prop · H703186 · 2020-06-30 00:00:00 — Frågan om behovet och förutsättningarna för att utvidga möjligheten till att kroppsvisitera medföljande personer vid förhör får vid behov ses över i ett annat sammanhang. Förutsättningar för att genomföra en kroppsvisitation För att åstadkomma en förutsebar reglering bör den föreslagna bestämmelsen avgränsas till situationer som enligt lag eller annan författning kan anses utgöra förhör. Åtgärden bör ske i nära anslutning till eller i samband med förhöret. Andra muntliga kontakter som polisen håller med enskilda bör hållas utanför bestämmelsens tillämpningsområde. Förhör med en person som inte är frihetsberövad äger som regel rum efter att personen kallats till förhör. I kallelsen anges på vilken plats och förhöret äger rum. Förhör kan dock genomföras även utan att det har föregåtts av en kallelse. Möjligheten att genomföra en kroppsvisitation bör omfatta samtliga förhörssituationer i polisens lokaler oberoende av vilket skäl som förhörspersonen inställt sig till förhöret. Av relevans för frågan om vad som är nödvändigt för att uppnå syftet med att säkerställa säkerheten vid förhör är vilka förutsättningar som i övrigt ska gälla för att genomföra en kroppsvisitation. Det kan i detta sammanhang diskuteras om en kroppsvisitation som sker efter en behovsprövning i det enskilda fallet är mer eller mindre ingripande än en kroppsvisitation som sker rutinmässigt utan att ha föregåtts av en sådan prövning. JO anser att en kroppsvisitation för det nu angivna syftet som sker efter en behovsprövning kan riskera att misstänkliggöra den som är föremål för åtgärden och förordar i stället att kroppsvisitation ska kunna ske rutinmässigt. , som avstyrker att kroppsvisitation ska ske över huvud taget, anser att en behovsprövning kan leda till en godtycklig tillämpning och drabba redan utsatta och marginaliserade grupper i samhället. I flera andra sammanhang görs kroppsvisitationer rutinmässigt i syfte att upprätthålla säkerheten i en viss lokal eller för en viss verksamhet, t.ex. i samband med säkerhetskontroller vid domstol eller i luftfartstrafik. Utmärkande för sådana typer av säkerhetskontroller är att samtliga inpasserande, låt vara med undantag för vissa närmare angivna personkategorier, kontrolleras. En sådan liknande skalskyddslösning skulle i och för sig kunna tänkas motiverad för all inpassering till lokaler där det bedrivs polisverksamhet. Syftet med den nu föreslagna bestämmelsen är dock begränsad till att förbättra säkerheten i just förhörssituationer i polisens lokaler. De praktiska förutsättningarna för att genomföra kroppsvisitationer för det nu aktuella syftet kan variera, bl.a. beroende på utformningen av den aktuella lokalen och tillgången till 2019/20:186 personal. I det här sammanhanget är det inte aktuellt att införa en reglering som medför att samtliga förhörspersoner kommer att kroppsvisiteras. En reglering där enbart vissa kroppsvisiteras och som inte uppställer några särskilda krav för att vidta åtgärden riskerar att leda till en mer godtycklig tillämpning än en reglering där sådana krav faktiskt ställs upp. Regeringen anser därför att det bör vara tillåtet att kroppsvisitera förhörspersoner endast när det är nödvändigt av säkerhetsskäl för att söka efter vapen eller andra farliga föremål. Genom detta klargörs att kroppsvisitation inte får ske rutinmässigt utan att det krävs en prövning i det enskilda fallet om åtgärden är nödvändig eller inte. En sådan bedömning kan grunda sig på bland annat förhörspersonens tidigare brottslighet eller kännedom om tidigare aggressivt uppträdande. Verkan av att någon vägrar underkasta sig kroppsvisitation Utredningen har föreslagit att vägran att underkasta sig en kroppsvisitation ska ha den verkan att personen, om den är kallad till förhör, anses ha uteblivit från förhöret. Tanken med denna konstruktion är enligt utredningen att personen kan bli hämtad till ett senare förhörstillfälle med stöd av 23 kap. 7 § . En ordning där en person inställt sig till förhör och där förhöret måste ställas in enbart därför att förhörspersonen vägrar att underkasta sig en kroppsvisitation framstår enligt regeringen som en mindre tilltalande lösning, särskilt ur effektivitetssynpunkt. Inte heller ur integritetsynpunkt framstår det som motiverat att införa en sådan ordning eftersom det knappast kan anses att en hämtning till ett senare förhör skulle vara mindre ingripande än en kroppsvisitation vid det första tillfället. Vidare är det som påpekar angeläget att förutsättningarna för användandet av tvångsmedel, i det här fallet bestämmelsen om hämtning i 23 kap 7 § , framgår direkt av den bestämmelse där tvångsmedelsanvändningen regleras. Enligt regeringens mening talar övervägande skäl för att hålla den föreslagna bestämmelsen om en utvidgad möjlighet till kroppsvisitation vid förhör avskild från regler om tvångsmedelsanvändning vid förhör. Någon särskild reglering om en verkan av att vägra underkasta sig förhör bör mot denna bakgrund inte införas. Enligt 23 kap. 6 § må under förundersökningen förhör hållas med envar, som antas kunna lämna upplysning av betydelse för utredningen. Bestämmelsen ger utryck för att det är en medborgerlig plikt att underkasta sig förhör. Detta gäller alldeles oavsett på vilket sätt som förhörspersonen har inställt sig till förhöret. Även andra bestämmelser om förhör ger uttryck för att var och en har en skyldighet att stå till förfogande och delta i förhör. Något tungt vägande skäl för att låta sättet på vilken någon har inställt sig till förhöret vara avgörande för huruvida åtgärden kroppsvisitation bör kunna vidtas mot den enskilda finns inte. Det bör inte heller vara av avgörande betydelse vilken inställning förhörspersonen har till kroppsvisitationen som sådan. Såsom bl.a. och JO påpekar följer av 10 § första stycket 4 polislagen att en polisman får, i den mån andra medel är otillräckliga och det med hänsyn till omständigheterna är försvarligt, använda våld för att genomföra en tjänsteåtgärd, om polismannen med laga stöd ska verkställa eller biträda vid Enligt bestämmelsens andra stycke begränsas Prop. 2019/20:186 befogenheten till våldsanvändning till de fall där polismannen möts av Den föreslagna bestämmelsen ger alltså sett till sin ordalydelse stöd för att ytterst genomföra åtgärden med våld, på samma sätt som vid t.ex. en kroppsvisitation enligt 19 § andra stycket polislagen. Den sistnämnda regleringen har i likhet med den nu föreslagna bl.a. som syfte att möjliggöra för polisen att leta efter vapen eller andra farliga föremål, utan att det föreligger ett frihetsberövande eller en konkret brottsmisstanke. Regeringen anser att det saknas anledning att se annorlunda på saken när det kommer till vilken möjlighet till våldsanvändning som bör finnas för att genomföra en kroppsvisitation i syfte att upprätthålla säkerheten vid ett förhör. En polisman bör alltså ytterst kunna genomdriva en åtgärd som företas med stöd av den föreslagna bestämmelsen med våld. Den föreslagna bestämmelsen bör inte användas som ett påtrycknings- eller tvångsmedel i syfte att genomföra förhöret som sådant. Det följer av bestämmelsens ordalydelse att en grundläggande förutsättning är att åtgärden vidtas i nära anslutning till förhöret eller sedan förhöret inletts. I allmänhet får en person som t.ex. inställt sig till förhör efter en kallelse också förutsättas delta i förhöret, och därmed kunna bli föremål för kroppsvisitation enligt den föreslagna bestämmelsen. Det kan dock uppstå situationer där en förhörsperson av en eller annan anledning agerar för att ett förhör inte ska komma till stånd, t.ex. genom att avlägsna sig från den lokal där förhöret är tänkt att äga rum. För att i en sådan situation få till stånd ett förhör får i stället bedömas om det finns förutsättningar för polisen att agera utifrån de möjligheter till tvångsmedelsanvändning vid förhör som finns i 23 kap. eller enligt andra bestämmelser. En mer ändamålsenlig användning av Regeringens förslag: Ett beslut om kvalificerad skyddsidentitet ska även få avse en annan anställd vid än en polisman. förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna tillstyrker eller har inte något att invända mot förslaget. avstyrker förslaget, anför rättssäkerhetsskäl för att möjligheten att få kvalificerad skyddsidentitet bör förbehållas polisman då detta i någon mån säkerställer att endast personer som uppfyller högt ställda krav på lämplighet kan komma ifråga för det. det behövs en mer omfattande konsekvensanalys. (JO) utesluter inte att det kan finnas skäl att utvidga kretsen av personer som kan få en kvalificerad skyddsidentitet men framhåller att det utifrån hemställan inte går att bilda sig en välgrundad 2019/20:186 uppfattning om hur stort behovet av kvalificerade skyddsidentiteter för civilanställda tjänstemän är, och avstyrker förslaget. anser att det från ett arbetsmiljöperspektiv kan ifrågasättas huruvida civilanställda tjänstemän utan adekvat utbildning, behörighet och befogenhet över huvud taget har att verka i sådana miljöer där det krävs Skälen för regeringens förslag Allmänna utgångspunkter för beslut om kvalificerad skyddsidentitet Med kvalificerad skyddsidentitet avses en särskilt beslutad skyddsidentitet som består av andra personuppgifter än de verkliga och som har förts in i statliga register eller i handlingar som har utfärdats av statliga Syftet med användningen av kvalificerade skyddsidentiteter inom brottsbekämpningen är framförallt att förhindra att dolt spaningsarbete eller annat dolt uppträdande avslöjas. kan innebära att en spaningsoperation omintetgörs eller stora risker för tjänstemännen, tjänstemännens anhöriga och andra som berörs av Kvalificerade skyddsidentiteter kan också ha stor betydelse för skyddet av brottsoffer, uppgiftslämnare av olika slag och andra skyddspersoner (se prop. 2005/06:149 s. 19). Kvalificerade skyddsidentiteter används av i olika Det är dock fråga om en mycket begränsad och specialiserad företeelse som omgärdas av högt ställda krav. spanings- eller utredningsverksamhet som gäller allvarlig brottslighet, verksamhet för att förebygga sådan brottslighet eller personsäkerhetsarbete kan det i vissa särskilda fall vara av avgörande betydelse att kunna skydda såväl de skyddspersoner som myndigheten har kontakt med som själva verksamheten som sådan. Det senare handlar om att skydda dels den egna personalen, vare sig det rör sig om polismän eller civilanställda, dels den administrativa hanteringen av skyddsvärda delar. Som exempel på sådan hantering kan nämnas skydd av kontakter mot företag och andra organisationer vid ordnande av vissa arrangemang eller skydd för personal med specialistkunskaper inom vissa ämnesområden som behöver närvara för att kunna göra adekvata avstämningar vid informationsinhämtning från källor. Ett beslut om kvalificerad skyddsidentitet kan enligt 2 § 2 lagen om kvalificerade skyddsidentiteter avse en polisman med uppgift att delta i spanings- eller utredningsverksamhet som gäller allvarlig brottslighet eller om han eller hon deltar i annan verksamhet för att förebygga sådan Med förebyggande verksamhet avses bland annat infiltration av kriminella grupperingar, vittnesskyddsverksamhet, annan person- skyddsverksamhet och upprätthållande av kontakter med informatörer Av 3 § framgår ytterligare förutsättningar för att ett beslut om kvalificerad skyddsidentitet ska få meddelas. Det krävs bl.a. att tillgången till en kvalificerad skyddsidentitet är nödvändig för att beslutade eller förutsedda åtgärder inom sådan verksamhet som avses i 2 § inte ska röjas, att det finns en påtaglig risk för att ett sådant röjande allvarligt skulle motverka verksamheten eller utsätta någon som berörs av verksamheten för allvarlig fara och att skälen för beslutet uppväger det men som beslutet kan innebära för allmänna eller enskilda intressen. Samma förutsättningar ska vara uppfyllda för varje enskilt fall av användning av den kvalificerade skyddsidentiteten (12 §). En kvalificerad skyddsidentitet får endast användas i tjänsten. Det är Skyddsregistreringsdelegationen inom som fattar beslut i ärenden om kvalificerad skyddsidentitet för anställda vid och Säkerhetspolisen. Inom är det Sektionen för Särskilda Insatser som är ansvarig för all hantering av kvalificerade skyddsidentiteter inom myndigheten. De polismän som arbetar under en kvalificerad skyddsidentitet genomgår en för ändamålet särskild utbildning och säkerhetsprövas också enligt säkerhetsskyddslagen (2018:585). Sektionen har tagit fram rutiner som syftar till att verksamheten med kvalificerade skyddsidentiteter ska ske under kontrollerade former och möjliggöra en effektiv och ändamålsenlig tillsyn över verksamheten, t.ex. registreras varje enskilt fall av användning av en kvalificerad skyddsidentitet. Det är som utövar denna tillsyn och därmed sammanhängande verksamhet. Nämnden gör detta bl.a. genom inspektioner och andra undersökningar. Nämnden får uttala sig om konstaterade förhållanden och sin uppfattning om behov av förändringar i verksamheten och ska verka för att brister i lag eller annan författning avhjälps. Det finns ett behov av att även andra anställda vid än polismän ska kunna få kvalificerad skyddsidentitet Behovet av kvalificerade skyddsidentiteter för civilanställda inom uppmärksammades av flera remissinstanser redan i samband med införandet av lagen om kvalificerade skyddsidentiteter (se prop. 2005/06:149 s. 26 f.). Regeringen konstaterade då att bestämmelserna om kvalificerade skyddsidentiteter visserligen bör ges en restriktiv utformning men att det fanns ett behov av sådana skyddsidentiteter inte bara bland polismän utan även bland civilanställda tjänstemän vid . Regeringen ansåg dock att frågan om kvalificerade skyddsidentiteter för civilanställda inom polisen i övrigt skulle behandlas i ett annat sammanhang. På motsvarande sätt som för Säkerhetspolisen finns för behov av att kunna använda särskilt utbildad personal med annan bakgrund än polisiär. bedriver i flera avseenden likartad verksamhet som Säkerhetspolisen och gör även detta i samverkan med Säkerhetspolisen. Bland annat ansvarar enligt 6 § förordningen (2006:519) om särskilt personsäkerhetsarbete för det särskilda personsäkerhetsarbetet som rör Säkerhetspolisen. ansvarar även för utredningsverksamhet vid inträffade terrorangrepp. Dessa verksamheter är i högsta grad skyddsvärda och kan därför kräva särskilda skyddsåtgärder. Behovet av att skydda verksamheterna genom kvalificerade skyddsidentiteter framstår därför som likartat för Säkerhetspolisen och . För att säkerställa en sammanhållen kedja av skyddsåtgärder för känslig verksamhet är det viktigt att inte någon länk är svagare än de övriga, vilket kan vara fallet då civilanställda används, alternativt kan det vara 2019/20:186 nödvändigt att avstå vissa förmågor eftersom de inte kan skyddas i tillräcklig grad. Det är alltså av särskild vikt att för vissa ändamål kan använda sig av en person med kvalificerad skyddsidentitet som besitter en för det särskilda ändamålet adekvat erfarenhet. Den särskilda kompetens och erfarenhet som är av avgörande betydelse i ett visst fall kan vara av ett helt annat slag än den som en polisman typiskt sett har. Exempel på skyddsvärda verksamheter där det kan vara nödvändigt att använda sig av särskild sakkunskap är utförande av vissa ekonomiska transaktioner eller genomförande av vissa bedömningssamtal med skyddspersoner. Det är som regel ekonomer, psykologer och andra verksamhetsspecialister, d.v.s. personer med akademisk examen som besitter särskild expertis inom sitt område, som utför sådana uppgifter. I sådana fall har alltså behovet inte att göra med att det är uppgifter som kräver en polismans erfarenhet eller befogenhet att använda våld eller tvångsmedel. Att även civilanställda ska kunna få en kvalificerad skyddsidentitet ska i stället ses mot behovet av att överhuvudtaget kunna ge vissa viktiga funktioner en kvalificerad skyddsidentitet och i förekommande fall att det verkligen är rätt person som ges den kvalificerade skyddsidentiteten. Att kunna ge sådana funktioner en kvalificerad skyddsidentitet ska också ses mot behovet av att kunna stärka medarbetarskyddet och förbättra arbetsmiljön för berörd personal. Som framgår ovan har behov av att kunna använda personal med annan erfarenhet än polisär i verksamheter där behovet av skydd för personalen är stort. Förhållandet att beslut om kvalificerad skyddsidentitet för anställda vid endast kan meddelas för den som är polisman är därför inte ändamålsenligt. Det bör i sammanhanget framhållas att det inte är ett generellt ökat behov av att i fler fall besluta om kvalificerade skyddsidentiteter inom som är skälet till att även civilanställda bör kunna ges kvalificerade skyddsidentiteter i vissa fall. Det är naturligtvis av vikt att den inom som ska utföra arbetsuppgifter under en kvalificerad skyddsidentitet har lämplig erfarenhet och rätt utbildning för det. Det förhållandet att personen är polisman bör emellertid inte ges en självständig betydelse för denna bedömning. Det bör också framhållas, med anledning av vad framför, att avsikten naturligtvis inte är att civilanställda ska utföra sådana arbetsuppgifter som kräver den kompetens eller de befogenheter att använda våld och tvångsmedel som en polisman har. Som ovan redogjorts för är såväl beslut om, som användning av, kvalificerade skyddsidentiteter omgärdade av ett regelverk och rutiner som ska tillgodose intresset av att användningen av kvalificerade skyddsidentiteter sker kontrollerat, ändamålsenligt och rättssäkert. Enligt regeringens mening saknas det anledning att anta att ett system som möjliggör för att använda sig av även civilanställda med kvalificerad skyddsidentitet kommer att missbrukas eller att kvalificerad skyddsidentitet kommer att ges till personer som saknar nödvändiga kvalifikationer. Regeringens bedömer därför, till skillnad från , att det inte kan befaras medföra några särskilda konsekvenser för rättssäkerheten, eller andra viktiga intressen, att civilanställda inom kan få en kvalificerad Möjligheterna att inhämta uppgifter som behövs i Säkerhetspolisens verksamhet för personskydd ska utvidgas Regeringens förslag: Skyldigheten för hälso- och sjukvårdspersonal att lämna ut uppgifter om enskilda till Säkerhetspolisen ska utvidgas till att gälla inte bara när uppgifterna behövs för personskyddet för den centrala statsledningen och övriga medlemmar av kungahuset utan även i andra fall där myndigheten ansvarar för personskyddet. Promemorians förslag stämmer i huvudsak överens med regeringens. I promemorian föreslås emellertid att den befintliga hänvisningen till övriga medlemmar av kungahuset ska strykas. Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna tillstyrker eller har inte något att invända mot förslaget. , som avstyrker förslaget, anser inte att det av promemorian framgår att Säkerhetspolisens intresse av att ta del av ytterligare uppgifter från hälso- och sjukvården är viktigare och har företräde framför behovet av skydda patienternas integritet. och framför synpunkter med innebörden att det framstår som oklart hur många ytterligare fall av utlämnande det kan bli fråga om. rekommenderar att bestämmelsens formuleras om så att personkretsen, när det gäller personskydd som beslutas i enskilda fall, tydligare framgår. Säkerhetspolisen tillstyrker förslagen men förespråkar att bestämmelsen ska utformas så att uppgiftsskyldigheten ska omfatta även verksamheten för personskydd för personer som myndigheten i enskilda fall kan komma att besluta om personskydd för. Skälen för regeringens förslag Till Säkerhetspolisens uppgifter hör att fullgöra uppgifter i samband med personskydd av den centrala statsledningen och andra som regeringen eller Säkerhetspolisen bestämmer (3 § första stycket 3 polislagen [1984:387]). Enligt 4 § förordningen (2014:1103) med instruktion för Säkerhetspolisen avses med personskyddet för den centrala statsledningen personskydd för statschefen, tronföljaren, talmannen, riksdagsledamöterna, statsministern, statsråden, statssekreterarna och kabinettssekreteraren. Av 4 § framgår också att Säkerhetspolisen utöver personskyddet för den centrala statsledningen får besluta om personskydd i ett enskilt fall samt att den ansvarar för sådant personskydd och annat säkerhetsarbete som har samband med statsbesök och liknande händelser. Detaljerade bestämmelser om personskyddet finns i Säkerhetspolisens föreskrifter om personskyddsverksamheten avseende den centrala statsledningen, statsbesök m.m. (PMFS 2015:4). Av föreskrifterna följer att en del av personskyddsarbetet består i att bedöma hotbilden mot de skyddspersoner som är föremål för personskydd. Vid hotbedömningen ska faran för angrepp bedömas, dvs. en hotutövares avsikt och förmåga att realisera hotet. Arbetet med hotbedömningar förutsätter att Säkerhetspolisen kan inhämta information såväl internt som externt. Extern information av stor betydelse kan finnas bl.a. inom hälso- och sjukvården. Den nuvarande begränsningen av uppgiftsskyldigheten är inte ändamålsenlig Personal inom den offentliga hälso- och sjukvården är som utgångspunkt, till följd av reglerna i offentlighets- och sekretesslagen (2009:400), förkortad OSL, förhindrade att lämna ut uppgifter om enskilda patienters hälsotillstånd och andra personliga förhållanden (jfr 25 kap. 1 § OSL). En motsvarande tystnadsplikt gäller enligt 6 kap. 12 § patientsäkerhetslagen (2010:659), förkortad PSL, inom den privata hälso- och sjukvården. I 6 kap. 15 § PSL finns en bestämmelse om uppgiftsskyldighet för hälso- och sjukvårdspersonal. Bestämmelsen bryter tystnadsplikten i den privata verksamheten och utgör i den offentliga vården en sådan uppgiftsskyldighet som möjliggör utlämnande av sekretessbelagda uppgifter till annan myndighet enligt 10 kap. 28 § OSL. Enligt 6 kap. 15 § 2 PSL är hälso- och sjukvårdspersonal skyldig att på begäran från Säkerhetspolisen lämna ut sådana uppgifter som behövs för Säkerhetspolisens personskyddsverksamhet för ledamöter, statschefen och övriga medlemmar av kungahuset, statsråd, statssekreterare och kabinettssekreterare om uppgifterna i ett enskilt fall begärs av Säkerhetspolisen. I verksamhet som avser personskydd i samband med statsbesök och liknande händelser eller när det beslutats om personskydd i ett enskilt fall för andra än medlemmarna i kungafamiljen saknar Säkerhetspolisen emellertid möjlighet att inhämta uppgifter från hälso- och sjukvården (bortsett från uppgift om huruvida någon vistas på sjukvårdsinrättning, jfr 6 kap. 15 § 1 PSL). Säkerhetspolisen påtalade redan när uppgiftsskyldigheten infördes att det finns ett behov av information i fler fall än de som regeringen då föreslog. Regeringen gjorde dock då bedömningen att det saknades beredningsunderlag för att utvidga uppgiftsskyldigheten ytterligare (se prop. 2005/06:54 s. 7 och 12). Säkerhetspolisen har härefter återkommit och uppgett att den ser begränsningen av uppgiftsskyldigheten enligt 6 kap. 15 § 2 PSL som ett problem. Myndigheten har påtalat att lagrummets nuvarande utformning innebär att den inte får tillgång till all relevant information som behövs för att bedöma hot mot bl.a. utländska statschefer, regeringschefer och statsråd på besök, ambassadörer samt statsråd som avgått. Säkerhetspolisen har framhållit att den har haft konkreta behov av att inhämta uppgifter från hälso- och sjukvården om en hotaktör, men inte kunnat det eftersom skyddspersonerna inte omfattats av personkretsen i 6 kap. 15 § 2 PSL. Det finns således skäl att överväga om den aktuella bestämmelsen bör utvidgas till att gälla även utlämnande av uppgifter som behövs för personskydd i samband med statsbesök och liknande händelser samt för personskydd som Säkerhetspolisen i enskilda fall har beslutat om. En utvidgning av uppgiftsskyldigheten är proportionerlig