller offentliga organ som ska ha talerätt och hur prövningen av detta ska ske i domstol. Det bör även övervägas om en myndighet ska utses att kunna väcka talan enligt artikel 14.1 i EU:s 2019/20:159 anser att det bör utredas närmare om det ska införas bestämmelser om hur taleberättigade organisationer och sammanslutningar ska utses, t.ex. genom ansökan hos den ansvariga myndigheten. I avsaknad av sådana bestämmelser skapas det en osäkerhet kring om en organisation eller sammanslutning är behörig att väcka talan. Det kan enligt vidare ifrågasättas om uppfyller kraven i artikel 15.1 på att säkerställa efterlevnad av EU:s plattformsförordning om det inte finns några taleberättigade parter enligt artikel 14.1. Det bör enligt även utredas om ett statligt organ ska utses som ska kunna väcka talan enligt artikel 14.1. (Patent- och marknadsöverdomstolen) ställer sig tveksam till slutsatsen i promemorian att det i inte finns några organisationer, sammanslutningar eller offentliga organ som uppfyller kraven i artikel 14. Om slutsatsen skulle stämma innebär det att den föreslagna bestämmelsen i lagen om talan mot bristande överensstämmelse inte får någon effekt. Skälen för regeringens bedömning