prop · H80335 · 2020-10-19 00:00:00 — Det ligger inom nämndens ansvar att se till att vården inte pågår längre än nödvändigt med hänsyn till omständigheterna. Det är därför viktigt att nämnden får sådan insyn i hur vården bedrivs och att nämnden kontinuerligt kan följa vården (prop. 1979/80:1 s. 587). För att kunna avgöra när vården inte längre behövs är det viktigt att socialnämnden har insyn i vården och aktivt följer den. De regelbundna övervägandena fyller således en viktig funktion, inte minst ur ett rättssäkerhetsperspektiv. Genom att nämnden ska överväga om vården behövs är nämnden ålagd en aktiv handling, som består av att regelbundet hålla sig underrättad om och bedöma om vården behövs. Regeringen anser att det finns en risk att utredningens förslag medför en förändring av socialnämndens ansvar i detta avseende. Att undanröja den oro som kan uppstå är givetvis angeläget, men att göra det genom att ersätta socialnämndens skyldighet att överväga vården med en rapporteringsskyldighet till nämnden skulle, som även påpekas av , kunna leda till att relevanta överväganden om vården uteblir och att vården därför pågår längre än nödvändigt men även till att vården upphör fast den fortfarande behövs. Regeringen anser därför, i likhet med Nationell Samverkan för Psykisk Hälsa och Civil Rights Defenders, att det är viktigt att nämndens nuvarande ansvar inte förändras. I syfte att motverka den osäkerhet som kan uppstå i samband med övervägandet av vården har regeringen övervägt att införa en rapporteringsskyldighet och behålla kravet på övervägande. Rapporteringsskyldigheten kan dock inte, som påpekas av ombudsmän och Kommuner och Regioner, kopplas till barnets särskilda socialsekreterare eftersom det inte alltid finns en sådan utsedd (se 6 kap. 7 c § SoL). Att införa en rapporteringsskyldighet och behålla kravet på övervägande anser regeringen inte heller är en ändamålsenlig ändring för att förtydliga socialnämndens förfarande och det kommer inte att leda till minskad osäkerhet. Av förarbetena framgår tydligt att förfarandet innebär att den tjänsteman vid förvaltningen som har den närmare uppsikten över vården minst en gång ska anmäla till nämnden hur vården har bedrivits och hur barnets och föräldrarnas förhållanden utvecklar sig, och att avsikten med tjänstemannens anmälan till socialnämnden inte är att den alltid ska leda fram till ett formellt beslutsförfarande (prop. 1989/90:28 s. 114). övervägande måste dessutom ske med stor omsorg med hänsyn till vad det betyder för barnet. har även i sin för förtydligat vad socialnämndens övervägande innebär. Mot denna bakgrund anser regeringen att det kan finnas andra lämpliga åtgärder än lagstiftning för att komma till rätta med den osäkerhet som i vissa fall kan uppstå i samband med nämndens övervägande. Regeringen avser att följa frågan och överväga ytterligare insatser. Mot denna bakgrund bedömer regeringen att lagstiftningen inte bör ändras i enlighet med utredningens förslag. Enligt Maskrosbarn krävs en översyn kring barnets särskilda socialsekreterare och hur den rollen fungerar när det gäller kontakt och förtroende. Enligt regeringens mening finns det inte möjlighet att ta ställning till denna fråga inom ramen för detta lagstiftningsärende. Särskilda lämplighetskrav ställs på det Regeringens förslag: Det ska ställas särskilda lämplighetskrav på det offentliga biträdet för den unge i mål och ärenden enligt lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga. Endast den som på grund av sina kunskaper och erfarenheter och även i övrigt är särskilt lämplig för uppdraget ska få förordnas. Begreppet social distriktsnämnd ska tas bort i bestämmelsen om Utredningens förslag överensstämmer delvis med regeringens. Utredningen föreslår att det utöver krav på särskild lämplighet på grund av kunskaper och erfarenheter införs ett krav på lämplighet på grund av Utredningen föreslår inte att det ska införas ett krav på att det offentliga biträdet även i övrigt ska vara särskilt lämplig för Remissinstanserna: Majoriteten tillstyrker eller har inte någon invänd- ning mot utredningens förslag. Flera remissinstanser, däribland och flera förvaltningsdomstolar, ifrågasätter dock hur förslaget ska kunna tillämpas i praktiken och pekar på svårigheten att avgöra om biträdet uppfyller lämplighetskraven. anser att det kan vara svårt för förvaltningsrätterna att införa rutiner som medför att de personer som förordnas faktiskt uppfyller Vidare påpekar i att även yngre jurister bör kunna komma i fråga om de t.ex. utifrån annan erfarenhet och relevant utbildning bedöms lämpliga. Förvaltningsrätten i ser en risk att det, åtminstone inledningsvis, kommer att vara en liten krets av jurister som återkommande förordnas. Vidare uppger Förvaltningsrätten i att problem kan uppstå när ett förordnat biträde substituerar sitt uppdrag till en biträdande jurist som inte uppfyller kraven och menar att negativa konsekvenser i form av t.ex. uppskjutna förhandlingar och längre hand- läggningstider kan uppstå. Förvaltningsrätten i understryker att rätten , med anledning av bestämmelser i lagen (1996:1620) om offentligt biträde och rättshjälpslagen (1996:1619), endast bör utse den som är lämplig för uppdraget. Förvaltningsrätten anser vidare att förslaget kan medföra vissa praktiska problem, t.ex. vem som ska avgöra vem som är särskilt lämplig och om ett beslut att inte utse ett visst biträde ska kunna Därutöver finns det enligt Förvaltningsrätten i risk för att det kan vara svårt att hitta ett tillgängligt biträde, i vart fall initialt. Även Förvaltningsrätten i uppger att det kan vara svårt att förordna biträden. Både Förvaltningsrätten i och Förvaltningsrätten i anser därför att det bör övervägas om det i stället för ”får endast den förordnas som…” bör anges ”bör endast den förordnas som…”. Förvaltningsrätten i påpekar att det inte framgår hur de personliga egenskaperna ska manifesteras och inte heller hur domstolen ska kunna få kännedom om vilka offentliga biträden som är särskilt Det är enligt Förvaltningsrätten i även oklart vilka kunskaper och erfarenheter som ska tillmätas betydelse. ställer sig tveksamt till att införa ett särskilt lämplig- hetskrav eftersom det riskerar att leda till praktiska problem för domstolarna, både när det gäller att ha information om och bedöma vilken kompetensnivå de offentliga biträdena har och i fråga om att bedöma vilka personliga egenskaper som uppfyller lämplighetskravet. anser att det bör förtydligas att det är önskvärt att ombuden träffar sina klienter fysiskt och Nationell Samverkan för Psykisk Hälsa och Civil Defenders anser att det offentliga biträdet behöver komma in i processen på ett tidigare stadium. efterfrågar riktlinjer för genom- förandet och anser att det behövs ett system för hur olämpliga företrädare ska kunna identifieras. bör utformas i enlighet med 5 § lagen (1997:997) om särskild företrädare för barn och påpekar att normalt sett bör en advokat eller en biträdande jurist vara bäst lämpad att utses som offentligt biträde för barn och unga. Förvaltningsrätten i avstyrker förslaget eftersom det medför Enligt Förvaltningsrätten i handlar det bland annat om när och hur de offentliga biträdena ska skaffa sina första erfarenheter och vem som ska värdera deras personliga egenskaper. kunna bedöma lämpligheten kommer det kanske bli nödvändigt att begära in intyg på att biträdet gått särskilda kurser. Förvaltningsrätten i inte heller motsvarande krav i lagen (1988:870) om vård av missbrukare, i migrationsmål eller i mål om Det finns inte heller någon analys av hur det särskilda lämplighetskravet faktiskt tillämpas i tingsrätterna när det gäller särskild företrädare för barn. Vidare ställer sig Förvaltningsrätten i tveksam till att det görs ett urval av endast särskilt lämpliga och menar att det även kan rymmas en motsättning i att ställa ett sådant krav eftersom det förekommer att barnet önskar en viss advokat och med förslaget är det inte säkert att domstolen skulle bedöma denne som särskilt lämplig, dock utan att vara direkt olämplig. Frågan är då vad som är till barnets bästa, att domstolen utser ett annat men lämpligt biträde eller att barnets önskemål Skälen för regeringens förslag Förbättrade förutsättningar för barn och unga att få sina rättigheter I 39 § första stycket LVU finns bestämmelser om i vilka fall offentligt biträde ska förordnas i mål och ärenden enligt LVU. förordnas i mål och ärenden om beredande av vård, omhän- dertagande, fortsatt omhändertagande, upphörande av fortsatt omhänder- tagande, upphörande av vård, flyttningsförbud, upphörande av flyttnings- förbud, utreseförbud, upphörande av utreseförbud eller tillfälligt utrese- förbud eller vid överklagande enligt 41 § första stycket 1 för den som åtgärden avser samt för dennes vårdnadshavare, om det inte måste antas att behov av biträde saknas. Offentligt biträde förordnas av den domstol som handlägger målet. I ärenden hos socialnämnd eller social distrikts- nämnd förordnas offentligt biträde av förvaltningsrätten (se 39 § fjärde stycket LVU). När offentligt biträde förordnas i mål och ärenden enligt LVU tillämpas lagen om offentligt biträde (se 1 § första stycket lagen om offentligt biträde). Bestämmelserna i den lagen gäller om inte annat är särskilt föreskrivet (1 § andra stycket lagen om offentligt biträde). av offentligt biträde i mål och ärenden om LVU kan prövas självmant av förvaltningsrätten, efter ansökan från enskild part eller efter anmälan från Har den enskilde ansökt om offentligt biträde ska social- nämnden överlämna ansökan med ett eget yttrande till förvaltningsrätten (se 3 § lagen om offentligt biträde). Av 5 § samma lag följer att bestäm- melserna i 26–29 §§ rättshjälpslagen om förordnande och byte av rätts- hjälpsbiträde och om ersättning till rättshjälpsbiträde ska tillämpas i fråga om offentligt biträde. I syfte att förbättra barnets förutsättningar att få sina rättigheter till- godosedda föreslår utredningen att det ska ställas särskilda lämplig- hetskrav på offentliga biträden för barn och unga i mål och ärenden enligt Förslaget innebär att endast den som på grund av sina kunskaper och erfarenheter samt personliga egenskaper är särskilt lämplig för uppdraget ska få förordnas som offentligt biträde. Utredningen tar sin utgångspunkt i att det i LVU inte ställs några särskilda krav på lämplighet eller särskild barnkompetens hos den som förordnas som offentligt biträde i LVU-mål och jämför med de krav som ställs på en särskild företrädare för barn som utses när en vårdnadshavare kan misstänkas för vissa brott mot barnet. Enligt 5 § lagen om särskild företrädare för barn får endast den förordnas som på grund av sina kunskaper och erfarenheter samt personliga egenskaper är särskilt lämplig för uppdraget. I förarbetena motiveras detta med att det för att få representera denna specifika grupp av barn krävs stor förmåga att sätta sig in i barnets situation, att kommunicera med barnet och vinna dess förtroende (prop. 1998/99:133 s. 33). fram att dessa egenskaper även är viktiga när man ska representera barn och unga i mål om tvångsvård. Enligt Riktlinjer från för ett barnvänligt rättsväsende, antagna av 2010, bör juridiska biträden som företräder barn ha utbildning i och kunskaper om barns rättigheter och därmed relaterade frågor, få fortlöp- ande och fördjupande utbildning och kunna kommunicera med barn på deras nivå av förståelse. Som påpekas av Förvaltningsrätten i gäller att offentliga biträden i mål och ärenden enligt LVU ska vara lämpliga. följer av 26 § rättshjälpslagen som anger att till rättshjälpsbiträde får förordnas en advokat, en biträdande jurist på advokatbyrå eller någon annan som är lämplig för uppdraget. Lämplighetskravet omfattar även den som är advokat eller biträdande jurist. Av förarbetena till bestämmelsen framgår att det inte finns några formella behörighetskrav utöver att den som förordnas ska vara lämplig. En verklig prövning av biträdets kvalifi- kationer ska alltid göras. Som huvudregel gäller att den som förordnas ska ha en juristexamen. För att en person som inte har en sådan examen ska komma i fråga som biträde krävs att han eller hon har stora kunskaper på ett särskilt område och att detta kan medverka till att angelägenheten behandlas på ett bättre och mer effektivt sätt än annars (se 1996/97:9 s. 216). Utredningens förslag är således inte sprunget ur att det saknas lämplig- hetskrav och inte heller att det framkommit brister i domstolarnas förord- nanden av offentliga biträden. Vård enligt LVU är emellertid en ingrip- ande åtgärd och ett barn som är aktuell för sådan vård befinner sig ofta i en mycket utsatt situation. Den som företräder barnet behöver därför, på Prop. 2020/21:35 liknande sätt som den som företräder ett barn vars vårdnadshavare miss- tänkts för brott mot barnet, vara särskilt lämpad för uppdraget. I samband med de åtgärder som vidtagits och vidtas för att stärka barns och ungas trygghet vid placeringar utanför hemmet och som beskrivs i avsnitt 4.4, anser regeringen därför att det också finns skäl att genomföra utredningens förslag om att införa särskilda lämplighetskrav för det offentliga biträdet. Regeringen anser att sådana krav för offentliga biträden i mål och ärenden enligt LVU kan förbättra barns och ungas förutsättningar att få sina rättigheter tillgodosedda. Endast den som på grund av sina kunskaper och erfarenheter och även i övrigt är särskilt lämplig bör förordnas Utredningen föreslår att endast den som på grund av sina kunskaper och erfarenheter samt personliga egenskaper är särskilt lämplig för uppdraget ska få förordnas som offentligt biträde. Flera remissinstanser anser dock att de särskilda lämplighetskrav som utredningen föreslår leder till praktiska svårigheter och nämner bland annat att det kan vara svårt för domstolarna att avgöra om de särskilda kraven är uppfyllda. Både och Förvaltningsrätten i ifrågasätter hur personliga egenskaper ska kunna manifesteras och bedömas. Utredningen har som beskrivits ovan huvudsakligen utformat den föreslagna bestämmelsen med 5 § lagen om särskild företrädare för barn som förebild. Av den bestämmelsen följer att endast den får förordnas som på grund av sina kunskaper och erfarenheter samt personliga egenskaper är särskilt lämplig för uppdraget. En sådan särskild företrädare ska som huvudregel förordnas vid en förundersökning i fråga om brott som kan leda till fängelse och som har begåtts mot ett barn om en vårdnadshavare kan misstänkas för brottet eller om det kan befaras att en vårdnadshavare på grund av sitt förhållande till den som kan misstänkas för brottet inte kommer att ta till vara barnets rätt (se 1 § lagen om särskild företrädare för barn). Av förarbetena till 5 § lagen om särskild företrädare för barn framgår att de särskilda kraven avser bland annat förmågan att utöva uppdraget så att barnets bästa sätts i främsta rummet och – i den mån som förutsättningar finns för det – hänsyn tas till barnets egen vilja. Stora krav ställs på förmågan att sätta sig in i barnets situation, att kommunicera med barnet och att vinna dess förtroende. De särskilda kraven gäller vidare förmågan att hantera en mycket känslig situation som ofta kan innefatta komplexa intressekonflikter. Den som ska utses bör ha stor integritet, kunna vinna förtroende både hos personal i förskolan eller skolan, tjänstemännen inom , och – i möjligaste mån – hos vårdnadshavarna (se prop. 1998/99:133 s. 33). Regeringen anser att dessa egenskaper också är viktiga hos offentliga biträden i mål och ärenden enligt LVU. Det är viktigt att det offentliga biträde som ska företräda den unge kan sätta sig in i den unges situation och kan kommunicera med den unge på ett lättförståeligt och anpassat sätt. Vård enligt LVU är en ingripande åtgärd för både barnet och för barnets vårdnadshavare och det handlar ofta om komplexa situationer och svår bakomliggande problematik. offentliga biträdet behöver ha god förmåga att utöva uppdraget så att det 2020/21:35 som bedöms vara barnets bästa i första hand beaktas. Det offentliga biträdet behöver även kunna skapa förutsättningar så att barnets rätt att uttrycka sina åsikter och få dem beaktade i förhållande till barnets ålder och mognad tillgodoses. För målsägandebiträden gäller enligt 4 § lagen (1988:609) om målsägandebiträde att endast den som på grund av sina kunskaper och erfarenheter och även i övrigt är särskilt lämplig för uppdraget får förordnas. I samband med att kompetenskraven för målsägandebiträden skärptes övervägdes om det skulle ställas krav på att målsägandebiträdet även på grund av personliga egenskaper skulle vara lämplig för uppdraget. Ett sådant krav infördes dock inte. Regeringen framhöll att det närmare måste kunna anges vilka personliga egenskaper som avses om ett sådant krav ska införas. Det kan dessutom vålla praktiska problem för domstolarna att bedöma en persons personliga egenskaper (se prop. 2017/18:86 s. 21). Mot denna bakgrund och även mot bakgrund av att flera remissinstanser har påtalat att förslaget leder till praktiska svårigheter och nämner att det kan vara svårt för domstolarna att avgöra om de särskilda kraven är uppfyllda anser regeringen att det inte bör ställas krav på att det offentliga biträdet på grund av personliga egenskaper är lämplig för uppdraget. I stället för att ställa krav på personliga egenskaper bör det krav som ställs vara, i enlighet med vad som gäller för målsägandebiträden, att den som förordnas, utöver att vara särskilt lämplig på grund av sina kunskaper och erfarenheter, även i övrigt måste vara särskilt lämplig för uppdraget. I det begreppet ryms bland annat att det offentliga biträdet ska ha förmåga att sätta sig in i den unges situation och att kunna kommunicera med den unge på ett lättförståeligt och anpassat sätt. Dessutom medför ordalydelsen att rätten kan ta hänsyn till andra omständigheter som talar för att en person är särskilt lämplig för uppdraget. innebär formuleringen att en person som har uppvisat dåligt omdöme eller på annat sätt inte är lämplig för uppdraget inte ska komma i fråga för ett förordnande. Regeringen föreslår därför att endast den som på grund av sina kunskaper och erfarenheter och även i övrigt är särskilt lämplig för uppdraget ska få förordnas som offentligt biträde för den unge i mål och ärenden enligt LVU. Med kunskaper avses bland annat kunskap om barns utveckling och vilka behov och rättigheter barn har. Förvaltningsrätten i tar upp situationen då barnet önskar ett visst biträde men domstolen bedömer att den personen inte är lämplig, dock utan att vara direkt olämplig. Förvaltningsrätten ställer sig frågande till vad som i en sådan situation är till barnets bästa. Av 26 § första stycket rättshjälpslagen följer att om den rättssökande själv har föreslagit någon som är lämplig, ska denne förordnas, om det inte finns särskilda skäl mot det. Domstolen måste alltså göra en lämplighetsbedömning även för den person som barnet föreslår. Kommer domstolen fram till att den person som barnet föreslår inte uppfyller de särskilda lämplighetskraven, bör den personen inte förordnas. Enligt regeringens mening torde domstolarna ha erfarenhet av att hantera sådana situationer. Ett par remissinstanser ifrågasätter vem som avgör om lämplighetskraven är uppfyllda. Det är den domstol som beslutar om förordnandet av offentligt biträde som också behöver göra en bedömning av om biträdet uppfyller lämplighetskraven. Av förarbetena följer dock att den som vill förordnas som rättshjälpsbiträde har bevisbördan för att han eller hon uppfyller kraven (se prop. 1996/97:9 s 216). Förvaltningsrätten i uppger att problem kan uppstå när ett förordnat biträde substituerar sitt uppdrag till en biträdande jurist som inte uppfyller kraven och menar att negativa konsekvenser kan uppstå i form av t.ex. uppskjutna förhandlingar och längre handläggningstider. Domstolarna torde ha erfarenhet av att hantera frågor om substitution utifrån det krav på lämplighet som gäller. Förvaltningsrätten i , Förvaltningsrätten i och Förvaltningsrätten i påpekar att förslaget kan leda till att det blir svårt att få tag på lämpliga offentliga biträden. Mot denna bakgrund anser både Förvaltningsrätten i och Förvaltningsrätten i att det bör övervägas att det i stället för ”får endast den förordnas som…” bör anges ”bör endast den förordnas som…”. Även om förslaget inledningsvis skulle kunna leda till att det för vissa domstolar på mindre orter blir svårare att förordna om offentliga biträden i mål och ärenden enligt LVU, anser regeringen att syftet med förslaget, att förbättra barnets förutsättningar att få sina rättigheter tillgodosedda, överväger de svårigheter som eventuellt uppstår. Som Kammarrätten i påpekar bör de särskilda lämplighetskraven inte utesluta att yngre jurister kan förordnas om de utifrån annan relevant yrkeslivserfarenhet bedöms lämpliga. Exempel på sådan erfarenhet kan vara relevant arbete på en advokatbyrå eller en juristfirma där man regelbundet biträder barn och unga i LVU-mål. Sammanfattningsvis föreslår regeringen att det införs en bestämmelse i LVU om att endast den som på grund av sina kunskaper och erfarenheter och även i övrigt är särskilt lämplig ska få förordnas som offentligt biträde för den unge i mål och ärenden enligt LVU. De nya särskilda lämplighetskraven ersätter inte de grundläggande krav på offentliga biträden som följer av lagen om offentligt biträde och rättshjälpslagen. Det innebär att de särskilda lämplighetskraven i mål och ärenden enligt LVU gäller utöver de krav som följer av 26 § rättshjälpslagen. Förvaltningsrätten i lyfter frågan om huruvida ett beslut att inte utse ett visst biträde ska kunna överklagas. Som anges ovan innebär de nya särskilda lämplighetskraven inte att bestämmelserna i lagen om offentligt biträde och rättshjälpslagen inte ska tillämpas. Bestämmelser om överklagande i lagen om offentligt biträde och tillhörande praxis gäller således även för den nya bestämmelsen i LVU om särskilda lämplighetskrav för offentliga biträden. Kvinnors nätverk framför att det bör förtydligas att det är önskvärt att det offentliga biträdet träffar den unge och Nationell Samverkan för Psykisk Hälsa och Civil anser att det offentliga biträdet behöver komma in i processen på ett tidigare stadium, redan så fort socialnämnden börjar överväga ett omhändertagande. Enligt regeringens mening är detta frågor som inte kan hanteras inom ramen för nuvarande lagstiftningsarbete. Vad gäller det sistnämnda kan det dock nämnas att socialnämnden har en skyldighet att anmäla behov av biträde även om någon ansökan om LVU-vård inte har gjorts. ombudsmän har i flera beslut påpekat vikten av att socialnämnden inte dröjer med att vidarebefordra en ansökan om offentligt biträde eller vid behov självmant anmäler att det finns behov av biträde (se JO 1982/83, dnr 3358-1980, s. 188 och JO 1999/00, dnr 2410-1997, s. 264). 2020/21:35 anser att bestämmelsen bör utformas på samma sätt som 5 § i lagen om särskild företrädare för barn. Av den bestämmelsen framgår, förutom lämplighetskraven, att till särskild företrädare för barn får en advokat, en biträdande jurist på advokatbyrå eller någon annan förordnas. Regeringen anser att detta inte behöver framgå av den föreslagna bestämmelsen eftersom det redan följer av 26 § rättshjälpslagen. Begreppet social distriktsnämnd bör tas bort från bestämmelsen Slutligen föreslår utredningen att begreppet social distriktsnämnd tas bort från 39 § LVU. Regeringen instämmer i utredningens förslag och anser att begreppet bör tas bort. Begreppet är omodernt och av 2 kap. 4 § andra stycket SoL följer att vad som sägs i en författning om socialnämnd i förekommande fall gäller den eller de nämnder som kommunfullmäktige bestämt ska fullgöra kommunens uppgifter inom . Någon ändring i sak är inte avsedd. Regeringens förslag: Lagändringarna ska träda i kraft . Regeringens bedömning: Några särskilda övergångsbestämmelser behövs inte. Utredningens förslag överensstämmer inte med regeringens förslag och bedömning.