prop · H80374 · 2020-12-22 00:00:00 — ett symboliskt värde men att det är tveksamt om domstolarna, annat än i begränsad omfattning, kommer att kunna döma till ansvar med hänsyn till de bevisproblem som är förenade med vaga rekvisit i straffbestämmelsen. anser att det är oklart om straffbestämmelsen kommer att motverka självmord eller självmordsförsök samt om den kommer att leda till fällande domar. () tror inte att införandet av brotten uppmaning till självmord och oaktsam uppmaning till självmord får avsedd effekt. om kriminalisering är ett effektivt medel för att motverka det icke anför att det finns en risk för tillämpnings- svårigheter då beteendet redan, i vart fall till stora delar, torde omfattas av straffbestämmelsen om ofredande. Skälen för regeringens bedömning: Att uppmana eller att på något annat sätt påverka en annan person att begå självmord är ett hänsynslöst beteende som kan leda till allvarliga konsekvenser. resultatet av en rationell beslutsprocess, en självmordsnära person är i stället mycket ambivalent inför att ta sitt liv. Människan är vidare mottaglig för yttre påverkan och således mottaglig för den typ av påverkan som en uppmaning att begå självmord utgör. Genom den vision antog 2008 är utgångspunkten att självmord är något som ska förhindras och förebyggas i den mån det är möjligt. Regeringen delar därför utredningens och de flesta remissinstansernas bedömning att uppmaningar och vissa andra former av påverkan att begå självmord bör kunna leda till straffrättsligt ansvar. Som utredningen redovisar finns det inte någon befintlig straffbestämmelse som direkt tar sikte på att uppmana någon att begå självmord. Däremot finns det ett antal brott i som under vissa omständigheter skulle kunna aktualiseras, t.ex. mord och dråp, vållande till annans död eller kroppsskada eller olaga tvång. Regeringen delar dock utredningens bedömning att dessa bestämmelser mycket sällan kan tilllämpas med anledning av en uppmaning eller påverkan att begå självmord och därmed inte ger ett tillräckligt straffrättsligt skydd i praktiken. Det finns dock anledning att särskilt nämna ofredande. Brottet fick en ny lydelse . Enligt den nya lydelsen döms för ofredande den som fysiskt antastar någon annan eller utsätter någon annan för störande kontakter eller annat hänsynslöst agerande, om gärningen är ägnad att kränka den utsattes frid på ett kännbart sätt. I förarbetena till bestämmelsen uttalades att innehållet i enstaka yttranden i begränsad utsträckning bör kunna ge uttryck för ett sådant hänsynslöst agerande som är straffbart som ofredande under förutsättning att gärningen också är ägnad att kränka någons frid på ett kännbart sätt. Förutom lämnande av falska dödsbud bör det t.ex. kunna utgöra ett hänsynslöst agerande att framföra yttranden som, utan att utgöra hot om brottslig gärning, ifrågasätter någons människovärde, rätt till liv och till sin trygghet eller på annat sätt ger uttryck för hat mot någon. Exempel på sådana yttranden kan vara att med emfas uppmana någon att ta livet av sig. (Se prop. 2016/17:222 Ett starkt straffrättsligt skydd för den personliga integriteten s. 62 f.) Även om bestämmelsen om ofredande under vissa omständigheter skulle kunna tillämpas på en uppmaning till självmord bedömer regeringen, liksom utredningen, att en särskild straffbestämmelse bör införas. Förutom att ett mer heltäckande och för handlingen mer välanpassat straffansvar kan åstadkommas genom en särskild straffbestämmelse, ger det ett tydligt besked om att det inte kan accepteras att någon tar sig rätten att uppmana en annan människa att ta sitt liv. Ett särskilt straffansvar har också större förutsättningar att verka normerande och bidra till förebyggande av framför allt sådana uppmaningar som sker via internet där människor agerar mer ohämmat och utan insikt i vilka konsekvenser deras agerande kan få. Det kan slutligen också ifrågasättas om straffskalan för ofredande är tillräcklig för att spegla allvaret i uppmaning till självmord med de långtgående konsekvenser ett sådant beteende kan leda till. När det gäller synpunkt om tillämpningssvårigheter i förhållande till bestämmelsen om ofredande anser regeringen tvärtom att en särskild straffbestämmelse tydliggör rättsläget. Några remissinstanser, bl.a. och , invänder inte mot en särskild straffbestämmelse men ifrågasätter om 2020/21:74 bestämmelsen skulle bli effektiv. Regeringen redovisar i avsnitt 4.3 sin bedömning av hur det särskilda straffansvaret bör utformas. En utgångspunkt vid den bedömningen är att rekvisiten ska utformas så att det inte uppkommer onödiga tillämpnings- och bevissvårigheter. Som utredningen påpekar sker uppmaning till självmord vanligen via olika tekniska kanaler, exempelvis i sociala medier, applikationer för direktkommunikation eller mer traditionell telekommunikation. Det beteende som ska utredas finns i dessa fall dokumenterat. Om uppmaningen inte skett via en teknisk kanal uppstår samma bevissvårigheter som vid alla gärningar som inte lämnar fysiska spår efter sig. Regeringen anser dock inte att de bevissvårigheter som kan vara förknippade med ett straffansvar för uppmaning till självmord är sådana att de skiljer sig från de bevissvårigheter som normalt förekommer vid denna typ av straffbestämmelser (jfr t.ex. olaga hot i 4 kap. 5 § ). I vart fall utgör inte bevissvårigheterna ett tillräckligt skäl mot att införa en särskild straffbestämmelse. Regeringen gör därför sammanfattningsvis bedömningen att en särskild straffbestämmelse bör införas. Regeringens förslag: Straffbestämmelsen ska placeras i 4 kap. brotts- balken och omfatta den som uppmanar eller på annat liknande sätt utövar psykisk påverkan mot någon att begå självmord om gärningen är ägnad att medföra en inte obetydlig fara för en sådan handling. ska benämnas uppmaning till självmord. Straffet ska vara fängelse i Straffbestämmelsen ska även omfatta den som begår en sådan gärning och inte har uppsåt till men är oaktsam beträffande de omstän- digheter som innebär att gärningen är ägnad att medföra en inte obe- tydlig fara för självmord. Brottet ska benämnas oaktsam uppmaning till Straffet ska vara böter eller fängelse . Utredningens förslag stämmer delvis överens med regeringens. ningen föreslår att brottet ska utformas som ett konkret farebrott, dvs. det för straffansvar ska krävas att det i det enskilda fallet har funnits en fara för följdens förverkligande. Utredningen föreslår även i övrigt en del- vis annorlunda språklig och redaktionell utformning av bestämmelsen som bl.a. innebär att straffansvaret ska omfatta den som hetsar någon att begå Remissinstanserna: En klar majoritet av remissinstanserna tillstyrker eller invänder inte mot utredningens förslag. påpekar att ordet ”hetsa” omfattas av ”uppmana eller på annat sätt utöva psykisk påverkan”. Enligt hovrätten bör även icke verbala uppmaningar, såsom att t.ex. lägga ett rakblad framför en suicidal person, omfattas av straffbestämmelsen. Hovrätten anser vidare att begreppet ”fara” bör användas i stället för ”risk” samt att brottet bör formuleras som ett abstrakt farebrott och träffa uppmaningar som är ägnade att framkalla, förstärka eller vidmakthålla en inte obetydlig fara för självmord. () föreslår att begreppet risk byts ut mot fara. Justitiekanslern anser att den föreslagna straffbestämmelsen, med dess utformning som ett konkret farebrott, riskerar att leda till såväl bevissvårigheter som tillämpningsproblem. anser att alla brott som är utformade som konkreta farebrott är behäftade med ett antal tolknings- och tillämpningsproblem och framhåller att straffbestämmelsen måste vara tydlig i fråga om vilka straffbara gärningar som omfattas av den. När det gäller utredningens förslag om oaktsamhetsansvar är de flesta remissinstanser positiva. Hovrätten för anser dock att det behöver göras en mer djupgående analys av förslaget. Justitiekanslern påpekar att oaktsamhetsbrott i regel är förbehållet brott med betydligt högre straffvärden. anser att rubriceringen ”oaktsam uppmaning” är språkligt missvisande, eftersom det inte är själva uppmaningen som ska vara täckt av gärningsmannens oaktsamhet. i för fram att ett brottsoffer som befinner sig i beroendeställning eller har en intellektuell funktionsnedsättning kan ha svårare att stå emot påtryckningar. pekar också på att det bör vara en försvårande omständighet om det är en vårdnadshavare eller annan närstående som är den som uppmanar till självmord. och om våld i nära relationer betonar behovet av att synliggöra de särskilda omständigheter som kan förekomma i en hederskontext. anför att påtryckningar och uppmaningar mot personer utsatta för hedersrelaterat våld och förtryck bör kunna betraktas som brottsliga handlingar. anser inte att det ska dömas både för vållande till annans död eller kroppsskada och uppmaning till självmord om en uppmaning till självmord följs. Hovrätten efterfrågar också en djupare analys av förslagets förhållande till regeringsformens regler om skydd för yttrande- och informationsfriheten. Säkerhetspolisen för fram att det kan uppstå brottskonkurrens mellan uppmaning till självmord och brott enligt 4 § lagen (2010:299) om straff för offentlig uppmaning, rekrytering och utbildning avseende terroristbrott och annan särskilt allvarlig brottslighet. anser att det bör övervägas att placera bestämmelsen före paragrafen om ofredande. Några remissinstanser lyfter fram behovet av ytterligare åtgärder. Bland andra anser att det utöver förslaget om en straffbestämmelse finns ett behov av att utreda andra preventiva åtgärder för grupper av unga med oroväckande självmordstal, särskilt hos ensamkommande barn och unga. Även understryker att man parallellt med en kriminalisering behöver förstärka andra insatser för personer utsatta för dessa brott så att de kan erbjudas det stöd och den hjälp de behöver. För att hälso- och sjukvårdspersonal ska kunna underrätta polisen utan hinder av tystnadsplikt, bör det övervägas särskilda sekretessbrytande bestämmelser. Även anser att det bör utredas om den föreslagna kriminaliseringen föranleder behov av ändringar i offentlighets- och sekretesslagen. Skälen för regeringens förslag Utredningens förslag och hur det mottagits av remissinstanserna Som framgår av avsnitt 4.2 gör regeringen bedömningen att det bör införas en särskild straffbestämmelse som tar sikte på uppmaning och annan psykisk påverkan att begå självmord. Bestämmelsen bör som utredningen föreslår placeras i 4 kap. . Frågan är då hur straffbestämmelsen bör utformas. Utredningen föreslår att straffansvaret ska omfatta den som hetsar, uppmanar eller på annat sätt utövar psykisk påverkan mot någon att begå självmord, och det till följd av särskilda omständigheter har funnits en inte obetydlig risk för att agerandet skulle leda till sådan handling. Vidare föreslås straffansvar för den som inte haft uppsåt till, men varit oaktsam beträffande de särskilda omständigheter som har inneburit en inte obetydlig risk för att agerandet skulle leda till en sådan handling. Det uppsåtliga brottet föreslås benämnas uppmaning till självmord och straffas med fängelse i högst . För oaktsamhetsbrottet föreslås benämningen oaktsam uppmaning till självmord och böter eller fängelse i straffskalan. Ett antal remissinstanser har synpunkter på den föreslagna utformningen av straffbestämmelsen. Synpunkterna avser framför allt de tillämpnings- och bevissvårigheter den föreslagna utformningen kan medföra. I det följande redovisar regeringen sin bedömning av de synpunkter som remissinstanserna har lämnat avseende utredningens förslag. Vilket handlingssätt ska omfattas av straffansvaret? Utredningen föreslår att straffansvaret ska omfatta att hetsa, uppmana eller på annat sätt utöva psykisk påverkan mot någon att begå självmord. Regeringen anser i likhet med de flesta remissinstanser att det är en ändamålsenlig beskrivning av det handlingssätt som bör kunna leda till straffansvar. Regeringen delar dock uppfattning att ordet hetsa kan utgå, eftersom det kan anses omfattas av uttrycket uppmana eller på annat sätt utöva psykisk påverkan. En uppmaning kan, som utredningen lyfter fram, anses föreligga även om inte ordet självmord uttalas. Det är tillräckligt att det framgår av innehållet i uttalandet eller omständigheterna i övrigt att det är det som åsyftas. Exempelvis omfattas alltså en uppmaning till någon som står på en bro om att hoppa av straffansvaret även om ordet självmord inte uttalas. Uppmaningen kan ske såväl muntligen som i skrift, t.ex. genom meddelanden i sociala medier. Med att på annat sätt utöva psykisk påverkan avses annat än direkta muntliga eller skriftliga uppmaningar till självmord. Det kan bl.a. handla om att lägga fram ett rakblad till en suicidal person eller om att på ett utförligt sätt ge instruktioner till en person om en specifik metod att begå självmord, t.ex. genom att skicka en s.k. självmordsmanual. Det kan dock normalt inte anses utgöra en straffbar påverkan att av medkänsla tillhandahålla smärtstillande medicin som i en hög dos kan leda till döden till en nära anhörig som redan har fattat ett självständigt och otvetydigt beslut att avsluta sitt liv. Vid en sådan situation saknas dessutom normalt det inslag av kränkande och hänsynslöst beteende som straffbestämmelsen grundar sig på. Enligt Lagrådet är det inte alldeles enkelt att se på vilket sätt ovan nämnda exempel på vad som ska anses utgöra straffbar psykisk påverkan och vad som inte ska göra det, skiljer sig åt. Lagrådet anför att även om det förefaller rimligt att det är de kränkande och hänsynslösa fallen som avses med psykisk påverkan, återspeglas detta inte i lagtexten. För att komma till rätta med oklarheten kring vad som omfattas av psykisk påverkan föreslår Lagrådet att man kvalificerar rekvisitet ”utövar psykisk påverkan” genom att koppla det till uppmaningsrekvisitet på så sätt att man lägger till ordet ”liknande” i lagtexten. Med en sådan konstruktion finns det enligt Lagrådet ett klart stöd för att undanta fall där den indirekta påverkan sker på ett respektfullt sätt och inte kan anses vara uppmaningsliknande. Som framgår ovan är straffbestämmelsen avsedd att omfatta de kränkande och hänsynslösa fallen av uppmaning och annan psykisk påverkan till självmord. Regeringen delar Lagrådets uppfattning om att det behövs ett tillägg i lagtexten i förhållande till lagrådsremissens förslag. Genom att i lagtexten klargöra att den psykiska påverkan ska vara uppmaningsliknande blir det tydligt vilken typ av beteende som ska anses utgöra straffbar psykisk påverkan. Ett sådant tillägg föreslås därför. Straffbestämmelsen är begränsad till att avse uttalanden eller annan påverkan som tar sikte på handlingar som typiskt sett kan räknas till självmord eller självmordsförsök och omfattar inte andra former av självskadebeteenden. Eftersom det beteende som omfattas av straffbestämmelsen ska vara riktat mot enskilda personer omfattas inte heller allmänna debatter eller diskussioner kring självmord. Det bör i det sammanhanget nämnas att medhjälp till självmord inte är straffbart enligt svensk rätt så länge den avgörande handlingen som leder till dödsfallet utförs av den som har bestämt sig för att ta sitt liv. Det kan inte heller anses vara straffbart, vare sig enligt gällande rätt eller till följd av förslaget i propositionen, att en legitimerad läkare under vissa förutsättningar tillmötesgår en patients önskan om att livsuppehållande behandling inte ska inledas eller fortsätta (se föreskrifter och allmänna råd [SOSFS 2011:7] om livsuppehållande behandling). Avsikten med den föreslagna straffbestämmelsen är inte att påverka hur frågor om livsuppehållande behandling hanteras inom vården. Som även utredningen för fram är avsikten med den föreslagna kriminaliseringen inte heller att införa ett förbud mot s.k. självmordsmanualer och annat liknande material. Däremot bör, som framgår ovan, den som skickar en självmordsmanual till en annan person kunna göra sig skyldig till sådan psykisk påverkan som omfattas av straffansvaret. Konkret eller abstrakt farebrott? Många brott är konstruerade så att de förutsätter att någon form av skada har orsakats genom gärningen. Ett exempel är misshandel som kräver att t.ex. kroppsskada, sjukdom eller smärta har tillfogats målsäganden (3 kap. 5 § ). För andra brott är det tillräckligt att det finns en fara för att följden inträder. Straffansvaret kan då förutsätta konkret fara, vilket betyder att det i det enskilda fallet ska ha funnits en fara för följdens förverkligande. Ett exempel på ett brott med en sådan konstruktion är framkallande av fara för annan (3 kap. 9 § ). För vissa brott är 2020/21:74 det i stället tillräckligt med abstrakt fara. Det räcker då att gärningen typiskt sett kan leda till en viss effekt och det krävs alltså inte att effekten har uppstått. Ett exempel på ett abstrakt farebrott är sabotage mot blåljusverksamhet (13 kap. 5 c § ). Utredningen föreslår att straffansvaret för uppmaning till självmord ska utformas som ett konkret farebrott. Det uttrycks i förslaget på så sätt att det till följd av särskilda omständigheter ska ha funnits en inte obetydlig risk för att uppmaningen ska leda till självmord. En första fråga är om det är lämpligt att använda uttrycket risk i straffbestämmelsen eller om det, som och () förordar, bör ersättas med fara. Begreppen risk och fara har delvis olika innebörd inom straffrätten. Skillnaden kan förklaras på så sätt att en riskbedömning i första hand utgår från gärningspersonens perspektiv, dvs. bedömningen utgår från hur en enskild gärningsperson skulle agera i en viss situation. En farebedömning utgår i stället från en mer objektiv prövning av möjligheten att en effekt inträder. För att anknyta till det uttryckssätt som används i för liknande brottskonstruktioner, bör uttrycket fara användas i straffbestämmelsen i stället för risk. Några remissinstanser, däribland , lyfter fram svårigheterna att i det enskilda fallet styrka ett orsakssamband mellan en uppmaning och faran i det enskilda fallet för ett självmord eller ett självmordsförsök. De anser därför att brottet i stället bör utformas som ett abstrakt farebrott. Det är, som även utredningen pekar på, förenat med bevissvårigheter att i det enskilda fallet styrka ett orsakssamband mellan en uppmaning och ett självmord eller självmordsförsök. Bevissvårigheterna innebär att lagstiftningen riskerar att bli ineffektiv. Till detta kommer, som utredningen anför, att uppmaningen i sig utgör en betydande kränkning även när det inte i det enskilda fallet finns en fara för att den uppmanade begår självmord eller försöker att begå självmord. Personer som är drabbade av psykisk ohälsa har ofta en nedsatt förmåga att värdera information och värja sig mot andra som försöker påverka dem. Det kan därför antas att en uppmaning att begå självmord som riktas till en sårbar person typiskt sett medför en fara för att personen går från tanke till handling. Framför allt detta talar starkt för att i stället utforma brottet som ett abstrakt farebrott. En sådan konstruktion av brottet innebär, till skillnad från utredningens förslag, att det är det kränkande och typiskt farliga i att uppmana eller påverka någon att begå självmord som bestraffas. Någon bevisning om att gärningen lett till en fara för självmord eller självmordsförsök i det enskilda fallet behöver inte presenteras. I stället räcker det att omständigheterna är sådana att gärningen typiskt sett hade kunnat leda till ett självmord eller ett självmordsförsök. Mot denna bakgrund bedömer regeringen sammanfattningsvis att brottet i stället bör utformas som ett abstrakt farebrott. En följd av bedömningen att brottet bör utformas som ett abstrakt farebrott i stället för ett konkret farebrott är att en annan språklig utformning än den som utredningen föreslår bör övervägas. Ett vanligt sätt att formulera ett abstrakt farebrott är att gärningen är ägnad att medföra den oönskade effekten. Det sättet att avgränsa straffansvaret bedöms lämpligt även när det gäller uppmaning till självmord. Det som gärningen ska vara ägnad att innebära är en fara för att den uppmanade går till handling, dvs. att ett självmord eller ett självmordsförsök inträffar. Rekvisitet bör därför formuleras så att gärningen är ägnad att medföra en fara för sådan handling. I det torde de situationerna omfattas där någon fara ännu inte existerar, men uppmaningen är ägnad att framkalla en fara för självmord, de fall där faran redan existerar, men uppmaningen är ägnad att förstärka sådan fara samt slutligen de fall där det redan finns en fara för att den uppmanade begår självmord och uppmaningen är ägnad att vidmakthålla den faran. Något skäl för att, som föreslår, ta med samtliga dessa uttryck i lagtexten finns därför inte. För att straffansvaret inte ska bli för vitt krävs emellertid att det finns omständigheter i det enskilda fallet som innebär att det finns en förhöjd fara för ett självmord. Liksom utredningen föreslår bör det därför för straffansvar krävas att det varit fråga om en inte obetydlig fara för självmord. Omständigheter som medför att det finns en inte obetydlig fara för självmord kan avse såväl målsägandens personliga förhållanden som sammanhanget i vilket uppmaningen eller påverkan görs. Det ska vara fråga om omständigheter som innebär att den uppmanade typiskt sett är mer mottaglig för uppmaningen eller påverkan, än om omständigheterna inte hade förelegat. Att den uppmanade lider av psykisk ohälsa eller av någon annan anledning kan anses sårbar för den typ av uppmaningar och påverkan som straffbestämmelsen omfattar kan t.ex. innebära att det finns sådana omständigheter som innebär att faran för ett självmord inte är obetydlig. Det ska dock inte utgöra en förutsättning att den uppmanade lider av en depression eller psykisk sjukdom. En helhetsbedömning utifrån samtliga kända relevanta omständigheter ska göras. Även den uppmanades ålder kan ha betydelse. Som utredningen lyfter fram kan en uppmaning till en minderårig i många fall vara särskilt skadlig, i synnerhet om uppmaningen görs av någon som intar en förtroendeställning till den uppmanade. Det kan här framhållas, som också framgår under , att straffansvaret även omfattar den situationen där uppmaningen eller påverkan är ägnad att förstärka en fara som redan existerar. Hur farebedömningen ska göras i det enskilda fallet är ytterst en fråga för rättstillämpningen, men liksom vid andra abstrakta farebrott bör domstolen, utifrån den utredning som presenteras i målet bedöma om gärningen under de givna förutsättningarna är ägnad att medföra en inte obetydlig fara för självmord, dvs. om gärningen typiskt sett är tillräcklig för att medföra en inte obetydlig fara för ett självmord. I prövningen bör också vad som framkommit av utredningen om målsäganden tillmätas betydelse, t.ex. målsägandens sårbarhet. Vad domstolen har att ta ställning till är dock reaktioner som är typiska för en sådan person. Den konkreta målsägandens upplevelse blir alltså inte utslagsgivande om reaktionen framstår som avvikande i förhållande till hur domstolen bedömer att en person i allmänhet skulle reagerat i den givna situationen. För straffansvar för uppmaning till självmord ska krävas att gärningspersonen har begått gärningen med uppsåt till de omständigheter som innebär att gärningen har utgjort en uppmaning eller annan liknande psykisk påverkan mot någon att begå självmord. När det gäller farebedömningen bör det vara tillräckligt att gärningspersonen har uppsåt till de omständigheter som domstolen lägger till grund för bedömningen att det typiskt sett förelegat en inte obetydlig fara för självmord. Även om de bevissvårigheter som flera remissinstanser pekar på blir mindre framträdande om uppmaning till självmord utformas som ett abstrakt farebrott i stället för ett konkret farebrott kommer det att vara svårt att föra i bevis att den som uppmanar en person att begå självmord har haft uppsåt till de omständigheter som gör att faran för självmord i det enskilda fallet inte har varit obetydlig.