prop · H703186 · 2020-06-30 00:00:00 — Vid bedömningen av om en sekretessbrytande regel ska införas och hur den ska utformas bör en intresseavvägning göras mellan de inblandade aktörernas behov av att utbyta uppgifterna i fråga och det intresse som den aktuella sekretessbestämmelsen avser att skydda (jfr prop. 2016/17:208 s. 24). En utvidgning av bestämmelsen i PSL medför att personuppgifter får lämnas ut från hälso- och sjukvården till Säkerhetspolisen i fler fall än . Säkerhetspolisen har uppgett att antalet beslut om personskydd i enskilda fall uppgår endast till några enstaka. Den personskyddsverksamheten är alltså liten, sett i relation till den som avser den centrala statsledningen och övriga medlemmar av kungahuset. När det gäller myndighetens verksamhet för personskydd vid statsbesök och liknande händelser har den delvis en annan karaktär. I sådana fall är personskyddet mer temporärt och präglas av besöket som sådant. De ytterligare fall av utlämnande av uppgifter om enskilda från hälso- och sjukvården som skulle aktualiseras av ett utvidgat tillämpningsområdet för bestämmelsen kan därför förväntas vara få. Regeringen delar således inte de farhågor som och framför med anledning av att det skulle vara oklart hur många ytterligare fall av utlämnande som kan bli aktuella. Även om det kommer att röra sig om blott enstaka ytterligare fall av utlämnande kommer flera av de aktuella uppgifterna typiskt sett att vara av känslig karaktär för den enskilde, t.ex. uppgifter om psykisk sjukdom och medicinering, medan andra uppgifter, t.ex. sådana som rör kommande permissioner och utskrivningar, inte framstår som lika skyddsvärda i integritetshänseende. En utgångspunkt måste dock vara att en person normalt har intresse av att uppgifter av aktuella slag inte lämnas ut. Utöver det integritetsintrång som ett utlämnande innebär i det enskilda fallet, kan som ett argument mot en utvidgning av uppgiftsskyldigheten också hävdas att en sådan kan inverka negativt på patienters förtroende för hälso- och sjukvården och vilja att vända sig dit. Mot dessa aspekter står Säkerhetspolisens behov av att få del av de aktuella uppgifterna. Det kan på goda grunder antas att information som finns inom hälso- och sjukvården om enskilda patienter kan ha avgörande betydelse för Säkerhetspolisens hotbedömningar i personskyddsverksamheten. Hotbedömningarna spelar i sin tur en viktig roll när det gäller att bedöma om skyddsinsatser är nödvändiga för en viss skyddsperson och i så fall vilka åtgärder som bör vidtas. Säkerhetspolisen har haft konkreta behov av att inhämta uppgifter från hälso- och sjukvården om en hotaktör men inte kunnat göra det eftersom skyddspersonerna i fråga inte omfattats av bestämmelsen i PSL. Detta framstår inte som en rimlig ordning. Det är svårt att se några bärande skäl till att Säkerhetspolisen ska ges bättre förutsättningar att utföra personskyddsuppdraget för den s.k. centrala statsledningen och medlemmar av kungahuset än för övriga skyddspersonskategorier. Med hänsyn till Säkerhetspolisens behov av dessa uppgifter, att det rör sig om endast ett fåtal fall och med beaktande av att de uppgifter som kan komma att lämnas ut till Säkerhetspolisen där kommer att skyddas av samma starka sekretess som inom hälso- och sjukvården (jfr 25 kap. 1 § och 35 kap. 1 § första stycket 4 OSL), gör regeringen, i motsats till , bedömningen att Säkerhetspolisens behov av uppgifter i sin verksamhet för personskydd väger tyngre än den enskildes intresse av att uppgifterna inte får lämnas ut. Bestämmelsen i 6 kap. 15 § 2 PSL bör således utvidgas till att även omfatta en skyldighet för hälso- och 2019/20:186 sjukvårdspersonal att lämna ut sådana uppgifter som behövs i Säkerhetspolisens verksamhet för personskydd i samband med statsbesök och liknande händelser, samt för personskydd för andra personer som Säkerhetspolisen i enskilda fall har beslutat om. Konsekvenserna av att, såsom Säkerhetspolisen förespråkar, utvidga uppgiftsskyldigheten till att även avse sådana uppgifter som kan vara av betydelse inför ett beslut om eventuellt personskydd i ett enskilt fall är mer svåröverblickbara och har inte varit föremål för överväganden i promemorian. Det saknas därför beredningsunderlag för att utvidga bestämmelsen på föreslaget sätt. Frågan får således vid behov ses över i ett annat sammanhang. Den närmare utformningen av bestämmelsen Bestämmelsen bör utformas med utgångspunkt i hur Säkerhetspolisens ansvar på personskyddsområdet regleras i 4 § förordningen med instruktion för Säkerhetspolisen. Den uttryckliga uppräkningen, som avser de personer som anses ingå i den centrala statsledningen, bör således justeras i syfte att stämma överens med den definition av begreppet som används i instruktionen. I denna definition ingår dock inte ”övriga medlemmar av kungahuset”. Eftersom någon ändring i sak inte är avsedd saknas skäl att ändra bestämmelsen på så sätt att övriga medlemmar av kungahuset tas bort i uppräkningen. I motsats till vad som gäller i fråga om den centrala statsledningen och medlemmar av kungahuset är det inte möjligt att på förhand närmare ange vilka personkategorier som skulle omfattas av ett sådant personskydd som Säkerhetspolisen beslutar om i ett enskilt fall. Även om en sådan personkrets, såsom framhåller, potentiellt skulle kunna vara vid finns det inte några skäl att anta annat än att det kommer att röra sig om enstaka fall där ett uppgiftsutlämnande kan bli aktuellt. Mot denna bakgrund gör regeringen bedömningen att bestämmelsens utformning i fråga om uppgiftsskyldighet vid sådant personskyddsarbete, och vid sådant personskyddsarbete som sker i samband med statsbesök och liknande händelser, lämpligen bör anpassas till hur uppgiften beskrivs i 4 § förordningen med instruktion för Säkerhetspolisen. Regeringens förslag: Lagändringarna ska träda i kraft . Skälen för regeringens förslag: Lagändringarna bör träda i kraft , vilket bedöms vara . Några särskilda övergångsbestämmelser behövs inte. Regeringens bedömning: Förslagen förväntas leda till ett bättre medarbetarskydd för polisanställda och underlätta och effektivisera polisens brottsförebyggande arbete. Förslagen medför marginellt ökade kostnader för , Säkerhetspolisen och i viss mån andra myndigheter och aktörer. Kostnadsökningarna är dock inte större än att de ryms inom befintliga anslag. Skälen för regeringens bedömning Förslaget om en utvidgad möjlighet till kroppsvisitation vid förhör Den föreslagna bestämmelsen utvidgar möjligheterna att kroppsvisitera förhörspersoner i samband med förhör som äger rum i och . Regleringen kan förväntas ha en brottsförebyggande effekt och skapa en säkrare och tryggare arbetsmiljö för polisanställda och andra yrkesgrupper som närvarar vid förhör. Eftersom det krävs att visitationen är nödvändig av säkerhetsskäl bedömer regeringen att bestämmelsen kommer att tillämpas i relativt få fall sett i relation till samtliga förhör som äger rum i polisens lokaler. I de fall där det är en polisman som ska genomföra förhöret kan förhörsledaren själv genomföra kroppsvisitationen. När det är en civilanställd person som är förhörsledare måste en extra resurs i form av en polisman medverka för att genomföra kroppsvisitationen. Detta medför en något ökad arbetsbelastning för myndigheterna. I och med förslaget uppstår ett eventuellt behov för myndigheterna att köpa in utrustning för ändamålet, t.ex. handburen utrustning för scanning. Detta kan innebära en viss kostnadsökning för myndigheterna. De ökade kostnaderna beräknas dock inte vara större än att de kan rymmas inom ramarna för respektive myndighets befintliga anslag. Förslaget bedöms inte få några andra konsekvenser som ska redovisas särskilt. Förslaget om att civilanställda vid ska kunna ges kvalificerad skyddsidentitet Förslaget som syftar till en mer ändamålsenlig användning av kvalificerade skyddsidentiteter inom innebär att även en civilanställd vid myndigheten ska kunna ges en kvalificerad skyddsidentitet. Det kan förväntas medföra bättre möjligheter för myndigheten att skydda funktioner i det brottsbekämpande och brottsförebyggande arbetet samt skapa en tryggare och säkrare arbetsmiljö för anställda inom myndigheten. Förslaget kan leda till att något fler beslut om kvalificerad skyddsidentitet kommer att fattas och en marginellt ökad användning av kvalificerade skyddsidentiteter. Detta kan innebära vissa kostnadsökningar för och . Kostnaderna beräknas dock inte vara annat än marginella och ryms inom respektive myndighets befintliga anslag. Förslaget bedöms inte få några andra konsekvenser som ska redovisas 2019/20:186 Förslaget om en utvidgad uppgiftsskyldighet för hälso- och sjukvårdspersonal Förslaget innebär att Säkerhetspolisen inom ramen för sitt personskyddsarbete får en möjlighet att få del av något fler uppgifter från hälso- och sjukvården . Förslaget bedöms förbättra och effektivisera Säkerhetspolisens arbete rörande personskydd och därmed ha en brottsförebyggande effekt samt bidra till en säkrare och tryggare arbetsmiljö för de som arbetar inom personskyddsverksamheten. Förslaget kan antas leda till en viss ökning av antalet förfrågningar från Säkerhetspolisen om att få del av uppgifter. Varken för Säkerhetspolisen eller vårdgivarna kan detta dock förväntas leda till annat än marginellt ökade arbetsinsatser eller kostnader. De eventuella kostnadsökningarna ryms inom befintliga anslag. Förslaget bedöms inte få några andra konsekvenser som ska redovisas särskilt. 9.1Förslaget till lag om ändring i polislagen (1984:387) 19 a § En polisman får i samband med ett förhör som hålls i eller kroppsvisitera förhörspersonen, om det är nödvändigt av säkerhetsskäl för att söka efter vapen eller andra farliga föremål. Paragrafen är ny och utökar polismäns befogenhet att kroppsvisitera personer i samband med förhör. Övervägandena finns i avsnitt 4. Med förhör avses en situation som enligt lag eller annan författning kan anses utgöra ett förhör. Bestämmelsen är således inte inskränkt till förhör enligt 23 kap. utan gäller alla förhör som hålls i eller . Andra muntliga kontakter som polisen har med enskilda faller utanför bestämmelsens tillämpningsområde. Med förhörsperson avses den som är föremål för förhöret. Detta gäller oavsett i vilken egenskap personen ska förhöras. Försvarare, offentliga biträden, tolkar, anhöriga eller andra medföljande som tillåts att närvara under förhöret omfattas inte av bestämmelsens tillämpningsområde. Bestämmelsen är tillämplig i och . Med sådana lokaler avses utrymmen i byggnader som myndigheterna disponerar i syfte att bedriva polisverksamhet. För det fall andra myndigheter håller förhör i eller blir bestämmelsen tillämplig även för sådana förhör. Befogenheten att kroppsvisitera förhörspersonen tillkommer dock endast en polisman. Kravet på att kroppsvisitation endast får ske om det är nödvändigt av säkerhetsskäl innebär att det måste föreligga någon omständighet som i det enskilda fallet talar för att förhörspersonen skulle kunna ha ett vapen eller annat farligt föremål på sig. Bestämmelsen ger inte utrymme för att Prop. 2019/20:186 rutinmässigt kroppsvisitera förhörspersoner. Det krävs dock inte att det finns en konkret misstanke om att förhörspersonen bär ett vapen eller annat farligt föremål på sig. Exempel på omständigheter som kan grunda anledning till kroppsvisitation är att förhörspersonen är misstänkt för eller tidigare gjort sig skyldig till brott som typiskt sett ger anledning till att anta att personen skulle kunna ha med sig ett vapen eller ett annat farligt föremål, att det av underrättelser eller annan information framkommit att förhörsperson har anknytning till personer som ägnar sig åt allvarligare brottslighet, att personen lider av psykiska besvär eller kännedom om att personen tidigare uppträtt aggressivt eller hotfullt. Även omständigheter som framkommer i samband med förhörstillfället bör kunna grunda en rätt att kroppsvisitera förhörspersonen. Med vapen och andra farliga föremål avses vapen enligt definitionen i vapenlagen (1996:67) eller föremål som avses i lagen (1988:245) om förbud beträffande knivar och andra farliga föremål, men även annat såsom explosiva eller brandfarliga varor eller föremål som kan sprida gift eller smitta omfattas av bestämmelsen. Begreppet kroppsvisitation definieras i 28 kap. 11 § tredje stycket . Av bestämmelsen framgår att med kroppsvisitation avses en undersökning av kläder och annat som någon bär på sig samt av väskor, paket och andra föremål som någon har med sig. Enligt 8 § polislagen ska en polisman som har att verkställa en tjänsteuppgift under iakttagande av vad som föreskrivs i lag eller annan författning ingripa på ett sätt som är försvarligt med hänsyn till åtgärdens syfte och övriga omständigheter. Det ingripande som en visitation innebär får inte vara större än vad som behövs för att uppnå det avsedda resultatet. I nu aktuellt avseende bör det som regel vara tillräckligt med en provisorisk skyddsvisitation som består i att polismannen systematiskt känner i eller utanpå fickor och kläder, samt eventuellt kontrollerar medförda väskor och liknande. Även elektronisk utrustning för skanning kan användas om sådan finns tillgänglig. I första hand bör den metod utnyttjas som leder till minst integritetsintrång. En kroppsvisitation som sker med stöd av bestämmelsen ska ske i samband med förhöret. Det finns naturligtvis inget som hindrar att åtgärden vidtas i ett annat utrymme än där förhöret ska äga rum. Åtgärden kan vidtas såväl innan som efter det att förhöret har inletts. Det är polismannens uppgift i det enskilda fallet att avgöra hur visitationen lämpligen bör genomföras. Av 10 § polislagen följer att en polisman under vissa förutsättningar får använda våld för att genomföra åtgärden. Om ett vapen eller annat farligt föremål anträffas finns i annan lagstiftning regler som möjliggör att föremålet kan tas omhand, t.ex. 27 kap. 1 eller 14 a § . 9.2Förslaget till lag om ändring i lagen (2006:939) om kvalificerade skyddsidentiteter 2 § Ett beslut om kvalificerad skyddsidentitet får endast avse 1.en polisman eller en annan anställd vid eller Säkerhetspolisen med uppgift att delta i spanings- eller 2019/20:186 utredningsverksamhet som gäller allvarlig brottslighet eller verksamhet för att förebygga sådan brottslighet, eller 2. en anställd vid Försvarsmakten med uppgift att, i verksamhet enligt lagen (2000:130) om försvarsunderrättelseverksamhet, delta i sådant inhämtande av underrättelser som sker med särskilda metoder. Paragrafen innehåller en uttömmande uppräkning av vilka personer som får tilldelas en kvalificerad skyddsidentitet. Paragrafen ändras på så sätt att även en annan anställd vid än en polisman, dvs. en civilanställd, får tilldelas en kvalificerad skyddsidentitet. Övervägandena finns i avsnitt 5. Paragrafen ändras även redaktionellt. I 3 och 12 §§ uppställs ytterligare förutsättningar för att en kvalificerad skyddsidentitet ska få tilldelas en sådan anställd som framgår av 2 §. 9.3Förslaget till lag om ändring i patientsäkerhetslagen (2010:659) 15 § Utöver vad som annars följer av lag eller förordning är hälso- och sjukvårdspersonalen skyldig att lämna ut sådana uppgifter som 1. gäller huruvida någon vistas på en sjukvårdsinrättning om uppgifterna i ett särskilt fall begärs av en domstol, en åklagarmyndighet, , , eller , 2. begärs av Säkerhetspolisen i ett enskilt fall och behövs i myndighetens verksamhet för personskydd för a) statschefen, tronföljaren, en annan medlem av kungahuset, en talman, en riksdagsledamot, statsministern, ett statsråd, en statssekreterare eller kabinettssekreteraren, b) en person vars personskydd Säkerhetspolisen ansvarar för i samband med statsbesök och liknande händelser, eller c) en person som Säkerhetspolisen i ett enskilt fall har beslutat om personskydd för, 3. behövs för en rättsmedicinsk undersökning, råd för vissa rättsliga, sociala och medicinska frågor behöver för sin verksamhet, 5. behövs för prövning av ett ärende om att avskilja en studerande från högskoleutbildning eller polisprogrammet, eller 6. behövs för prövning av någons lämplighet att ha körkort, traktorkort eller taxiförarlegitimation enligt taxitrafiklagen (2012:211). Paragrafen innehåller bestämmelser som anger i vilken utsträckning personalen inom såväl offentligt som privat bedriven hälso- och sjukvård är skyldiga att lämna ut uppgifter till bl.a. Säkerhetspolisen. I andra punkten görs en ändring som innebär att skyldigheten att lämna ut uppgifter till Säkerhetspolisen av betydelse för myndighetens personskyddsverksamhet utvidgas till att gälla för allt personskydd som Säkerhetspolisen ansvarar för. Paragrafen justeras också så att uppräkningen av personer anpassas till hur Säkerhetspolisens uppgifter i fråga om personskyddet avseende den centrala statsledningen anges i 4 § förordningen (2014:1103) med instruktion för Säkerhetspolisen. Punkten ändras även redaktionellt. Övervägandena finns i avsnitt 6. Utvidgningen av paragrafens tillämpningsområde innebär att uppgiftsskyldigheten även omfattar uppgifter av betydelse för verksamheten för personskydd i samband med statsbesök och liknande händelser samt efter ett beslut om personskydd i ett enskilt fall. Med ett statsbesök avses ett officiellt besök av en utländsk statschef. Med liknande händelse avses ett icke officiellt besök av en utländsk statschef. Det kan även avse besök av en person som har en med statschef jämförbar ställning, en statschefs maka eller make, sambo och barn, en talman, en regeringschef, en utrikesminister, en partiledare, en företrädare för en utländsk stat eller en företrädare för en internationell organisation eller en annan jämförbar person. Det är dock först när Säkerhetspolisen gör bedömningen att en sådan persons besök i kräver bevaknings- eller säkerhetsåtgärder som skyldigheten för hälso- och sjukvårdspersonalen att lämna ut uppgifter om en enskild till Säkerhetspolisen föreligger. För att uppgiftsskyldighet för hälso- och sjukvårdspersonalen ska föreligga i övriga fall krävs det att det i det enskilda fallet har fattats ett beslut om personskydd. Bestämmelsen innebär inte att Säkerhetspolisen med stöd av uppgiftsskyldigheten kan begära uppgifter i syfte att bedöma huruvida ett sådant beslut behöver fattas beträffande en potentiell skyddsperson. Det är Säkerhetspolisen som gör bedömningen huruvida uppgifter om en enskild person behövs i verksamheten för personskydd (se prop. 2005/06:54). Det är naturligtvis viktigt att Säkerhetspolisen i en begäran redogör för skälen för utlämnandet på ett sådant sätt att det tydligt framgår att förutsättningarna för ett utlämnande enligt bestämmelsen är uppfyllda. 2019/20:186 Bilaga 1 Sammanfattning av betänkandet Vissa polisfrågor – säkerhet vid förhör samt kränkningsersättning (SOU 2018:75) Vårt uppdrag i nu aktuell del av utredningsarbetet har varit att göra de överväganden som krävs och lämna nödvändiga författningsförslag om hur möjligheterna till kroppsvisitation av personer som är kallade till förhör i kan utökas. Uppdraget har också omfattat att kartlägga och analysera domstolsavgöranden som gäller polismäns rätt till ersättning vid allvarlig kränkning och överväga samt att föreslå de åtgärder som behövs för att säkerställa deras rätt till ersättning. I detta vårt slutbetänkande föreslår vi följande: –En ny bestämmelse förs in i polislagen (1984:387). Bestämmelsen innebär att en polisman, i samband med ett förhör som hålls i eller , får kroppsvisitera förhörspersonen. Kroppsvisitering får ske endast i den utsträckning som är nödvändig av säkerhetsskäl, för att söka efter vapen eller andra farliga föremål. –En myndighet ges i uppdrag att ta fram ett underlag som allsidigt belyser polismäns utsatthet för brott i tjänsteutövningen och hur sådan brottslighet påverkar enskilda polismän. Bakgrunden till uppdraget och hur vi har arbetat I utredningens tilläggsdirektiv beskrivs att det har förekommit ett flertal incidenter där personer som kallats till förhör i har haft knivar och andra farliga föremål på sig under förhören. även förekommit att det har medförts skjutvapen. För de polismän och civilanställda som uppehåller sig i myndighetens lokaler innebär detta en risk för att deras liv eller hälsa utsätts för fara, inte minst för den polisman eller civilanställd som ska hålla ett förhör. Ett sätt att undvika att anställda vid utsätts för denna risk är att förhörspersoner får genomgå en kroppsvisitation innan de passerar Till skillnad mot vad som gäller till exempel vid besök på domstolar, häkten och fängelser, finns inget uttryckligt lagstöd för att kroppsvisitera personer som besöker . hindra att polismän eller civilanställda som uppehåller sig i utsätts för fara för liv och hälsa i samband med förhör, finns det skäl att överväga om dessa möjligheter bör utvidgas. Vidare anges i våra tilläggsdirektiv att frågan om polismäns rätt till kränkningsersättning särskilt uppmärksammats och att det i olika sammanhang gjorts gällande att polismän i alltför stor utsträckning Det har framförts att det i praxis ställs väsentligt högre krav än i andra fall för att en polisman som utsatts för brott ska få ersättning för allvarlig kränkning. för regeringen att det bör utredas hur polismäns rätt till ersättning vid allvarlig kränkning ska kunna utökas (bet. 2016/17:JuU18 punkt 19, 2016/17:223). Enligt direktiven finns det därför anledning att undersöka hur den skadeståndsrättsliga regleringen tillämpas, i syfte att analysera om åtgärder behöver vidtas för att polismäns rätt till ersättning vid allvarlig kränkning ska kunna säkerställas. För att genomföra vårt uppdrag enligt tilläggsdirektiven har vi haft möten med myndigheter, framför allt , och experter inom civilrättens område. Vi har även tagit del av och analyserat ett stort antal domstolsavgöranden som rör ersättning för allvarlig kränkning till polismän och andra särskilt utsatta yrkes- Skälen för införande av en bestämmelse som utökar polismäns möjlighet att kroppsvisitera förhörspersoner Enligt 2 kap. 6 § första stycket regeringsformen är var och en gentemot det allmänna skyddad mot bland annat kroppsvisitation. också en åtgärd som inskränker rätten till skydd för privat-livet enligt En viktig utgångspunkt har därför varit att det ska finnas ett klart definierat behov av en utvidgning av möjligheterna till kroppsvisitation i samband med förhör, att en bestämmelse kan utformas på ett sätt som innebär att intrånget i den enskildes rätt är proportionerligt samt att lagstiftningen utformas på ett tydligt och väl avgränsat sätt. saknas för de flesta situationer lagstöd för att kroppsvisitera personer som ska höras i . Även om det endast finns ett fåtal exempel på att frånvaron av en möjlighet till kropps- visitation har lett till en konkret risk för skada vid en förhörssituation så finns det ett stort antal exempel på fall där polismän har utsatts för våld eller hot i andra sammanhang än vid förhör. Vidare har förekomsten av illegala vapen ökat i samhället. vid ett flertal tillfällen utsatts för allvarliga angrepp bland annat i form av Till detta kommer en ökad grad av upplevd utsatthet hos polismän när det gäller våld och hot. Bland de som förhörs i förekommer personer som har anknytning till kriminella grupperingar och som därigenom besitter ett betydande Det kan inte uteslutas att den nu beskrivna utvecklingen kan komma leda till angrepp mot polismän eller andra polisanställda även i Mot denna bakgrund framstår det som motiverat att införa en möjlighet att genomföra kroppsvisitation av förhörspersoner i syfte att tillgodose behovet av säkerhet i samband med förhör. Enligt våra direktiv ska vi överväga möjligheten att genomföra kropps- visitation av personer som är kallade till förhör i . En ny reglering bör enligt vår mening dock vara tillämplig med avseende på både och . bland annat utredningens begränsade uppdrag i tilläggsdirektiven har vi inte utrett om det är motiverat att låta en ny reglering även omfatta förhör som äger rum i andra myndigheters lokaler.