rfr · H70WRFR11 · 2020-01-01 00:00:00 — Det visar sig också att riksdagsledamöter har blivit sämre på att gissa vad de egna väljarna tycker. 1985 gissade rätt. STENOGRAFISK UTSKRIFT FRÅN FORSKARHEARINGEN gången frågan ställdes, 2006, var det som gissade rätt. Det stämmer kanske till eftertanke att det inte är så himla lätt att förstå vad väljare menar och att man behöver anstränga sig för att göra det. Vad händer då, tänker vi som statsvetare, om vi hjälper politiker att förstå vad majoriteten tycker? Det pågår fältexperiment på lite olika ställen. Det allra första kom från , , där två duktiga statsvetare som heter och väntade och väntade tills den lagstiftande församlingen i meddelade att de snart skulle fatta ett beslut i en fråga. Så kom förslaget – det handlade om infrastruktur och skatteavdrag – och och gick ut och frågade 10 000 invånare i vad de tyckte om frågorna och skickade sedan resultatet till hälften av ledamöterna. Sedan analyserades om de röstade olika. Det var ett väldigt enkelt upplägg – en typiskt enkel forskningstanke. De fick se att de representanter som fick se resultatet mycket oftare röstade i enlighet med väljarnas uppfattning än de som inte fick den informationen. Den slutsats som de drar och som sedan har upprepats på andra ställen är att representanterna vill vara lyhörda men inte alltid har tillräckligt med information för att vara det. Detta står klart; det är enkelt och talande. vifortsatt har talat om är att det inte är alldeles oproblematiskt att ändra. De ändrade ju de facto beslutet genom att skicka ut informationen. Men det är en annan fråga. Vidare finns det exempel på forskning som vi gör i . En sak som är intressant med det svenska systemet när vi plockar hem den amerikanska forskningen – för ofta är det amerikanerna som gör det först – är att här i är lyhördheten mellan väljare och politiker alltid lite komplicerad av partiet. Man måste gå via partiet som ledamot. Hur gör man då som politiker i particentrerade system när man vill vara lyhörd mot väljare? Det är något som vi har forskat på, och en sak som vi har kommit fram till är att man försöker förändra sitt parti inifrån. Detta innebär att det som vi ibland kallar för tvåsam lyhördhet, det vill säga att jag ber dig och att du berättar för mig vad du gör, är mindre synlig i , och förmodligen också i andra particentrerade system, än i amerikanska system. Där ser du hur din representant har röstat när han skriver en debattartikel eller svarar på ett mejl där han exakt håller med. I finner vi att politikern kanske inte berättar riktigt för väljaren vad man gör, men man gör det i partiet. Där kommer man att förändra åt ett visst håll. Lyhördheten gentemot väljarna verkar inte vara mindre, men den är kanske mindre synlig eftersom man har ett parti som måste förändras. Ett exempel på detta kommer . Då använde vi valframgångar i olika kommunalval. De gick fram mycket i vissa kommunala val men inte i andra. Vi kunde använda detta i en studie där vi försökte titta på huruvida politiker försöker påverka sin partiledning utifrån de signaler som de får från sina väljare. När gick fram var det en signal om att väljarna ville ha mindre flyktinginvandring; det var så man argumenterade. Innebär det då att man på de ställen där man går fram också STENOGRAFISK UTSKRIFT FRÅN FORSKARHEARINGEN försökte lobba sin partiledning för mindre flyktinginvandring? Det är vad vi hittar. Vi frågade: Har du försökt att påverka ledningen för ditt parti att ta ställning till följande förslag – att minska flyktingmottagandet eller att inte minska flyktingmottagandet? När väljarstödet var starkare för ledde det också till ökad påverkan på partiledningen, allt annat lika. Storleken på effekten var sådan att vid 10 procents förändring i röstandel ledde det till 9 procentenheters större trolighet att försöka påverka ledningen för partiet. Som tilläggstest kollade vi om man förändrade sina egna åsikter. Det gjorde man inte, utan man lobbade för sina väljares del. Det blir slutsatsen. Det är det vi kallar för lyhördhet eller responsivitet mot en väljare. Jag övergår till nästa fråga. Överensstämmer vallöftena med de politiska beslut som fattas? Vad är då ett vallöfte? Det är alltid den fråga jag får först. Ett vallöfte har en ganska fyrkantig och tydlig definition inom statsvetarforskningen. Det är en försäkran om att agera på ett visst sätt eller uppnå ett visst mål som vi kan kontrollera om det har skett eller inte. Vi lusläser valmanifest. När vi gör det har vi sett, som ett exempel, att Alliansen gav 279 vallöften i ett gemensamt valmanifest 2010. Här ser ni några exempel därifrån: Eleverna i sexan ska genomföra nationella prov i SO- och NO-ämnena, studiemedlen ska höjas genom att lånedelen ökar, rätten att kvarstå i anställning ska gälla till etcetera. Som ni ser är det tydliga saker som vi kan kolla. Hände det sedan? Det är det vi definierar som löften. Ni ser här på bilden hur det ser ut i . Detta är det senaste, och just nu pågår analyser. Vi ligger ju alltid efter. När journalister frågar hur det ser ut säger vi: Vänta så ska jag svara på det! Det dröjer alltså , och bilden visar förhållandena och framåt. Svenska regeringar ligger högt. Det är och om man räknar med de delvis uppfyllda vallöftena. Denna bild ser småttig ut. Den ska illustrera hur ser ut jämfört med andra länder. Det kommer från våra internationella jämförelser. ligger längst bort här på bilden, näst intill , som har val . Det är det land som hamnar högst. Det har ett partisystem där man ofta kan få egen majoritet i parlamentet. Så kanske det inte blir ; vi får se. Där uppe hamnar , alltså bland dem som är allra bäst på att uppfylla vallöften. Oppositionen i uppfyller färre vallöften än vad oppositioner gör på andra ställen. Om man jämför här på bilden ser man den typ av regering som vihar och som vi har haft tidigare. Det är alltså koalitionsminoriteter. Förväntningen på nuvarande regering är alltså klart lägre jämfört med de regeringar som vi har haft tidigare när det har varit tydliga minoritetsregeringar med bara ett parti eller koalitionsregeringar med ett gemensamt valmanifest. Dessa två regeringssituationer som vi har undersökt har varit effektiva. Den regeringssituation som vi har har i internationella data varit mindre effektiv när det gäller att uppfylla vallöften. STENOGRAFISK UTSKRIFT FRÅN FORSKARHEARINGEN Vi får förstås alltid frågor om uppföljningar av detta. Det handlar om att väljare inte håller med om att politiker oftast uppfyller sina vallöften. En annan sak är att politiker som representerar partierna inte alltid har koll på vad partierna lovar. På lägre nivåer har man alltså inte riktigt koll fast man använder dokumenten och valmanifesten nästan som en arbetsbeskrivning när man väl kommer in i regeringen. Det tycker jag är intressant. Vi hittar också detta att väljare straffar brutna löften hårdare än de belönar uppfyllda löften. Det är en annan typ av forskning som vi håller på med just . Jag vill visa er denna bild apropå att vi har pratat om överensstämmelser. Detta är medelvärdet för vad väljare och politiker svarar när vi frågar om partier håller sina vallöften. Det är de fantastiska väljarundersökningarna som går och där vi har frågat huruvida partierna håller sina vallöften. Svenskar har alltid tyckt att de inte håller sina vallöften. Det röda på bilden som visar minus 40 är alltså ett balansmått och ett medelvärde för väljare när vi tar dem som var positiva minus dem som var negativa. Längre ned på bilden ser vi mätningar för politiker. Där är det plus 56; skillnaden är alltså jättestor! Där finns inte någon överensstämmelse, och man kan fundera över vad detta innebär. Det har jag också gjort. Jag har gjort mycket, och jag har intervjuat i det här huset. Politiker ligger närmare väljarna när det gäller detta. Det beror på att ni känner till era löften bättre, tänker jag. Det kanske inte gäller just er i det här rummet, men lokala politiker. Något som vi ofta utgår ifrån som statsvetare är att man kan sitt valmanifest i detalj, men det var inte riktigt det jag har hittat i mina intervjuer. Jag har försökt att hitta ett mått på detta som jag kunde jämföra med hur det faktiskt såg ut. Jag frågade då: Ungefär hur många vallöften ger ditt parti, enligt dig, inför valet? Detta var 2010. Jag kunde räkna hur många vallöften partiet hade gett och jämföra för att se hur pass rätt man egentligen hade. Det visade sig att man inte kunde detta så bra. Uppfattat antal ser ni här på de röda siffrorna. Till höger har ni antalet löften som jag hittade när jag letade efter löften i manifesten. Det är alltså klart över 100, men det är inte många som tycker att det är över 100 löften i valmanifesten. Det är väldigt få som tycker det, och jag tyckte att det var ett konstigt resultat. Jag ställde därför om frågan på en massa olika sätt och gjorde olika metodexperiment på politiker. Men jag hittade inte att politiker tycker att det är så många löften som vi hittade i manifesten. Slutsatsen är att en stor andel säger att de inte vet hur många löften de ger. Det är så mycket som . I genomsnitt har en riktig uppfattning om detta – om man nu anser att vår definition är riktig, vilket man definitivt kan diskutera. Men det finns dessutom en stor variation i svaren. Vi kanske inte ska utgå från att partirepresentanter vet exakt vad de lovar. Jag ville illustrera att det är så många löften som ges och att det inte är lätt som väljare att veta detta inför valdagen. Här ser ni en illustration av hur många löften som har getts. Det var ännu fler 2018, och analyser av detta pågår . Detta har alltså kvadruplats . Det är fler och fler löften som ges i valmanifesten. Det är en omänsklig uppgift att ta ställning till alla dessa STENOGRAFISK UTSKRIFT FRÅN FORSKARHEARINGEN löften som väljare; det går inte. Men detta är någonting som man kan ha med Man ser det även per manifest. Antalet manifest har ökat i de här valen eftersom det är fler partier och koalitionsmanifest. Men även per manifest har löftena ökat tydligt . Någonting är det alltså med vallöften som upplevs som mer relevant. Avslutningsvis ska jag säga något om ryktet om polarisering och något om Jag påminns om den demokratirapport som kom 2017 Den var jag med och skrev tillsammans med andra statsvetare. Stämmer det att det är så himla polariserat? Det är inte det vi hittar i rapporten. Men detta gällde alltså 2014 och 2015, och det är en annan situation nu i och Men vi hittar inget deadlock i efter den turbulens som rådde då. Vi tittar på voteringsanalyser, och vi tittar på genomgångar av de senaste årens blocköverskridande överenskommelser. får i regel igenom sin politik i , och parlamentet verkar funka på det Man har klarat av att hantera den turbulens som fanns då. förstärktes inte, utan det blev snarare en tillbakagång. En avslutande önskning kanske kan vara denna: Hjälp medborgarna att för- stå att ni klarar av att fatta beslut och kompromissa även om det finns polari- Det upplevdes som mycket mer polariserat än vad det faktiskt visade sig vara, och de resultat som vi kom fram till var nästan en överraskning – jaha, det funkar! Så hjälp medborgarna att förstå det, och fundera över konse- kvenserna av att polarisera! kanske det är viktigt att polarisera, men om det inte är så himla viktigt kan man avstå från det, tänker jag. inte vill avstå från att polarisera får man vara med och ta ansvar för konse- kvenserna av denna polarisering. Vi blir alla lite dummare av polarisering. Detta är ett uttryck som börjar röra sig i : I’m riding your evil. tycker att det är illustrativt, och det är särskilt tydligt i uppfattningar som har med moral att göra. Om man gör en fråga till en moralfråga är det svårare för människor att kompromissa i den. Forskningen visar att moraluppfattningar leder till beteenden som handlar om att följa regler i stället för att maximera Det är svårare att kompromissa om detta, så moralisering av frågor hänger tätt samman med möjligheten till politiska kompromisser. ner att väljare som har moraliserande attityder motsätter sig kompromisser och straffar kompromissande politiker. De avstår också från vinster i materiella Vi som statsvetare vet väldigt lite om hur man avmoraliserar frågor, så vi kommer inte att kunna hjälpa till så mycket om det är så att ni hamnar där. handlar kanske om magkänslans primat mot det svenska långsamma norm- skapandet, som ju värnar. Låt oss stå emot idén om att den som reagerar snabbast är den finaste i rummet! Det stämmer inte att den som är god gör rätt omedelbums och att den personen inte behöver tänka efter innan hon gör rätt. Låt oss stå emot överdrifter! Det var en tydlig sådan på DN Debatt om en massa svenska forskare som en månad innan barn- konventionen blir till svensk lag skriver att vi lever i då människovärdet står på spel. STENOGRAFISK UTSKRIFT FRÅN FORSKARHEARINGEN En önskning är alltså att den svenska långsamma och eftertänksamma normgivningsproceduren är värd att värna. Ordföranden: tack för det! Vi försöker behålla detta i minnet och ska försöka klara att ta emot ytterligare en introduktion. , : Jag instämmer med mina kollegor; det är mycket spännande och hedrande att få komma hit. Jag är där verksam vid något som heter the Quality of . Hur ska man då studera ett samhälles sociala sammanhållning? Låt mig introducera en person. Det är en amerikansk kollega, , vid . För lite publicerade han denna bok, Making Democracy Work – Civic Traditions in Modern . Det är inte för mycket att säga att detta blev en enorm kioskvältare. Boken har sålts i över 100 000 exemplar och är översatt till 40 språk. rekryterade mig till ett jämförande projekt där vi skulle studera vad han hade funnit i boken i andra länder. Den teori som han byggde på startade vid att ett samhälle har några olika tillgångar. Man har naturligtvis fysiskt kapital i form av byggnader, maskiner, jord och naturtillgångar. Man har också humankapital. Det är sådant som vi försöker producera hos våra studenter. Man har finansiellt kapital. Men menade att det fanns ytterligare ett kapital: det sociala kapitalet. Vad han visade i boken med mycket omfattande empiriska undersökningar var att de regioner i – hade delats in i 27 olika regioner med ett omfattande självstyre som man fortfarande har – med ett starkt socialt kapital fungerade på alla sätt och vis bättre än dem med ett svagt socialt kapital. Vad är då detta sociala kapital? Jag brukar för studenterna försöka förklara att det är ett slags samhällets fogmassa – det som håller ihop saker och ting. Kan man mäta det här? Ja, det har några olika termer. Man kan kalla det mellanmänsklig, social och interpersonell tillit. Jag använder helst ordet social tillit, men man kan också säga mellanmänsklig tillit eller interpersonell tillit. Detta är en fråga som har ställts , jag tror i . Den har ställts i , och vi i började ställa den . Det är en fråga som lyder: I vilken utsträckning anser du att det går att lita på människor i allmänhet? Detta är ingen enkel fråga, och den är mycket omstridd. Människor kan ju faktiskt inte känna alla andra människor i samhället. Vad är det då de svarar på när de får denna fråga? Tillsammans med en annan amerikansk kollega, , har vi sagt att när folk svarar på den här frågan gör de ett slags värdering av den allmänna moraliska standarden i det samhälle de lever i. På vanlig svenska: Befinner jag mig i ett ”tjyvsamhälle” eller befinner jag mig inte i ett ”tjyvsamhälle”? STENOGRAFISK UTSKRIFT FRÅN FORSKARHEARINGEN Så här, som på bilden, ser det ut i . Det är det tråkigaste man kan mäta, för det händer ingenting. Vi har som sagt mätt detta , och vi mäter det på en elvagradig skala mellan 0 och 10. De som kryssar i 7–10 kallar De som kryssar i 4–6 kallar vi för mellanlitare, och de som kryssar i lägst, 0–3, är låglitare. Vi ligger på någonstans höglitare. Ingenting händer alltså, som ni ser. Då är väl allting gott och väl, kan man säga. Om man tittar på detta i världen ser det ut som på bilden här. Det är svårt att se på bilden, men vi ser här de länder som ligger högst. ligger mellan och . Vi ligger alltså väldigt högt, och sedan går det ned. När man kommer till är man nere på , och när man kommer till är man nere på . Sedan ser ni länder där man ligger på mellan . Detta är någonting som vi tycker är väldigt bra, då det är en variabel som varierar enormt mycket. Vi har också mätt detta i stora undersökningar där vi har intervjuat över 200 000 personer i regioner, EU-regionerna eller NUTS-regionerna. Det är lite svårt att tolka bilden, men alla prickar här visar alltså en region. Högst upp har vi . Där är det alltså 80 av 100 som svarar ja på frågan om huruvida de kan lita på andra människor. Längst ned hittar vi några regioner på , och där är det 8 av 100 som svarar ja. Även inom har vi alltså en enorm variation i hur människor svarar på frågan. Vad får man då för effekter av social tillit? Jag vill gärna göra lite reklam för en rapport som kom , tror jag att det var, av . De skriver om denna faktor och rubricerar den som Det nordiska guldet. Det bygger på att de nordiska länderna klarar sig synnerligen väl i alla de rankningar som görs av hur väl samhällen mår. Det handlar naturligtvis om ekonomi men också om huruvida folk är lyckliga, befolkningshälsa, jämställdhet, miljö och så vidare. Om man lägger ihop alla dessa rankningar är det väldigt klart att nästan inga länder slår den nordiska modellen när det gäller att skapa mänsklig välfärd. I länder som har hög social tillit får man en bättre fungerande demokrati. Ekonomerna har upptäckt att detta är starkt kopplat till ekonomisk tillväxt. Man får lägre kriminalitet, mindre korruption och ett mer aktivt civilsamhälle. Om folk litar på varandra är de hellre aktiva i olika frivilligorganisationer. Folk är också mer nöjda med livet. Det är alltså lyckofrågan. Det finns tre faktorer som gör att man blir lyckligare i sitt liv när man mäter det, som vi gör, på aggregerad nivå. Det handlar om pengar, men bara upp till den nivå som hade när jag var tonåring. Det är alltså ungefär hälften av vad vi har , och sedan ger det nästan ingenting. All den tillväxt vi har haft kan vara bra för många saker, men den påverkar inte hur nöjda folk är med sitt liv. Om man uppfattar att man är vid hälsa är man mer nöjd med livet. Att leva under institutioner som inte är korrupta eller diskriminerande är också en faktor. Man kan alltså säga att det finns två och ett halvt skäl till att ett samhälle kan skapa lyckliga människor. STENOGRAFISK UTSKRIFT FRÅN FORSKARHEARINGEN Det finns två teorier om varför detta har betydelse. Den ena är en mer ekonomisk teori, som handlar om transaktionskostnader. Det är kostnader vi har för att ingå och upprätthålla överenskommelser eller avtal när man ska köpa ett hus, ingå ett kontrakt, komma eller något sådant. I samhällen med låg tillit, där folk inte litar på varandra, får man i allmänhet mycket höga transaktionskostnader. När mina kollegor i ska köpa ett hus är det inte som i , där man sitter med en gemensam mäklare. Man sitter där med en mäklare plus att båda parter har med sig sina advokater. Man har alltså så höga transaktionskostnader – för att ta ett enkelt fall – när man ska köpa en bostad i ett land som , med relativt låg tillit, än man i allmänhet har i . Detta innebär att många för båda parter fördelaktiga samarbeten och avtal inte kommer till stånd på grund av att bristen på tillit leder till alltför höga transaktionskostnader. Detta kan naturligtvis handla om ekonomiska avtal, men det kan också handla om professionella och sociala utbyten och, skulle jag gissa, också emotionella utbyten. Om man inte litar på folk är det helt enkelt svårt att ingå överenskommelser, och detta skapar många negativa effekter. Den andra teorin är en psykologisk teori som har ett lite tjusigare namn på engelska. Den heter the Social . Vi är ofta i ett läge där alla vinner på att alla samarbetar, att alla källsorterar sina sopor, att alla betalar på spårvagnen, att alla betalar sina skatter och så vidare. Det tjänar vi alla på, och det är mycket bra. Men om man inte litar på att de andra samarbetar är det inte någon stor poäng med att vara den enda som samarbetar. Det är lite meningslöst att vara den enda som källsorterar sina sopor eller betalar på tunnelbanan. Det är hjältemodigt men bortkastat att vara den enda som försvarar landet, och så vidare. Det är tjusigt att vara det enda land som håller sig till klimatavtalet, men om man inte litar på att de andra länderna gör det är det lite poänglöst att vara det enda, och så vidare. Detta är ett svårt problem – kanske det svåraste civilisationsproblemet. Det är faktiskt rationellt att inte samarbeta om man inte litar på de andra ställer upp och samarbetar. Detta leder till en slutsats: Ett effektivt samarbete för saker som vi vill uppnå kan bara uppstå om man har förtroende för att de andra också väljer att samarbeta. Utan ett sådant här förtroende klappar den sociala fällan igen, det vill säga att vi alla hamnar i en situation där vi får det sämre trots att vifaktiskt inser att om vi kunde lita på varandra skulle vi vinna på det. Det är det här som är det lite bökiga med denna fråga; man kan inte riktigt beordra folk att lita på varandra. Man kan liksom inte producera tillit. Om jag nu skulle säga till alla er att ni verkligen kan lita på mig skulle ni börja tänka: Varför måste han säga det? Som ni ser är tillit en psykologiskt väldigt märklig sak. Hur skapas då detta sociala kapital? När jag har varit och föreläst på handelshögskolor har jag fått frågan: Om det nu är ett kapital – hur gör man för att investera? Det första budet, som nämnde stod STENOGRAFISK UTSKRIFT FRÅN FORSKARHEARINGEN mycket starkt bakom, är att detta har att göra med att folk är aktiva i frivillig- Ju mer man gick på Hem och Skola-möten, scouterna, sångkö- rer och så vidare, desto mer lärde man sig att lita på andra människor. en liten rar teori. Tyvärr visade det sig att det inte finns något empiriskt stöd Det är till och med så att om man har varit aktiv länge i frivilligor- ganisationer litar man mindre på varandra. Det gäller till exempel PRO. undrar vad de egentligen har för sig på mötena. Denna teori föll alltså ihop. Kan det då vara demokrati? Om man lever i en demokrati kanske man litar mer på andra människor? Bilden här visar mått på demokrati och det andra måttet som gäller om man litar på varandra. Som ni ser finns det inget som Det finns demokratier där man litar väldigt mycket på varandra men också demokratier där man litar väldigt lite på varandra. icke-demokratier med hög tillit. Kan det vara religiositet? Jag har tyvärr dåliga nyheter: Ju mer folk sysslar med religion, desto mindre litar de på andra människor. Det behöver inte fin- nas en kausalitet här, men det kan i alla fall inte vara åt andra hållet. alltså inte ett mått på vilken religion det handlar om utan om hur mycket man Kan det vara pålitliga offentliga institutioner? Bilden visar data från European Social Survey – en högkvalitativ survey som man har gjort i europeiska länder. Där ser ni på den nedre axeln hur mycket man litar på samhällets institutioner och hur stort förtroende man har för dem. Det gäller både de institutioner som sysslar med den representa- tiva demokratin, som riksdag och regering, och i hög grad de institutioner som har att genomföra den offentliga politiken, alltså myndigheterna. axeln ser ni den sociala tilliten. Detta är ett samband som man sällan ser; det är nästan perfekt. Ju mer man litar på de offentliga institutionerna, desto mer litar man på andra människor. Det har gjorts väldigt mycket forskning för att komma på det klara med hur Det tyngsta budet är nu helt klart: Orsakspilen går från tillit till de offentliga institutionerna, och då framför allt dem som har att genomföra den offentliga politiken, till tillit till andra människor. gen ut så här. Om man uppfattar att de offentliga tjänstemännen, domarna, poliserna, universitetsprofessorerna, lärarna, rektorerna, de offentliganställda