prop · H80327 · 2020-10-06 00:00:00 — misstänkt att medverka i en utredning som har samband med brottsmiss- tanken i har berörts i flera utredningar. I vissa fall har det före- språkats att frågan ska lösas generellt för förvaltningsrätten (SOU 2004:37, s. 302) och i andra fall har det konstaterats att det inte behövs någon reglering eftersom myndigheterna leds in i ett förhållningssätt som innebär att krav tillgodoses (SOU 2017:17, s. 131). senare tid har miljötillsynsutredningen behandlat frågan och ställt sig tveksam till om ett sådant förbud är lämpligt på miljöområdet (SOU 331–335). I stället förordar utredningen att det införs bestäm- melser på förordningsnivå om att tillsynsmyndigheten ska underrätta den mot vilken ett föreliggande riktats att det kan finnas en rätt att inte svara på frågor eller ge in begärda uppgifter. Det skulle då röra sig om ett område där tillsynsmyndigheten, trots att det uppstått en misstanke om brott, behöver kunna förelägga en verksamhetsutövare vid äventyr av vite att inkomma med vissa uppgifter, och där ett förbud mot vite skulle ha inträtt på andra områden men där tillsynsmyndigheten med stöd av Europadom- stolens praxis bedömer att det finns ett utrymme att begära in uppgifterna. Sedan betänkandet överlämnades har dock regeringen uttalat att det finns en tydlig princip i svensk rätt om att myndigheter inte ska använda sig av sanktionerade förelägganden i fall då det finns en befogad anledning att anta att den som föreläggandet riktar sig till har begått ett brott (prop. 2017/18:58 s. 17). Regeringen hänvisar också till det ovan nämnda rätts- Prop. 2020/21:27 fallet från och bedömer att den svenska rättsord- ningen har anpassat sig till domar på området. Bedöm- ningen gjordes i samband med genomförandet av och rådets direktiv /343/EU om förstärkning av vissa aspekter av oskulds- presumtionen och av rätten att närvara vid rättegången i straffrättsliga förfaranden (oskuldspresumtionsdirektivet). Direktivet innehåller en be- stämmelse om den misstänktes rätt att tiga och att inte behöva vittna mot sig själv (artikel 7). Enligt skälen i direktivet innebär rätten att de behöriga myndigheterna inte bör tvinga misstänkta eller tilltalade att lämna infor- mation om dessa personer inte önskar göra detta. För att avgöra huruvida rätten att tiga eller rätten att inte vittna mot sig själv har kränkts bör tolkning av rätten till en rättvis rättegång i enlighet med beaktas (skäl 27). Även om tillsynsmyndigheterna har anpassat sig till Europakonven- tionen finns det skäl att införa ett uttryckligt förbud mot vite för den situa- tionen att någon är misstänkt för brott, dvs. på samma sätt som i utsläpps- handelslagen (7 kap. 5 §). Som nämns ovan ska en tillsynsmyndighet anmäla överträdelser av bestämmelser i balken eller i föreskrifter som har meddelats med stöd av balken till eller , om det finns misstanke om brott (26 kap. 2 §). Eftersom det inte är tillsynsmyndigheten som bedriver en brottsutredning bör det i många fall inte bli aktuellt för tillsynsmyndigheten att förelägga om uppgiftslämnande när det finns en misstanke om brott. kan dock behöva utreda förhål- landena på en plats för att kunna ingripa mot en pågående miljöstörning genom förelägganden eller förbud. Ett föreläggande att lämna uppgifter bör då inte förenas med vite, alternativt bör föreläggandet begränsas så att det inte riskerar omfatta uppgifter som innebär att den enskilde lämnar uppgifter som kan ligga till grund för anklagelsen om brott. Regeringen anser att bestämmelsen bör utformas på liknande sätt som i de andra lagar som nämns ovan. Rekvisitet bör därför vara att om det finns anledning att anta att den som omfattas av tillsynen har begått ett brott får denne inte föreläggas vid vite att medverka i utredning av en fråga som har samband med den gärning som brottsmisstanken avser. Det finns enligt regeringens mening inte skäl att använda uttrycket ”kan misstänkas”. Re- geringen instämmer i kommuns bedömning att ett lagstadgat förbud innebär ett tydliggörande av gällande rätt och att konsekvenserna för tillsynsmyndigheterna därför bör bli små. Regeringen ser därför inte något behov av att utreda frågan ytterligare. Bestämmelsen bör även omfatta de fall då en ställföreträdare för en juridisk person är misstänkt för brott (jfr. 44 kap. 3 § skatteförfarandelagen (2011:1244) och 7 kap. 6 § tullagen (2016:253)). Regeringen delar kommuns bedömning att bestämmelsen lämpligen bör placeras i 26 kap. , som innehåller bestämmel- ser om tillsyn. 2020/21:27 Förtydligande av bestämmelse om hinder för dubbel- prövning av en överträdelse som omfattas av ett vitesföreläggande Enligt döms inte till ansvar för en gärning som omfattas av ett vitesförläggande som har överträtts (29 kap. 11 § tredje stycket). En mot- svarande bestämmelse finns i utsläppshandelslagen (3 §). Som framgår i avsnitt 6.12 får det sedan Högsta domstolens beslut i rättsfallet NJA 2013 s. 502 anses klart att det inte är överträdelsen av vitesföreläggandet som utgör hinder mot en annan typ av ingripande. Den avgörande tidpunkten för när sådant hinder uppkommer bör i stället anses vara när det inleds en domstolsprocess angående frågan om att döma ut vitet. Bestämmelsen i bör därför justeras. Regeringens förslag: Lagen och lagändringarna ska träda i kraft . Genom lagen upphävs lagen (2004:1199) om handel med utsläpps- rätter. Den upphävda lagen ska fortfarande gälla i fråga om tillsyn av sådana utsläpp av växthusgaser som har skett före utgången av 2020 och åter- lämnande samt överlämnande av utsläppsrätter för sådana utsläpp. Den upphävda lagen ska fortfarande gälla för deltagande i och till- godoräknande av utsläppsminskningar från de projektbaserade meka- nismerna i Kyotoprotokollet till ramkonvention om klimatförändringar under den andra åtagandeperioden i Kyotoproto- kollet, dock längst till dess att avräkningen för den andra åtagande- perioden har gjorts. Tillstånd, villkor, förelägganden och övriga beslut som har meddelats enligt lagen (2004:1199) om handel med utsläppsrätter eller enligt före- skrifter som har meddelats med stöd av den lagen ska anses meddelade enligt motsvarande bestämmelser i den nya lagen eller föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen. Promemorians förslag stämmer i sak överens med regeringens förslag. Remissinstanserna: Flertalet av remissinstanserna har inget att invända mot förslaget. Mark- och miljödomstolen vid anser att det bör klargöras om det avgörande för om den nya eller upphävda lagen ska tillämpas är att tillsynen var initierad före utgången av 2020 eller om det avgörande är att utsläppet av växthusgaser skett före utgången av 2020. Skälen för regeringens förslag: Den nya lag som föreslås i denna pro- memoria motiveras av behovet att dels anpassa den svenska regleringen till det ändrade direktivet och de nya EU-förordningarna på området, dels omarbeta regelverket för att skapa tydligare och mer lättillämpade författ- ningar. Enligt ändringsdirektivet skulle medlemsstaterna senast den 9oktober 2019 sätta i kraft de bestämmelser i lagar och andra författningar som är nödvändiga för att följa direktivet. Kommissionen har inlett ett överträdelseärende mot om för sent genomförande av ändrings- direktivet. mottog en formell underrättelse från kommissionen den (dnr SB2020/01585). Den formella underrättelsen be- Prop. 2020/21:27 svarades . Den nya lagen bör gälla från och med handelsperioden –2030. Av övergångsbestämmelser bör framgå att i frågor om utsläpp av växthus- gaser som sker före utgången av 2020 och tillstånd till sådana utsläpp samt utfärdande av utsläppsrätter för sådana utsläpp ska äldre bestämmelser gälla. I fråga om tillsyn bör det, som Mark- och miljödomstolen vid efterfrågar, förtydligas i förhållande till promemorians förslag att det är när utsläppen av växthusgaser har skett som är avgörande för vilka bestämmelser som ska tillämpas. Tillstånd, villkor, förelägganden och övriga beslut som har meddelats enligt utsläppshandelslagen eller enligt föreskrifter meddelade med stöd av den lagen bör anses meddelade enligt motsvarande bestämmelser i den nya lagen eller föreskrifter som har meddelats med stöd av den nya lagen. Lagändringarna bör träda i kraft när den nya handelsperioden inleds. När det gäller deltagande i och tillgodoräknande av utsläppsminskningar från de projektbaserade mekanismerna i Kyotoprotokollet till Förenta natio- nernas ramkonvention om klimatförändringar behöver relevanta bestäm- melser fortsätta att gälla till dess avräkningen för den andra åtagande- perioden enligt Kyotoprotokollet är gjord. Avräkningsperioden avser den ytterligare period som länder som räknas upp i bilaga B till Kyotoprotokollet (dvs. de med skyldigheter att minska sina utsläpp av växthusgaser) kan använda för att uppfylla sina respektive åtaganden om de ännu inte har gjort det. är alla transaktioner som involverar handel med Kyotoenheter fortfarande möjliga. Det exakta datumet för inledandet av avräkningsperioden fastställs inte i förväg. Det definieras av parterna i Kyotoprotokollet (CMP). Den andra åtagande- perioden upphör och de sista inventeringsrappor- terna bör lämnas in av parterna före . Mot bakgrund av granskningsförfarandet under den första åtagandeperioden är det troligt att granskningsprocessen för den andra åtagandeperioden kommer att av- slutas i mitten av 2023. Även övriga lagändringar bör träda i kraft . 7.1 Förslagens överensstämmelse med Förslagen i det här lagstiftningsärendet utgår till sitt innehåll från kraven i Konsekvenser som beskrivs i detta avsnitt följer huvudsakligen av de ändringar som har gjorts av utsläppshandelsdirek- I avsnitt 5.2 finns en beskrivning av nya bestämmelser inför den fjärde handelsperioden, dvs. som börjar gälla efter 2020. överensstämmer med skyldigheter att arbeta för att utsläpps- handelssystemet inom EU genomförs och upprätthålls på ett konsekvent Förslagen i propositionen följer huvudsakligen av ett direktiv som i stora delar ger litet utrymme för alternativa lösningar. I några avseenden finns 2020/21:27 dock utrymme att ge de nationella bestämmelserna den utformning som medlemsstaterna finner lämpligt, t.ex. avseende tillsyn och sanktioner. Det finns också vissa möjligheter enligt direktivet att undanta små anlägg- ningar och även att nationellt inkludera ytterligare anläggningar i utsläpps- handelssystemet. kommun och anser att inte bör in- kludera avfallsförbränning i handeln med utsläppsrätter då det inte är ett verksamt styrmedel för att uppnå minskade fossila utsläpp från avfalls- förbränning totalt i och ger väsentliga ekonomiska nackdelar för svensk avfallsförbränning. Även Avfall har synpunkter avseende den ur ett europeiskt perspektiv avvikande situationen att svenska samför- bränningsanläggningar innefattas i utsläppshandeln. anser att det är en brist att frågan om att utnyttja möjligheterna till undantag från direktivets krav inte behandlas i promemorian. Regeringen konstaterar att Energiföretagen tidigare var för sig har hemställt om att regeringen ska besluta om att slopa ensidiga inkluderande i EU ETS av förbränningsanläggningar, inklusive bio- bränsleanläggningar, med en effekt under där dessa är an- slutna till ett fjärrvärmenät med en sammanlagd effekt över . remitterade en promemoria med förslag om att dessa mindre anläggningar inte längre skulle omfattas av handelssystemet, under förutsättning att en sådan anläggning inte släpper ut med än koldioxid . Utifrån en samlad bedömning av det som framkom i remissvaren beslutade regeringen att avslå hemställ- ningarna (M2018/02954/R och M/2017/00194/Kl). Frågan behandlas där- för inte i detta lagstiftningsärende. Möjligheterna till alternativ reglering i förhållande till direktivets krav bedöms inte ha bäring på den kommunala självbestämmanderätten, och en proportionalitetsbedömning har därför inte gjorts. Vidare bedöms för- slaget inte innehålla krav som reglerar sådana tjänsteleverantörer som om- fattas av och rådets direktiv /123/EG av om tjänster på den inre marknaden (tjänstedirektivet). Ändringarna av utsläppshandelsdirektivet syftar till att EU ska kunna uppnå sitt klimatmål om att minska utsläppen av växthusgaser med jämfört med . För att nå det målet ska de sek- torer som omfattas av utsläppshandelssystemet minska sina utsläpp jämfört med . Detta innebär att det totala antalet utsläpps- rätter kommer att minska i snabbare takt än tidigare; ska de minska istället för . Detta motsvarar en extra utsläppsminskning på . Ändringen av utsläppshandelsdirektivet förväntas också minska utsläppen från verksamheter i . Det går dock inte att säga hur stor del av den totala utsläppsminskningen inom utsläppshandels- systemet som kommer att ske genom minskade utsläpp från verksamheter i . Skärpningen av straffskalan för de gärningar som omfattas av regle- Prop. 2020/21:27 ringen kan förväntas innebära att färre bedriver otillåten verksamhet eller brister i sin rapportering och att utsläppen av växthusgaser därmed minskar marginellt. Ändringarna av utsläppshandelsdirektivet och beslutet om att införa en marknadsstabilitetsreserv (och rådets beslut (EU) 2015/1814 av om upprättande och användning av en reserv för marknadsstabilitet för unionens utsläppshandelssystem och om ändring av direktiv /87/EG) förväntas sammantaget innebära att priset på utsläppsrätter höjs, vilket innebär höjda kostnader för de företag som omfattas av utsläppshandelssystemet. Detta återspeglas redan genom att priset på utsläppsrätter har ökat markant, från ca per utsläppsrätt i mitten av 2018 till per utsläppsrätt . Konsekvenserna för enskilda företag med verksamhet som omfattas av utsläppshandelssystemet beror även på reglerna om gratis tilldelning av utsläppsrätter. Enligt kommissionen beräknas mer än 6 miljarder utsläpps- rätter delas ut gratis till industrin –2030. På grundval av de ansökningar som har kommit in för den fjärde handelsperioden, ska kommissionen beräkna nya riktmärken, som i sin tur ligger till grund för beräkningen av det antal gratis utsläppsrätter som ges till verksamheter som har möjlighet att ansöka om detta. De reviderade riktmärkena ska fastställas av klimatförändringskommittén. anser att det finns briser i redovisningen av förslagets på- verkan på företagens kostnader, verksamhet och konkurrensförhållanden, liksom avseende särskilda hänsyn till små företag vid reglernas utform- ning. Regeringen konstaterar att allmänt sett faller svenska anläggningar väl ut i förhållande till riktmärkena för gratis tilldelning. Ökad annullering av utsläppsrätter och andra skärpningar av utsläppshandelssystemet be- döms därför inte slå negativt mot svenska anläggningar i förhållande till europeiska konkurrenter. Revideringen av utsläppshandelsdirektivet inne- bär också vissa ändringar i de administrativa kraven på berörda företag, som kan innebära viss merkostnad. Ökningen av kostnader till följd av ändringar i de administrativa kraven bedöms vara marginell i förhållande till dagens krav. För företag som bedriver otillåten verksamhet som medför utsläpp av växthusgaser, innebär en höjning av avgiften för försenad utsläppsrapport och en ny avgift för försenad rapportering av verksamhetsnivå ökade kostnader. Antalet tillsynsärenden bedöms inte öka. Antalet sanktionsav- gifter för försenade utsläppsrapporter och för uteblivet överlämnande av utsläppsrätter har inte överstigit fem fall och avgift. Ändringarna av utsläppshandelsdirektivet förväntas innebära begränsade konsekvenser för staten. För Energimyndigheten, som kontoföringsmyn- 2020/21:27 dighet, bedöms ändringarna inte leda till utökade uppgifter. För Natur- vårdsverket, som tillsynsmyndighet, bedöms ändringarna i direktivet inne- bära vissa utökade uppgifter genom att kraven på tillsyn utökas. Ökningen bedöms dock vara begränsad jämfört med myndighetens uppgifter . Mark- och miljödomstolen vid anser att promemorian saknar en tillräcklig konsekvensanalys avseende den tillkommande mäng- den och arten av mål till mark- och miljödomstolen. Regeringen konstaterar att förslaget skapar ett något större utrymme för att överklaga beslut till mark- och miljödomstolen. Det finns dock ingen anledning att anta att antalet överklagade beslut verkligen skulle öka i nämnvärd utsträckning. Det har endast förekommit ett fåtal domstolsären- den kopplade till utsläppshandelssystemet, främst gällande uteblivet över- lämnande av utsläppsrätter och tilldelning av utsläppsrätter. Enligt Naturvårds- verkets bedömning har i genomsnitt ett drygt tiotal beslut gällande tilldelning av utsläppsrätter överklagats per tilldelningsperiod. Myndigheten bedömer vidare att det är möjligt att de nya beslut som kan meddelas om ändrad tilldelning efter inlämnad rapport om verksamhetsnivå kan komma att överklagas, särskilt inledningsvis. Även om så skulle vara fallet bedöms detta inte påverka måltillströmningen vid mark- och miljödomstolen i någon högre grad. Den beslutstyp som tidigare kunnat överklagas till allmän förvaltningsdomstol bedöms inte innebära något ökat antal mål för mark- och miljödomstolen eftersom den rör utsläppsminskningsenheter för handelsperioden –2012 (56 e § utsläppshandelsförordningen). Förslaget bedöms sammantaget ha liten betydelse för tillströmningen av mål till domstolarna. Ändringarna av utsläppshandelsdirektivet och lagändringarna bedöms huvudsakligen innebära konsekvenser för kommuner i de fall där kom- munerna är företag som berörs av samma ändringar. I dessa fall beskrivs konsekvenserna i avsnittet om konsekvenser för företag ovan (avsnitt 7.3). I de fall kommuner bedriver utsläppshandelsrelaterad verksamhet i för- valtningsform kan ändringsdirektivet innebära ökade kostnader för dessa kommuner i form av höjda priser på utsläppsrätter och ökad administra- tion. Eftersom kommuner har möjlighet att finansiera eventuella ökade kostnader genom avgiftshöjningar föranleder förslagen inte någon ekono- misk reglering i enlighet med finansieringsprincipen. 8.1Förslaget till lag om vissa utsläpp av växthusgaser Lagens syfte och innehåll I paragrafen anges lagens syfte och innehåll. I första stycket anges lagens syfte. Lagen utgör ramverket för att genom- föra och rådets direktiv /87/EG av den 13 okto- ber 2003 om ett system för handel med utsläppsrätter för växthusgaser inom unionen och om ändring av rådets direktiv /61/EG (utsläpps- handelsdirektivet) i svensk rätt. Det övergripande syftet med utsläpps- handelssystemet är att minska utsläppen av växthusgaser inom unionen och genom styrmedlet ska utsläppen minskas där det kan ske billigast (jfr artikel 1). I andra stycket klargörs att lagen kompletterar EU-förordningar som har antagits med stöd av utsläppshandelsdirektivet. De förordningar som avses är –kommissionens genomförandeförordning (EU) 2018/2066 av om övervakning och rapportering av växthusgas- utsläpp i enlighet med och rådets direktiv /87/EG och om ändring av kommissionens förordning (EU) nr 601/2012, –kommissionens genomförandeförordning (EU) 2018/2067 av om verifiering av uppgifter och ackreditering av kontrollörer i enlighet med och rådets direktiv /87/EG, –kommissionens delegerade förordning (EU) 2019/331 av den 19 de- cember 2018 om fastställande av unionstäckande övergångsbestäm- melser för harmoniserad gratis tilldelning av utsläppsrätter enligt artikel 10a i och rådets direktiv /87/EG, –kommissionens delegerade förordning (EU) 2019/1122 av om komplettering av och rådets direktiv /87/EG vad gäller unionsregistrets funktion, –kommissionens delegerade förordning (EU) 2019/1603 av om komplettering av och rådets direktiv /87/EG vad gäller åtgärder som antagits av Internationella civila luftfartsorganisationen för övervakning, rapportering och verifiering av utsläpp för att genomföra en global marknadsbaserad åtgärd, och –kommissionens genomförandeförordning (EU) 2019/1842 av om tillämpningsföreskrifter för och rådets direktiv /87/EG vad gäller ytterligare åtgärder i sam- band med justeringar av gratis tilldelning av utsläppsrätter på grund av förändringar av verksamhetsnivå. Kommissionens förordning (EU) nr 1031/2010 av om tidsschema, administration och andra aspekter av auktionering av utsläppsrätter för växthusgaser i enlighet med och 2020/21:27 rådets direktiv /87/EG om ett system för handel med utsläppsrätter för växthusgaser inom gemenskapen har också antagits med stöd av ut- släppshandelsdirektivet, men kräver inte kompletteringar i lag. I andra stycket introduceras också en kortform för utsläppshandelsdirek- tivet som används i lagen. Kortformen ersätter den nuvarande lagens beteckning ”handelsdirektivet” för att bättre överensstämma med direk- tivets tillämpningsområde. Övervägandena finns i avsnitt 6.1. Paragrafen innehåller förklaringar av termer och uttryck som används i lagen. Förklaringen av utsläpp av växthusgaser motsvarar förklaringen i 1 kap. 2 b § i den nuvarande utsläppshandelslagen (se prop. 2009/10:28 s. 41). De aktuella växthusgaserna är koldioxid, dikväveoxid och perfluorkol- väten. Definitionen av växthusgaser i artikel 3 i utsläppshandelsdirektivet innehåller fler växthusgaser men det är endast utsläpp av koldioxid, di- kväveoxid och perfluorkolväten som kan kräva tillstånd eller övervak- ningsplan och därför är det endast dessa som omfattas av lagen. Förklaringen av ton koldioxidekvivalenter motsvarar i sak förklaringen i 1 kap. 2 b § i den nuvarande utsläppshandelslagen (se prop. 2009/10:28 s. 41). Med ton koldioxidekvivalenter avses ett ton koldioxid eller den mängd dikväveoxid eller perfluorkolväten som medför en lika stor klimatpåverkan som utsläpp av ett ton koldioxid. Koldioxid, dikväveoxid och perfluorkolväten har olika förmåga att påverka klimatet. Koldioxid är den viktigaste växthusgasen i storlek och tjänar därför som måttstock när de andra gaserna bedöms. Förklaringen av utsläppsrätt motsvarar i sak förklaringen i 3 kap. 5 § första stycket utsläppshandelslagen. Utsläppsrätt innebär en rätt att släppa ut ett ton koldioxidekvivalenter . I artikel 13 i utsläppshandelsdirektivet finns bestämmelser om utsläppsrätters giltighet. Utsläppsrätter som utfärdas ska vara giltiga för utsläpp från och med den fjärde handelsperioden. Bestämmelsen kommer att genomföras i förordning. Övervägandena finns i avsnitt 6.2. I paragrafen förklaras vad som avses med anläggning. Den motsvarar 1 kap. 2 § i den nuvarande utsläppshandelslagen. Definitionen av anläggning är i huvudsak densamma som i utsläpps- handelsdirektivet (artikel 3 e). Av definitionen framgår att det ska vara fråga om verksamheter som bedrivs ”på platsen”. Det ska vara fråga om ett sammanhängande verksamhetsområde. Det kan således inte vara fråga om helt skilda områden inom samma ort (se prop. 2003/04:132 s. 40 f.). Övervägandena finns i avsnitt 6.2. I paragrafen förklaras vad som avses med flygverksamhet. Bestämmelsen motsvarar delvis 1 kap. 2 § i den nuvarande utsläppshandelslagen (se prop. 2008/09:147 s. 42). Ordförklaringen av flygverksamhet i utsläppshandelslagen har den geo- grafiska begränsning som framgår av den första delen av punkt 1, dvs. flygningar med luftfartyg som ger upphov till utsläpp av växthusgaser och som görs till eller från en flygplats inom EES. Den nya förklaringen omfattar även flygningar till eller från ett sådant tredjeland vars utsläpps- handelssystem är kopplat till EU:s utsläppshandelssystem (EU ETS). fattade EU och beslut om att länka ut- släppshandelssystem till EU:s. Avtalet trädde i kraft . Flygningar enligt punkt 1 är sådana som omfattas av utsläppshandels- systemet. Enligt punkt 2, som saknar motsvarighet i utsläppshandelslagen, om- fattar förklaringen av flygverksamhet även sådana flygningar som anges i kommissionens delegerade förordning (EU) 2019/1603, s.k. Corsia-flyg- ningar. Till skillnad från sådana flygningar som avses i punkt 1 är tillämp- ningsområdet för Corsia inte avgränsat genom platsen för ett luftfartygs avgång eller ankomst, utan utifrån var flygoperatören har sitt drifttillstånd, AOC (), eller är registrerad.