prop · H703120 · 2020-03-24 00:00:00 — Därmed saknas det behov av att särskilt överväga ändringar i dessa lagar, i vart fall såvitt gäller näringsidkarens skyldighet att lämna information. Som framgår innehåller de redovisade lagarna även bestämmelser av civilrättslig karaktär, som en enskild konsument kan åberopa mot näringsidkaren. konsumentskyddsförordning tar sikte på över- trädelser som rör det kollektiva konsumentintresset. Detta innebär att överträdelser där en enstaka konsument har drabbats genom att närings- idkaren har brutit mot en civilrättslig regel inte står i fokus. nämns i förordningen att ett testköp kan ske för att upptäcka överträdelser som omfattas av förordningen, såsom vägran att respektera konsumentens ångerrätt vid distansavtal (se skäl 13). Regeringen delar utredningens bedömning att en rimlig tolkning av förordningen är att enstaka över- trädelser mot en civilrättslig regel i princip får anses falla utanför dess tillämpningsområde. Däremot kan överträdelser mot civilrättsliga regler omfattas, om de upprepas och drabbar konsumenternas kollektiva intressen. Ett upprepat åsidosättande av konsumenternas civilrättsliga rättigheter torde i vissa fall kunna angripas av KO med stöd av antingen marknads- föringslagen eller avtalsvillkorslagen. Som utredningen redogör för är definitionen av begreppet marknadsföring i marknadsföringslagen bred. Även avtalsvillkorslagen har ett brett tillämpningsområde. I 3 § i den sistnämnda lagen finns en marknadsrättslig generalklausul som gör det möjligt att under vissa förutsättningar meddela förbud mot oskäliga avtalsvillkor. Med stöd av bestämmelsen kan avtalsvillkor som avviker från tvingande rättsregler förbjudas. Också avtalsvillkor som strider mot dispositiva regler kan angripas, under förutsättning att avvikelsen leder till att avtalsvillkoret får anses oskäligt. Ingripande kan även ske mot avtals- villkor som är oklara. Utredningen har gjort bedömningen att upprepade överträdelser av bestämmelser om exempelvis kreditprövning kan angripas med marknads- föringslagen och ibland avtalsvillkorslagen samt föreslår inte några ändringar i t.ex. konsumentkreditlagen. Enligt regeringens uppfattning kan skäl anföras för att sådana överträdelser inte kan angripas med stöd av marknadsföringslagen eller avtalsvillkorslagen. Det ligger också i linje med vad , (juridiska fakulteten) och har anfört. Regeringen bedömer således att det skulle kunna finnas anledning att överväga ändringar i bl.a. konsument- kreditlagen. Det kräver dock närmare analys och i avsaknad av beredningsunderlag är det inte möjligt att i detta lagstiftningsärende slutligt ta ställning till om bestämmelser bör införas i dessa regelverk. 2019/20:120 Regeringen kan dock komma att återkomma i frågan i ett senare samman- hang. Genom resegarantilagen (2018:1218) genomförs reglerna om resenärers skydd vid obestånd i och rådets direktiv (EU) 2015/2302 av om paketresor och sammanlänkade researrangemang, om ändring av förordning (EG) nr 2006/2004 och och rådets direktiv /83/EU samt om upphävande av rådets direktiv /314/EEG (direktivet om paketresor och samman- länkade researrangemang), punkt 25 i bilagan. Resegarantin ska säkerställa att de betalningar som görs för resan betalas tillbaka till resenären i den utsträckning resan inte genomförs till följd av insolvens hos arrangören. Den som är arrangör av en paketresa är skyldig att, innan resan erbjuds till försäljning, se till att paketresan omfattas av en godkänd resegaranti. Att marknadsföra resor i strid med resegarantilagen, dvs. utan ställd säkerhet, kan skapa ett oriktigt intryck av laglighet och förfarandet har ansetts otillbörligt (se t.ex. MD 2009:3 och MD 2009:17). I den nya resegarantilagen har den tidigare gällande straffsanktionen bytts ut mot en administrativ sanktionsavgift. Regeringen delar utredningens uppfattning att denna omständighet inte bör påverka bedömningen av om förfarandet är otillbörligt. Den marknadsföringsrättsliga dimensionen av att saluföra paketresor utan att resegaranti har ordnats bör kunna angripas med stöd av marknadsföringslagens regelverk. Resegarantilagen reglerar förhållandet mellan det allmänna och olika reseaktörer. Lagen innehåller i 19–23 §§ bestämmelser om tillsyn. Kammarkollegiet utövar tillsyn över lagen och får bl.a. förelägga närings- idkaren att fullgöra sin skyldighet att se till att resegaranti ordnas. Mot bakgrund av resegarantilagens offentligrättsliga karaktär, och då KO på marknadsrättslig väg kan ingripa mot en näringsidkare som saluför resor utan att ordna resegaranti finns det inte behov av ändringar i resegarantilagen. Enligt och rådets förordning (EU) 2017/1128 av om gränsöverskridande portabilitet för innehållstjänster online på den inre marknaden (portabilitetsförordningen), punkt 26 i bilagan, är en tjänsteleverantör skyldig att ordna så att en konsument kan ta med sig en köpt eller abonnerad innehållstjänst på internet över gränserna. Någon nationell lagstiftning som tar sikte på gränsöverskrid- ande portabilitet finns inte, men enligt avtalsvillkorslagen kan en närings- idkare förbjudas att använda ett avtalsvillkor som är oskäligt mot konsum- enten. Avtalsvillkor som förhindrar gränsöverskridande portabilitet bör kunna angripas av KO med stöd av avtalsvillkorslagen. De kompletteringar som föreslås i den lagen kommer således automatiskt att få genomslag för portabilitetsförordningen. Vidare torde underlåtenhet av näringsidkaren att tillhandahålla viss information kunna angripas med stöd av Någon ytterligare reglering med anledning av portabilitetsförordningen är därför inte nödvändig. Artikel 20 i och rådets direktiv /123/EG av om tjänster på den inre marknaden (tjänstedirektivet), punkt 12 i bilagan, innehåller principen om icke-diskriminering. Principen om icke-diskriminering återges i 20 § lagen (2009:1079) om tjänster på den inre marknaden. I förarbetena hänvisas till avtalsvillkorslagens marknadsrättsliga sanktioner mot erbjudande av oskäliga avtalsvillkor (prop. 2008/09:187 s. 187). Kompletteringar i avtalsvillkorslagen kommer således automatiskt att få genomslag beträffande lagen om tjänster på den inre marknaden. I skäl 4 till och rådets förordning (EU) 2018/302 av om åtgärder mot omotiverad geoblockering och andra former av diskriminering på grund av kunders nationalitet, bo- sättningsort eller etableringsort på den inre marknaden och om ändring av förordningarna (EG) nr 2006/2004 och (EU) 2017/2394 samt direktiv /22/EG (geoblockeringsförordningen), punkt 27 i bilagan, konstat- eras att artikel 20 i tjänstedirektivet inte har haft full verkan när det gäller att bekämpa diskriminering. Syftet med förordningen är att bidra till en väl fungerande inre marknad genom att förhindra omotiverad s.k. geo- blockering och andra former av diskriminering, som direkt eller indirekt grundar sig på kunders nationalitet, bosättningsort eller etableringsort. Med geoblockering avses den situationen att en näringsidkare som bedriver näringsverksamhet i en medlemsstat blockerar eller begränsar åtkomsten till sina webbplatser och liknande för kunder från andra medlemsstater. Ett annat fall av geoblockering är när en näringsidkare tillämpar andra allmänna villkor för åtkomst till sina varor och tjänster för kunder från andra medlemsstater. I artikel 10.2 i geoblockerings- förordningen anges att den förordningen ska läggas till som en punkt i bilagan till konsumentskyddsförordning. Detta innebär att de utrednings- och tillsynsbefogenheter som följer av konsument- skyddsförordning ska vara tillämpliga även vid överträdelser av geo- blockeringsförordningen. Detta gäller dock endast när kunden är en konsument. Lagen (2019:59) med kompletterande bestämmelser till EU:s geo- blockeringsförordning trädde i kraft . Enligt lagen ska den eller de myndigheter som regeringen bestämmer stödja och kontrollera att geoblockeringsförordningen följs. En näringsidkare som har brutit mot förordningens bestämmelser om åtkomst till webbplatser och liknande, åtkomst till varor eller tjänster eller förbud mot diskriminering av skäl som rör betalning ska åläggas att betala en sanktionsavgift. I förarbetena konstateras att det inte finns någon myndighet som har ansvar för tillsyn på hela det område som geoblockeringsförordningen reglerar (prop. 2018/19:26 s. 20 f.). I de fall då kunden är en konsument bedömdes det ändamålsenligt att ansvarar för att förordningen följs. Regeringen konstaterade vidare att geoblockeringsförordningen inte ställer upp något krav på att ansvaret för att förordningen genomförs på ett 2019/20:120 korrekt och verkningsfullt sätt utövas genom regelrätt tillsyn. Vidare noterades att konsumentskyddsförordning antagits och att en utredning fått i uppdrag att utarbeta de författningsförslag som behövs för att komplettera förordningen. Regeringen bedömde att det inte skulle in- föras några särskilda bestämmelser om befogenheter vid tillsyn, eftersom ändamålsenliga verktyg för tillsyn skulle komma att finnas på plats vid ikraftträdandet av konsumentskyddsförordningen (samma prop. s. 22 f.). Avtalsvillkor som strider mot geoblockeringsförordningen får visser- ligen anses vara oskäliga. KO kan därför ingripa mot en sådan överträdelse med stöd av avtalsvillkorslagen. Vissa andra överträdelser mot geo- blockeringsförordningen kan dock svårligen inordnas under begreppet marknadsföring. Detta torde bl.a. vara fallet när åtkomsten till webbplatser och liknande blockeras eller begränsas. Ingripande kan i dessa fall inte ske med stöd av marknadsföringslagen. Som flera remissinstanser, bl.a. (Patent- och marknadsöverdomstolen), har påtalat behöver ändringar därför övervägas även i lagen med kompletterande bestäm- melser till EU:s geoblockeringsförordning. Utredningen för resonemang vad gäller EU:s geoblockeringsförordning men lämnar inte förslag till lagstiftning vad gäller den lagen. är en ansvarig myndighet enligt lagen med kompletterande bestämmelser till EU:s geoblockeringsförordning. prövar frågor om sanktionsavgift när det gäller överträdelser som drabbar kunder som är konsumenter och ska också ge praktiskt stöd till konsumenter i händelse av tvist (se 2 och 3 §§ förordningen [2019:60] med kompletterande bestämmelser till EU:s geoblockeringsförordning). Därmed faller det sig naturligt att Konsument- verket ges befogenheter att ingripa enligt lagen med kompletterande bestämmelser till EU:s geoblockeringsförordning. Regeringen bör i övrigt ha möjlighet att bestämma att en eller flera myndigheter ska stödja och utöva tillsyn över att EU:s geoblockeringsförordning följs. Direktivet om audiovisuella medietjänster och rådets direktiv /13/EU av om samordning av vissa bestämmelser som fastställs i medlemsstaternas lagar och andra författningar om tillhandahållande av audiovisuella medietjänster (direktivet om audiovisuella medietjänster), punkt 17 i bilagan, reglerar tv-sändningar och beställ-tv. Direktivet bygger på ursprungslandsprincipen. Radio- och tv-lagen (2010:696) genomför delvis direktivet. Artiklarna 9–11 och 19–26 innehåller bestämmelser om krav på audiovisuella kommersiella meddelanden, om reklam avseende tobak, alkohol och medicinsk behandling samt om sponsring och produkt- placering. och rådets direktiv (EU) 2018/1808 av om ändring av direktiv /13/EU om samordning av vissa bestämmelser som fastställs i medlemsstaternas lagar och andra författningar om tillhandahållande av audiovisuella medietjänster har antagits. En särskild utredare har lämnat förslag till författningsändringar och andra åtgärder som behövs i betänkandet En moderniserad radio- och tv-lag – genomförande av ändringar i AV-direktivet (se SOU 2019:39). Marknadsföringslagen gäller oavsett vilket medium som används. Detta innebär att KO kan angripa otillbörlig marknadsföring i tv-sändningar eller beställ-tv med stöd av den lagen. Även överträdelser mot förbudet mot marknadsföring av alkohol och tobak kan, om sändningen omfattas av svensk jurisdiktion, angripas av KO som otillbörlig marknadsföring. och tv övervakar genom granskning i efterhand om program står i överensstämmelse med radio- och tv-lagen. Med beaktande av tillsynens karaktär och vad den avser delar regeringen utredningens bedömning att det inte kan anses motiverat att gransknings- nämnden ges befogenheter enligt EU-förordningen. Även Justitiekanslern och Myndigheten för press, radio och tv har ett visst tillsynsansvar enligt radio- och tv-lagen. Såvitt kan bedömas aktualiseras inte dessa myndig- heters tillsyn när det gäller de artiklar i direktivet som omfattas av konsumentskyddsförordnings tillämpningsområde. Som har framgått tillämpas marknadsföringslagen vid underlåtenhet att lämna viss information enligt betaltjänstlagen. utövar enligt 8 kap. 1 § tillsyn beträffande övriga bestämmelser i 4 a kap. Behovet av ändringar när det gäller tillsynen av dessa bestämmelser behöver över- vägas. Artiklarna 10, 11, 13–18, 21–23, kapitel 10 samt bilagorna I och II i och rådets direktiv /17/EU av om konsumentkreditavtal som avser bostadsfastighet och om ändring av direktiven /48/EG och 2013/36/EU och förordning (EU) nr 1093/2010 (bolånedirektivet), punkt 23 i bilagan, är huvudsakligen redan genomförda genom dels ändringar i konsumentkreditlagen, dels den näringsrättsliga lagen (2016:1024) om verksamhet med bostadskrediter. Den senare lagen innehåller bl.a. bestämmelser om rådgivning, oberoende kreditförmedling, riktlinjer för utlåning och dokumentation. Finans- inspektionen har tillsyn över lagen om verksamhet med bostadskrediter (5 kap. 2 §). Det behöver övervägas om det finns behov av att komplettera tillsynsbestämmelserna i lagen om verksamhet med bostadskrediter för att leva upp till konsumentskyddsförordning. Artiklarna 86–100 i och rådets direktiv /83/EG av om upprättande av gemenskapsregler för human- läkemedel, punkt 5 i bilagan, innehåller en detaljerad reglering av marknadsföring av humanläkemedel. I direktivet finns bl.a. bestämmelser om förbud mot marknadsföring av läkemedel som inte är godkända för försäljning och bestämmelser om hur läkemedelsreklam ska vara ut- formad. Direktivet genomfördes genom ändringar läkemedels- lag och genom föreskrifter av . Bestämmelserna om marknadsföring finns nu i 12 kap. läkemedelslagen (2015:315) och i föreskrifter (LVFS 2009:6) om marknadsföring av humanläkemedel. har enligt 14 kap. 1 § tillsyn över bestämmelserna i läkemedelslagen, oavsett i vilket medium marknadsföringen förekommer. har vissa utrednings- och tillsynsbefogenheter. 2019/20:120 behöver övervägas om det finns behov av ändringar i läkemedelslagen för att leva upp till EU-förordningen i fråga om marknadsföring av human- läkemedel. Även KO har tillsynsansvar över viss marknadsföring av läkemedel och medicinsk behandling. Det gäller radio- och tv-lagens bestämmelser om reklam för viss medicinsk behandling och om försäljningsprogram (se 14 § första och andra styckena och 16 kap. 4 § radio- och tv-lagen). En handling som strider mot någon av dessa bestämmelser ska anses vara otillbörlig enligt marknadsföringslagen (se 17 kap. 9 § radio- och tv- lagen). Övervägandena beträffande marknadsföringslagen kommer så- ledes att få automatiskt genomslag på det nu aktuella området. Regeringens förslag: ska få förelägga var och en att tillhandahålla sådana handlingar som behövs i ett ärende om tillämpningen av marknadsföringslagen eller lagen om avtalsvillkor i Ett vitesföreläggande av med stöd av marknadsföringslagen eller avtalsvillkorslagen om att tillhandahålla bl.a. handlingar, upplysningar och varuprover ska inte längre behöva föregås av en uppmaning. ska få bestämma att beslut om före- läggande ska gälla . Det ska i betaltjänstlagen och lagen om verksamhet med bostads- krediter införas en rätt för att förelägga var och en att lämna upplysningar och tillhandahålla de handlingar som behövs i ett ärende om tillämpningen av de bestämmelser i respektive lag som omfattas av konsumentskyddsförordnings tillämpnings- Även i lagen med kompletterande bestämmelser till EU:s geo- blockeringsförordning ska en sådan möjlighet införas för berörd Regeringens bedömning: Det saknas behov av ändringar i läke- medelslagen när det gäller skyldigheten att lämna upplysningar och Utredningens förslag och bedömning överensstämmer i huvudsak Utredningen föreslår dock inte bestämmelser om till- synsbefogenheter i lagen med kompletterande bestämmelser till EU:s Vidare föreslår utredningen att det uttryckligen ska anges att möjligheten till föreläggande ska gälla även i förhållande till en statlig eller myndighet. Remissinstanserna: De flesta av remissinstanserna tillstyrker eller har inget att invända mot utredningens förslag och bedömning. Myndigheten för press, radio och tv framhåller att meddelarskyddet i grundlagarna måste beaktas när det gäller befogenheterna att kunna ålägga någon att lämna upplysningar och tillhandahålla handlingar. och TU – Medier i förespråkar att det uttryckligen framgår av regleringen att skyldigheten att lämna uppgifter och handlingar inte gäller uppgifter som omfattas av journalisters tystnadsplikt. Svensk Försäkring förutsätter att dialog även fortsättningsvis kommer att vara utgångs- punkten i tillsynsarbete. Även och framhåller betydelsen av uppmaningar och information. TU – Medier i anser att om en avvikelse från det gällande förhållningssättet, som har byggt på dialog och rättelse, ska göras behöver det uttalas och tydliggöras klarare. anför att även om en aktör vill hjälpa KO med utlämnande av handlingar är det inte klart att så kan ske frivilligt utan föreläggande, eftersom dataskyddslagstiftningen kräver att den personuppgiftsansvarige säkerställer att det finns en laglig grund för ett sådant utlämnande. (Patent- och marknadsöverdomstolen) och för fram att det är tveksamt om förslaget till bestämmelse om tillhanda- hållande av handlingar omfattar alla de kategorier av information som anges i artikel 9.3 b i EU-förordningen. Domstolen pekar också på att ”handling” är ett nationellt begrepp som inte nödvändigtvis ansluter till förordningen. (juridiska fakulteten) anför liknande synpunkter samt noterar en tendens att snäva in och förenkla förordningens bestämmelser och inte genomföra dem i svensk rätt i deras helhet. menar att det inte är rimligt att aktualisera vite för företag som inte har möjlighet att på plats tillhandahålla tillsynsmyndigheten efterfrågad information och att en näringsidkare bör få skälig tid att uppfylla upp- lysningsskyldigheten. Organisationen framhåller också att det är viktigt att vad som är relevant data och relevanta handlingar inte tolkas vitt på ett sätt som medför att företagshemligheter skadas mer än nödvändigt. NDM – Näringslivets Delegation för Marknadsrätt lyfter liknande förhållanden som och förespråkar att tillsynsmyndigheten ska kunna visa nyttan av tillsynen och skriftligen dokumentera sina överväganden. Skälen för regeringens förslag och bedömning Enligt artikel 9.3 b konsumentskyddsförordning ska behöriga myndigheter ha befogenhet att begära att en myndighet, ett offentligt organ, en offentlig enhet eller en fysisk eller juridisk person tillhandahåller relevant information, relevanta data eller relevanta handlingar, oavsett form eller format och oberoende av deras lagringsmedium eller lagrings- plats. Syftet ska vara att fastställa huruvida en överträdelse som omfattas av förordningen har ägt rum eller äger rum och att kartlägga uppgifter om överträdelsen. Det kan handla om att spåra finansiella flöden och data- flöden eller att fastställa identiteten hos de personer som är involverade i flödena. Bankkontouppgifter eller uppgifter om webbplatser är exempel på sådant som kan efterfrågas. Marknadsföringslagen och avtalsvillkorslagen innehåller vissa bestäm- melser om upplysningsskyldighet och tillhandahållande av handlingar. Sådana bestämmelser finns även i betaltjänstlagen, lagen om verksamhet med bostadskrediter och läkemedelslagen. Som har konstaterats tidigare innehåller lagen med kompletterande be- stämmelser till EU:s geoblockeringsförordning inte några särskilda be- stämmelser om befogenheter vid tillsyn. Upplysningsskyldigheten enligt gällande rätt En upplysningsskyldighet för näringsidkaren i förhållande till KO infördes (se 6 a § lagen [1970:412] om otillbörlig marknadsföring). Syftet var främst att få till stånd ett meningsutbyte mellan KO och näringsidkaren (prop. 1972:131 s. 14 f.). Regleringen kompletterades med en skyldighet för näringsidkaren att under vissa förutsättningar tillhandahålla handlingar, varuprover och liknande (se 11 § marknadsföringslagen [1975:1418]). Med anledning av konsumentskyddsförordning utvidgades den personkrets som omfattas av skyldigheten att yttra sig och lämna upp- lysningar till att omfatta var och en. Enligt marknadsföringslagen ska således var och en på uppmaning av KO yttra sig och lämna de upplysningar som behövs i ett ärende om till- lämpningen av lagen (42 § 1). En näringsidkare ska också på uppmaning av KO tillhandahålla de handlingar, varuprover och liknande som kan ha betydelse för utredningen i ett ärende där beslut om förbud mot viss marknadsföring eller åläggande att lämna information eller tillhandahålla tekniska hjälpmedel kan antas komma i fråga (42 § 2). En motsvarande bestämmelse finns i 8 § avtalsvillkorslagen. Vidare är den som har med- delats ett förbud eller åläggande enligt lagen skyldig att på uppmaning av KO tillhandahålla de upplysningar, handlingar, varuprover och liknande som behövs för tillsynen över att förbudet eller åläggandet följs. Enligt 8 kap. 2 § betaltjänstlagen ska betalningsinstitut, registrerade betaltjänstleverantörer och några andra särskilt angivna näringsidkare lämna de upplysningar om sin verksamhet och därmed sammanhängande omständigheter som inspektionen begär. Kreditgivare och kreditförmedlare enligt lagen om verksamhet med bostadskrediter ska lämna de upplysningar om sin verksamhet och därmed sammanhängande omständigheter som inspektionen begär vid tillsynen enligt lagen (5 kap. 3 §). Upplysnings- skyldighet föreligger även för företag i samma koncern som kreditgivaren eller kreditförmedlaren och för företag som har fått i uppdrag av kreditgivaren eller kreditförmedlaren att utföra visst arbete eller vissa funktioner (5 kap. 5 och 6 §§). har enligt 14 kap. 2 § första stycket läkemedelslagen rätt att på begäran få de upplysningar och handlingar som behövs för till- synen enligt läkemedelslagen. Var och en ska lämna upplysningar och tillhandahålla handlingar Befogenheten enligt EU-förordningen avser tillhandahållande av relevant information, relevanta data och relevanta handlingar. En begäran om sådana uppgifter ska kunna riktas mot en myndighet, ett offentligt organ eller en fysisk eller juridisk person. I den utsträckning som de svenska bestämmelserna om upplysningsskyldighet och tillhandahållande av handlingar inte fullt ut uppfyller förordningen finns det behov av att komplettera lagstiftningen. Till skillnad från bl.a. (Patent- och marknadsöver- domstolen), och (juridiska fakulteten) anser regeringen att utredningens förslag omfattar de kategorier av information som anges konsumentskydds- förordning. Regeringen konstaterar att det i förordningen inte definieras närmare vad som avses med information, data och handlingar. Förordningen ger inte stöd för någon bestämd slutsats i vad mån dessa begrepp skiljer sig åt. Regeringen delar utredningens bedömning att någon skillnad inte förefaller vara avsedd. Förordningen har såvitt kan bedömas getts en detaljerad och överlappande utformning för att inte något ska falla utanför. Enligt 42 § 1 marknadsföringslagen respektive 8 § 1 avtalsvillkorslagen är var och en skyldig att yttra sig och lämna upplysningar. Med stöd av bestämmelsen kan KO alltså begära att vem som helst lämnar informationen. När det gäller frågan om 42 § 2 marknadsföringslagen, som ger KO rätt att få del av handlingar, innebär en möjlighet för KO att begära ut ”data” kan rättsläget inte anses vara helt klart. I förarbetena (prop.