prop · H703156 · 2020-04-21 00:00:00 — nen ska ansvara för avfall från enskilda avlopp eller små avloppsanlägg- Samrådsgrupp Avfall ifrågasätter vad som menas med annat avfall från avloppsnät och avloppsrening. Om det som avses är borttransport av latrin samt slam från slambrunnar och slamtankar så behöver det förtydligas. () anser att det är bra att dessa frak- tioner tydligt föreslås falla under det kommunala ansvaret. möjlighet till frival införas för dessa avfallsfraktioner från gemensamhets- anläggningar, större bostadshus och områden, eftersom de flesta kommu- ner inte behandlar detta avfall i enlighet med avfallshierarkin. Skälen för regeringens förslag: Som framgår i avsnitt 4 omfattar inte definitionen av kommunalt avfall i avfallsdirektivet avfall från septik- tankar, avloppsnät och rening av avlopp inklusive avloppsslam (artikel 3.2b). I avsnittet föreslås att förklaringen av kommunalt avfall i inte ska omfatta avfall från avloppsnät och avloppsrening samt avfall från sep- Kommunen ansvarar för hushållsavfall. kommunalt avfall ersätter hushållsavfall bör det anges i vilket avfall kommunen ansvarar för. I vägledning till definitionen av hushållsavfall fram- går följande: ”Latrin och toalettavfall från enskilda anläggningar är hus- Detsamma gäller slam från hushållens slambrunnar. fallet uppstår i en anläggning som behandlar latrin och toalettavfall från flera olika fastigheter bör det inte anses komma från hushåll i de fall an- läggningen är stor, tekniskt komplex eller på annat sätt skiljer sig från en anläggning avsedd för enstaka hushåll. I de fallen kan inte avfallet heller anses som därmed jämförligt.” (vägledning till defini- tionen av hushållsavfall ) Det har inte framkommit några skäl för att ändra kommunens ansvar för latrin och toalettavfall från enskilda anläggningar och slam från hushållens Bestämmelsen bör därför utformas på ett sätt som innebär att kommunens ansvar för detta avfall inte förändras. Regeringen instämmer med de remissinstanser, bland annat Avfall , , Tekniska verken i , kom- mun, , Havs- och vattenmyndigheten, Vafab, Karls- krona kommun, och Samrådsgrupp Avfall, som anser att änd- ringar bör göras i förhållande till den bestämmelse som föreslås i prome- för att inte kommunens ansvar för slam och annat avfall från av- lopp ska ändras. I lagen om allmänna vattentjänster finns bland annat bestämmelser som syftar till att avlopp ordnas i ett större sammanhang om det behövs med hänsyn till skyddet för människors hälsa eller miljön. vissa fall en skyldighet att ordna vattenförsörjning och avlopp. bedömer därför att kommunens ansvar enligt bestämmelsen i i enlighet med NSR AB:s förslag bör avgränsas till att omfatta avfall från enskilda avloppsanläggningar, dvs. anläggningar som inte omfattas av kommunens ansvar enligt lagen om allmänna vattentjänster. Havs- och vattenmyndigheten anser att det är otydligt om bestämmelsen i promemorians förslag omfattar avloppsslam från kommunala avloppsreningsanläggningar. kommun och framhåller att det endast är avfall från septiktankar som nämns och att det är otydligt vad som gäller övriga enskilda avlopp. Genom att begränsa kommunens ansvar till avfall från enskilda avloppsanläggningar blir det tydligt att avfall från kommunala avloppsreningsanläggningar inte omfattas av bestämmelsen. För att inte förändra ansvaret bör ytterligare en begränsning införas som innebär att kommunerna inte ska ansvara för de större anläggningarna. Kommunens ansvar bör begränsas på ett sätt som innebär att kommunen ska ansvara för avfall från enskilda avloppsanläggningar som är dimensionerade för högst 25 personekvivalenter. Kommunen bör ansvara om anläggningen endast används för hushållsspillvatten eller spillvatten som till sin art och sammansättning liknar hushållsspillvatten. Avfall föreslår att kommunen ska ansvara för avloppsslam och annat avfall från avloppsnät och avloppsrening, inklusive slambrunnar och slamtankar samt avfall från septiktankar. Enligt Avfall guide är förbrukat filtermaterial från enskilda avloppsanläggningar hushållsavfall. Markbäddsmaterial och fosforavskiljande material som har längre utbytestid anses enligt guiden vara byggavfall eller verksamhetsavfall (Avfall guide nr 19 Fosforfilter – hantering och byten, ). Regeringen anser att kommunens ansvar när det gäller avfall från enskilda avloppsanläggningar bör begränsas så att det endast omfattar avfall med kortare utbytestid. Kommunens ansvar bör därför omfatta avloppsfraktioner från enskilda avloppsanläggningar och filtermaterial. Exempel på filtermaterial är filtermaterial i fosforfällor som ska bytas när det är förbrukat. Regeringen anser att kommunen även bör ansvara för latrin från torrtoaletter och jämförliga lösningar. Havs- och vattenmyndigheten anser att det behöver tydliggöras att även källsorterade avloppsfraktioner, såsom urin, innehållet i slutna tankar och latrin ska omfattas av det kommunala ansvaret. Den bestämmelse som regeringen nu föreslår innebär att kommunen kommer ansvara även för källsorterade avloppsfraktioner från dels enskilda avloppsanläggningar som är dimensionerade för högst 25 personekvivalenter om anläggningen endast används för hushållsspillvatten eller spillvatten som till sin art och sammansättning liknar hushållsspillvatten, dels latrin från torrtoaletter och jämförliga lösningar. i påpekar att det i promemorian föreslås att kommunen ska ansvara för avloppsslam och annat avfall från avloppsnät och avloppsrening samt avfall från septiktankar trots att detta avfall inte är kommunalt avfall. I skälen till direktivet om ändring av avfallsdirektivet anges att bestämmelserna i direktivet möjliggör både avfallshanteringssystem där kommunen är huvudman för att samla in kommunalt avfall och system där tjänster läggs ut på privata aktörer eller annan ansvarsfördelning. Valet av system förblir medlemsstaternas ansvar (skäl 7). Som anges ovan har det inte framkommit några skäl för att ändra kommunens ansvar för detta avfall. 2019/20:156 SLU anser att en frivalsmöjlighet bör införas för avfall från avloppsnät, avloppsrening och septiktankar från gemensamhetsanläggningar, större bostadsområden och liknande. Regeringen konstaterar att för de som källsorterar avloppsfraktioner i anläggningar som är dimensionerade för högst 25 personekvivalenter i kommuner som inte har möjlighet att omhänderta sådana fraktioner finns möjlighet att ansöka om dispens från det kommunala avfallsmonopolet (15 kap. 25 § ). Svensk Däckåtervinning anser att ett kommunalt ansvar inte får betyda en rättighet att ta hand om avfall om avfallsägaren kan visa på en annan godtagbar lösning för omhändertagande. Som framhålls ovan finns möjlighet att ansöka om dispens från det kommunala avfallsmonopolet. Det finns även möjlighet för fastighetsägare att anmäla till kommunen att avfall ska behandlas på fastigheten (45 § avfallsförordningen). Regeringens förslag: Den som producerar bygg- och rivningsavfall i en yrkesmässig verksamhet ska ansvara för hanteringen av detta avfall. Kommuner ska ansvara för bygg- och rivningsavfall som inte produ- ceras i en yrkesmässig verksamhet. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller har inget att invända mot det. HSB tillstyrker att kommuner ges ansvar för bygg- och rivningsavfall som inte produceras i yrkesmässig verksamhet. Tolkningen av vilket avfall som kommunerna har ansvar för varierar mellan olika kommuner vilket har lett till att möjligheten för enskilda hushåll att lämna bygg- och riv- ningsavfall till kommunen varierar kraftigt. och i bedömer att det även i fortsättningen kommer att vara svårt att vid en återvinningscentral avgöra om bygg- och rivningsavfallet kommer från hushåll eller verk- Kommuner och Regioner (SKR) tillstyrker att kommunerna får ett utökat ansvar för bygg- och rivningsavfall men menar att det, liksom med dagens reglering, kommer finnas vissa gränsdragnings- problem när det gäller att skilja avfall som kommer från yrkesmässig verk- samhet, t.ex. fastighetsförvaltning, från avfall som inte gör det. ett behov av ett förtydligande om gränsdragningen i författningskommen- avstyrker förslaget att kommuner ska ansvara för bygg- och rivningsavfall med motiveringen att bygg- och rivningsav- fall inte ingår i det kommunala avfallet i den europeiska avfallslagstift- De anser att förslaget kommer att skapa liknande problem som finns inom området för jämförligt avfall. Det går inte att avgöra om avfallet uppstått i yrkesmässig verksamhet. Sysav ställer sig frågande till om det är möjligt att ta ut en särskild avgift om avfallet lämnas på en återvinningscentral utan att det är angivet i kom- Skälen för regeringens förslag: I avsnitt 4 föreslås att det ska införas bestämmelser om vad som avses med bygg- och rivningsavfall och med kommunalt avfall i . Uttrycket kommunalt avfall kommer inte att omfatta bygg- och rivningsavfall. Ansvaret för bygg- och rivningsavfall behöver därför klargöras. nuvarande regleringen framgår inte i vilken utsträckning bygg- och rivningsavfall ingår i termen hushållsavfall och därmed omfattas av kommunens ansvar. anger följande i sin vägledning till definitionen av hushållsavfall (): Avfall från underhåll, reparation, ombyggnad eller rivning av bostad eller fastighet kan vara antingen hushållsavfall eller icke hushållsavfall. Mindre underhållsarbeten och reparationer i bostaden bör räknas som en normal del av boendet. Avfall från sådana arbeten (till exempel målning, tapetsering, slipning av golv och byte av förslitningsdetaljer) är därför hushållsavfall. Om ett byggarbete är omfattande (större reparation, renovering, ombyggnad, rivning etc.) uppstår avfallet främst på grund av byggverksamhet och inte av boende. Avfall från omfattande arbeten kan inte anses komma från hushåll. Avfallet kan inte heller anses vara därmed jämförligt. Om ett arbete är omfattande eller ej behöver bedömas i varje enskilt fall. Med denna fördelning av ansvar är det otydligt vem som ansvarar för vilket avfall eftersom det är svårt att bedöma vilka reparationer och underhållsarbeten som är att anse som mindre. Kommunerna har gjort olika tolkningar, vilket innebär att kommuninvånares möjlighet att lämna bygg- och rivningsavfall till kommunerna varierar. Vissa kommuner tar emot mycket begränsade mängder, t.ex. tapetspill eller överblivet material från ett nytt klickgolv. Andra kommuner tar emot allt bygg- och rivningsavfall som lämnas av privatpersoner. Det är viktigt att ansvaret för bygg- och rivningsavfall från hushåll blir tydligt. Det bör finnas samma möjlighet att lämna bygg- och rivningsavfall till kommunen oavsett vilken kommun man bor i. Det finns brister i den svenska statistiken för bygg- och rivningsavfall. har även svårigheter att nå avfallsdirektivets mål för återvinning av icke-farligt bygg- och rivningsavfall (artikel 11.2 b). Även dessa omständigheter talar för att ansvaret för bygg- och rivningsavfall behöver klargöras. Stora delar av det bygg- och rivningsavfall som produceras i bostäder produceras när hantverkare anlitas för bygg- och rivningsarbeten. Det produceras även bygg- och rivningsavfall i samband med åtgärder som utförs av en aktör som äger eller förvaltar en fastighet i yrkesmässig verksamhet, t.ex. en fastighetsägare som hyr ut bostadslägenheter och lokaler. Det avfall som uppkommer i sådana fall bör anses uppkomma i den yrkesmässiga verksamheten. Den som producerar bygg- och rivningsavfall i en yrkesmässig verksamhet bör ansvara för hanteringen av detta avfall. För det avfall som producerats eller hanterats i en yrkesmässig verksamhet finns krav på att den som lämnar avfallet till någon annan för hantering kontrollerar att den som mottar avfallet har gjort de anmälningar eller har de tillstånd som krävs för hanteringen (53 § avfallsförordningen). 2019/20:156 Bygg- och rivningsavfall kan produceras i hushåll utan att en yrkesmässig verksamhetsutövare anlitas. För detta avfall är förutsättningarna annorlunda eftersom det i dessa fall inte finns krav på kontroll när avfall lämnas till någon annan för hantering. Ett sådant krav är inte lämpligt att ställa på avfallsinnehavare som inte utövar yrkesmässig verksamhet, eftersom det förutsätter stor kunskap om avfallsregelverket för att kunna uppfyllas. Ett sådant krav skulle inte heller vara förenligt med en strävan efter att det ska vara enkelt för konsumenterna att hantera avfall. Ett överlämnande till en ny innehavare utan kontroll riskerar att leda till att resurserna i avfallet inte tas till vara och till en miljömässigt sämre hantering. En fördel med ett kommunalt ansvar för det avfall som produceras i hushåll utan att en yrkesmässig verksamhetsutövare anlitas är att kommunerna har kompetens att hantera avfallet resurseffektivt och miljömässigt. Kommunerna har dessutom ansvar för mycket av det avfall som produceras av hushållen samt ansvar för att informera hushållen om avfallshantering. Det är därför lämpligt att kommunen ansvarar för det bygg- och rivningsavfall som inte produceras i en yrkesmässig verksamhet. anser att kommunen inte bör ha ansvar för bygg- och rivningsavfall eftersom sådant avfall inte omfattas av definitionen av kommunalt avfall på EU-nivå. Regeringen konstaterar dock att det i avfallsdirektivet framgår att definitionen av kommunalt avfall inte ska påverka ansvarsfördelningen mellan offentliga och privata aktörer (artikel 3.2b). Det är således möjligt att låta kommuner ansvara för annat avfall än kommunalt avfall. I praktiken är det ofta svårt att skilja avfall som uppstått i en yrkesmässig hantering från annat avfall. Som påpekas av och i finns detta problem redan med dagens reglering. Det kan konstateras att det även med den ändring som föreslås kommer att finnas sådana praktiska svårigheter. Som SKR påpekar kan det även i vissa fall vara svårt att avgöra om en verksamhet är yrkesmässig. En verksamhet som producerar bygg- och rivningsavfall kan vara yrkesmässig även om det inte är en verksamhet som huvudsakligen vidtar bygg- och rivningsåtgärder. Kommunen har möjlighet att finansiera hanteringen av bygg- och rivningsavfall genom sina kommunala renhållningsavgifter, som kan anpassas utifrån den tjänst som tillhandahålls (27 kap. 5 § ). När kommuner beslutar om avfallstaxa finns möjlighet att besluta om tilläggsavgift för tjänster som inte är obligatoriska för samtliga kunder. I den utsträckning den nya regleringen innebär en ökad kostnad för hantering av bygg- och rivningsavfall från hushåll kan denna kostnad finansieras via avfallstaxan genom att en tilläggsavgift tas ut av de som har behov av hämtning eller annan hantering av bygg- och rivningsavfall. Det är även möjligt att ta ut en besöksavgift vid återvinningscentraler. Sysav ställer sig frågande till om det är möjligt att ta ut en särskild avgift om avfallet lämnas på en återvinningscentral utan att det är angivet i kommunernas avfallstaxa. Enligt ska renhållningsavgift betalas enligt den taxa som kommunfullmäktige antar (27 kap. 6 § ). Det är inte möjligt att ta ut avgift utan att det är angivet i kommunens avfallstaxa. Kontroll vid överlämning av avfall Regeringens förslag: Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer ska få meddela föreskrifter om att den som i yrkesmässig verksamhet producerar eller hanterar avfall ska lämna det till någon som har det tillstånd eller har gjort den anmälan som krävs för hanteringen. Den som med uppsåt eller av oaktsamhet bryter mot en sådan föreskrift genom att lämna avfall för transport till den som inte har det tillstånd som krävs för en sådan transport ska kunna dömas till böter. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna har inget att invända mot förslaget. Skälen för regeringens förslag: I finns ett bemyndigande för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter om att den som i yrkesmässig verksamhet ger upphov till annat avfall än hushållsavfall ska lämna det till någon som har det tillstånd eller har gjort den anmälan som krävs för hanteringen (15 kap. 30 § ). Med anledning av att uttrycket kommunalt avfall ersätter hushållsavfall behöver en ändring göras i denna bestämmelse. Det bör även göras en språklig ändring genom att uttrycket ”producerar avfall” ersätter ”ger upphov till avfall”. Det är viktigt att det finns möjlighet att ställa krav på aktörer som hanterar avfall i yrkesmässig verksamhet för att undvika att avfall hanteras av aktörer som inte har de tillstånd eller inte har gjort de anmälningar som krävs för hanteringen. Sådan hantering innebär risk för negativ påverkan på miljön och människors hälsa och för att avfallets resurser inte tas till vara. Det finns exempelvis risk för att avfallet dumpas eller tippas, lämnas på behandlingsanläggningar som inte har tillstånd att hantera avfallet, att avfallet eldas illegalt eller exporteras illegalt. Denna risk gäller allt avfall, både avfall som producerats av hushåll och i yrkesmässig verksamhet, kommunalt avfall och annat avfall. Mot bakgrund av detta bör begränsningen till annat avfall än hushållsavfall tas bort. Det bör även kunna ställas krav på att den som i yrkesmässig verksamhet hanterar avfall ska lämna avfallet till någon som har det tillstånd eller har gjort den anmälan som krävs för hanteringen. Därför bör bemyndigandet utökas till att också omfatta den som hanterar avfall som någon annan producerat. Den som bryter mot en föreskrift som regeringen har meddelat med stöd av det nämnda bemyndigandet genom att för transport lämna annat avfall än hushållsavfall till den som inte har det tillstånd som krävs för sådan transport kan dömas till böter (29 kap. 9 § 15). Mot bakgrund av ändringen i bemyndigandet bör straffbestämmelsen ändras på motsvarande sätt, dvs. begränsningen till annat avfall än hushållsavfall bör tas bort. 2019/20:156 7 Regeringens förslag: Hantering i 14 kap. ska även omfatta att en vara tillverkas, bearbetas, behandlas, förpackas, förvaras, trans- porteras, används, omhändertas, destrueras, konverteras, saluförs, över- låts eller är föremål för något annat jämförbart förfarande. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna har inget att invända mot förslaget. Skälen för regeringens förslag: Genom direktivet om ändring av av- fallsdirektivet har det förts in nya bestämmelser om en skyldighet för med- lemsstaterna att se till att alla leverantörer av varor tillhandahåller viss in- formation om särskilt farliga ämnen till Europeiska kemikaliemyndig- heten, Echa (artikel 9.1 i i avfallsdirektivet). Echa ska inrätta en databas för de uppgifter som lämnas och ge aktörer inom avfallshantering tillgång Även konsumenter ska på begäran få tillgång till databasen (artikel 9.2). Den information som ska lämnas av varuleverantörerna är den informa- tion som avses i artikel 33.1 i och rådets förordning (EG) nr 1907/2006 av om registrering, utvärdering, godkännande och begränsning av kemikalier (Reach), inrättande av en europeisk kemikaliemyndighet, ändring av direktiv /45/EG och upp- hävande av rådets förordning (EEG) nr 793/93 och kommissionens förord- ning (EG) nr 1488/94 samt rådets direktiv /769/EEG och kommissionens direktiv /155/EEG, 93/67/EEG, 93/105/EG och 2000/21/EG (Reach- Enligt den bestämmelsen ska leverantörer av varor lämna information om förekomsten av vissa särskilt farliga ämnen i varan till yrkesmässiga mottagare så att varan kan användas på ett säkert sätt. Informationsskyldigheten gäller varor som innehåller ett ämne som har förts upp på en särskild lista (den s.k. kandidatförteckningen), om ämnet ingår i varan i en koncentration över 0,1 viktprocent. ska få ”tillräcklig information” som leverantören har tillgång till, med åt- minstone ämnets namn, så att varan kan användas på ett säkert sätt. Kommissionen har gjort bedömningen att skyldigheten att lämna infor- mation till Echa inte gäller detaljister som endast tillhandahåller varor till konsumenter (”Non-paper on the implementation of article 9.1(i) och 9.2 of the revised ” Ref. (2019)3936110– 20/06/2019). Kommissionen har i samma dokument även bedömt att infor- mationsskyldigheten inte gäller i de fall en medlemsstat har beslutat om undantag från artikel 33.1 på grund av försvarsintressen. När produkter, material och ämnen blir avfall kan förekomsten av farliga ämnen göra avfallet olämpligt för återvinning. Syftet med databasen är att se till att information om förekomsten av särskilt farliga ämnen i varor finns tillgänglig under varornas hela livscykel, inklusive avfallsledet (skäl 38 i direktivet om ändring av avfallsdirektivet). Skyldigheten att lämna information till Echa ska genomföras i nationell Varuleverantörerna kommer att fullgöra informationsskyldig- heten genom att registrera uppgifter i den databas som Echa De närmare bestämmelserna om skyldigheten att lämna upp- gifter till Echa bör införas på lägre nivå än lag. I 14 kap. finns bemyndiganden som ger regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer rätt att meddela föreskrifter om hantering, införsel och utförsel av en kemisk produkt, bioteknisk organism eller vara (14 kap. 8 § 1). Det finns även ett bemyndigande att meddela de föreskrifter som behövs till följd av medlemskap i unionen om hantering, införsel och utförsel av kemiska produkter, biotekniska organismer och varor (14 kap. 8 § 8). Det senare bemyndigandet är det som ligger närmast till hands att använda för föreskrifter om skyldighet att lämna information till Echa. Termen hantering definieras som en verksamhet eller åtgärd som innebär att en kemisk produkt eller bioteknisk organism tillverkas, bearbetas, behandlas, förpackas, förvaras, transporteras, används, omhändertas, destrueras, konverteras, saluförs, överlåts eller är föremål för något annat jämförbart förfarande (14 kap. 2 § ). Termen hantering avser således i stort sett all befattning som kan förekomma med kemiska produkter och biotekniska organismer, men inte befattning med varor. På grund av innebörden av termen hantering kan de nämnda bemyndigandena läsas som att de inte innefattar föreskrifter om hantering av varor. Detta kan dock inte anses vara avsikten med bestämmelserna. Termen hantering har haft samma innebörd sedan trädde i kraft. Innebörden av termen överensstämde med de bemyndiganden som fanns i den ursprungliga lydelsen av 14 kap. vilka avsåg föreskrifter om hantering, införsel och utförsel av kemiska produkter och biotekniska organismer. Regeringen kunde dock föreskriva att bestämmelserna i balken skulle tillämpas även på varor som innehöll eller hade behandlats med en kemisk produkt, om varorna på grund av sina egenskaper kunde befaras medföra skada på människor eller miljön eller andra intressen som skulle skyddas genom balken (jfr 14 kap. 1 § andra stycket i dess ursprungliga lydelse). Med stöd av denna bestämmelse kunde regeringen således meddela föreskrifter om hantering, införsel eller utförsel av varor. Termen vara har genom senare författningsändringar förts in i bemyndiganden som rör hantering, införsel och utförsel av kemiska produkter, biotekniska organismer och varor (14 kap. 8 § 1, 2, 3, 4 och 8, se prop. 2007/08:80). Den begränsning i fråga om rätten att meddela föreskrifter om varor som tidigare fanns i 14 kap. 1 § första stycket har förts in i 14 kap. 8 § andra stycket. Enligt den bestämmelsen får föreskrifter om varor meddelas endast i fråga om varor som på grund av sitt innehåll av en kemisk produkt eller på grund av att de har behandlats med en kemisk produkt kan befaras medföra skada på människor eller miljön eller andra intressen som skyddas genom balken. Någon materiell ändring avsågs inte med författningsändringen (se prop. 2008/08:80 s. 88). Innebörden av termen hantering ändrades dock inte i samband med dessa författningsändringar.