urf · H8A5URF2 · 2020-12-16 00:00:00 — Den som fått ersättning är skyldig att anmäla ändrade förhållanden i den mån dessa påverkar rätten till ersättning. Bestämmelser om rätt till arbetslöshetsersättning finns i lagen (1997:238) om arbetslöshetsförsäkring. Har någon genom oriktig uppgift eller genom underlåtenhet att fullgöra sin uppgifts- eller anmälningsskyldighet eller på annat sätt orsakat att ersättning lämnats obehörigen eller med för högt belopp ska det som betalats ut för mycket betalas tillbaka. Detsamma gäller om någon på annat sätt fått ersätt- ning obehörigen eller med för högt belopp och han eller hon skäligen borde ha insett detta (68 §). En arbetslöshetskassa får medge anstånd med återbetalning eller träffa avtal med den återbetalningsskyldige om en avbetalningsplan. Arbetslöshetskassan ska i så fall ta ut ränta på det obetalda beloppet. Ränta ska tas ut efter en rän- tesats som överstiger statens utlåningsränta (68 b §). Om ett belopp som har återkrävts inte betalas i rätt tid, ska ränta enligt 6 § räntelagen tas ut på beloppet. Ränta enligt 5 § ska tas ut om den återbetalnings- skyldige medgetts anstånd med betalning eller om det har träffats ett avtal om återbetalning men betalning inte sker inom överenskommen tid. Arbetslös- hetskassan får helt eller delvis efterge ett krav på återbetalning och ränta. 28.5 Återkravsregler i andra länder Stortingsrepresentanternas ekonomiska villkor regleras i lov om godtgjørelse for stortingsrepresentanter (stortingsgodtjørelsesloven) och lov om pensjons- ordning for stortingsrepresentanter og regjeringsmedlemmar (stortings- og re- gjeringspensjonsloven). Regelverket beskrivs närmare i avsnitt 11.2. I 20 § stortingsgodtjørelsesloven finns en särskild bestämmelse som gäller återkrav av felaktiga betalningar enligt lagen, dvs. arvode, traktamente och re- sekostnadsersättning. Om en stortingsrepresentant har tagit emot en utbetal- ning i strid mot ”redelighet og god tro” kan utbetalningen enligt paragrafens första stycke återkrävas. En utbetalning kan också återkrävas om den som tar emot utbetalningen eller någon som handlar på hans eller hennes vägnar av oaktsamhet har lämnat felaktiga uppgifter. Detsamma gäller om utbetalningen beror på något förhållande som svarar för om mottagaren insåg eller borde ha insett det. Felaktiga utbetalningar i andra fall kan återkrävas om det finns särskilda skäl som gör att ett sådant krav är rimligt. innehåller inget krav på att stortingsrepresentanten på något sätt orsakat den Vid bedömningen om det finns särskilda skäl ska bl.a. beaktas hur som gått sedan den felaktiga utbetalningen gjordes och om mottagaren har inrättat sig efter utbetalningen. Ett återkrav enligt andra stycket får inte överstiga vad som finns kvar då den felaktiga utbetalningen Ett återkrav kan regleras genom avdrag på kommande utbetalningar eller verkställas på samma sätt som ett krav på betalning av skatt. I 8 § stortings- og regjeringspensjonsloven hänvisas det i fråga om återbe- talning av pension till 44 § lov om Statens pensionskasse. melsen kan pension återkrävas om ledamoten eller någon som handlat på hans eller hennes vägnar av oaktsamhet har lämnat felaktiga eller ofullständiga upp- Detsamma gäller om den felaktiga utbetalningen beror på en myndighet och ledamoten borde ha förstått att utbetalningen var fel. De ekonomiska villkoren för medlemmarna av regleras i bl.a. lov om valg til (valgloven) och föreskrifter som fastställts av Udvalget for Forretningsordene. Regelverket beskrivs närmare i avsnitt 11.1. Enligt 125 a § valgloven sköter Udbetaling , som närmast kan jämföras med och , beräkning och ut- betalning av ledamöternas förmåner enligt valgloven. I uppdraget ligger även att bl.a. träffa överenskommelser med ledamöterna om återbetalning av felakt- iga utbetalningar. Bestämmelser om ekonomiska förmåner för ledamöter av underhuset finns bl.a. i The scheme of MP:s business costs and expenses utfärdad av the Inde- pendent Parliamentary Standards Authority (IPSA). Regelverket beskrivs när- mare i avsnitt 11.4. Regler om återkrav av felaktiga utbetalningar av förmåner som omfattas av regelverket finns i avsnitt 2.11. Reglerna innebär att en ledamot är skyldig att återbetala en felaktig utbetalning om ledamoten fått en utbetalning som han eller hon enligt IPSA:s beslut rätteligen inte skulle ha fått, om ledamoten har dragit över budgeten för en viss kostnadspost, om ledamoten efter undersök- ning av The Compliance Officer har gått med på en återbetalning eller blivit ålagd att göra en sådan återbetalning av The Compliance Officer. Om återbetalning inte sker dras beloppet från kommande utbetalningar av kostnadsersättning. Ledamotens möjligheter att använda det betalkort parlamentet tillhandahåller spärras . Krav på återbetalning ska som huvudregel regleras under som kravet uppstod. Undantag kan förekomma om kravet uppstod sent eller om det är fråga om ett stort belopp. 28.6 Ändring och omprövning av förvaltningsbeslut 28.6.1 Begreppen ärende, beslut och faktiskt handlande Det finns ingen legal definition av begreppet beslut. Man brukar dock säga att ett beslut är ett uttalande av en myndighet som är avsett att ha vissa verkningar för den som det riktar sig mot. Den yttre formen är inte avgörande utan utta- landets syfte och innebörd. Råd och upplysningar från en myndighet är nor- malt sett inte att betrakta som ett beslut. Inte heller begreppet ärende definieras i författning. Ett ärende känneteck- nas dock av att det är en verksamhet vid en myndighet som avslutas med någon form av beslut. Från ärendehandläggning ska skiljas faktiskt handlande av en myndighet. Hanteringen av ledamöternas ersättningar innefattar såväl ärendehandlägg- ning, beslutsfattande och faktiskt handlande. Varje reseräkning som lämnas in innebär att det har påbörjats en ärendehandläggning som utmynnar i ett beslut om utbetalning av allmänna medel. Detsamma gäller ansökningar om logier- sättning, periodkort på flyg eller årskort på tåg. Iordningsställande av en över- nattningsbostad och tillhandahållande av teknisk och elektronisk utrustning är exempel på faktiskt handlande. 28.6.2 När ska respektive får ett beslut ändras? I 37 § förvaltningslagen (2017:900) finns bestämmelser om under vilka förut- sättningar en myndighet får ändra ett beslut. Enligt paragrafens första stycke får så ske om myndigheten anser att beslutet är felaktigt på grund av att det har tillkommit nya omständigheter eller av någon annan anledning. Paragrafens andra stycke gäller beslut som till sin karaktär är gynnande för någon enskild part. Ett sådant beslut får endast ändras till den enskildes nack- del om 1.det framgår av beslutet eller de föreskrifter som det har grundats på att beslutet under vissa förutsättningar får återkallas (s.k. återkallelseförbehåll) 2.tvingande säkerhetsskäl kräver att beslutet ändras eller 3.felaktigheten beror på att parten har lämnat oriktiga eller vilseledande uppgifter. Bestämmelsen om gynnande beslut omfattar exempelvis tillstånd och för- måner av olika slag. Det ska vara fråga om ett beslut som ger den enskilde rätt till något som han eller hon inte hade rätt till om beslutet inte hade fattats. Ändras ett gynnande beslut till den enskildes förmån är första stycket Andra stycket tar bara sikte på gynnande beslut som ändras till den Ett återkallelseförbehåll enligt punkt 1 ska antingen tas in i den författning som reglerar sakfrågan eller i själva beslutet. Förbehållet måste vara tydligt, avgränsat och förutsebart. En återkallelse av ett gynnande beslut måste också vara förenligt med de allmänna principerna om proportionalitet och objektivitet. Punkten 3 avser den situationen att den enskilde lämnat oriktiga eller vilse- Avsikten med bestämmelsen är inte att bestraffa uppgifts- lämnandet som sådant. Det handlar i stället om att rätta till ett beslut som blivit Uppsåt eller oaktsamhet är då inte relevant. terna visserligen är felaktiga men inte har påverkat beslutet kan man inte åter- kalla beslutet med stöd av bestämmelsen i punkt 3. Det krävs alltså ett orsaks- samband mellan den oriktiga uppgiften och det felaktiga beslutet. Enligt 38 § förvaltningslagen ska en myndighet ändra ett beslut som den har meddelat som första instans om myndigheten finner att beslutet är uppen- bart felaktigt i något väsentligt hänseende på grund av att det har tillkommit nya omständigheter eller av någon annan anledning och beslutet kan ändras snabbt och enkelt och utan att det blir till nackdel för någon enskild. 28.6.3 Förhållandet mellan omprövning och återkrav En felaktig utbetalning kan leda till dels att ett gynnande förvaltningsbeslut omprövas med stöd av förvaltningslagen, dels att ett felaktigt utbetalt belopp återkrävs. Som exempel kan nämnas ett beslut om att en ledamot har rätt till logiersättning som har fattats på felaktiga grunder. Ett sådant beslut skulle kunna omprövas varvid konstaterar att ledamoten inte har rätt till sådan ersättning. kan det bli aktuellt att kräva tillbaka ersättning som betalats ut felaktigt. Omprövning och återkrav tangerar varandra som rättsinstituten är självständiga till varandra och får prö- vas för sig. En omprövning innebär inte med automatik att en felaktig utbetal- ning kan återkrävas. 28.7 Principen om condicito indebiti I avsaknad av lagreglering gäller principen om condictio indebiti i svensk rätt. Principen innebär att den som har gjort en utbetalning i den felaktiga tron att betalningsplikt har förelegat som huvudregel har rätt att få tillbaka vad som har betalats ut felaktigt. Principen är tillämplig bl.a. vid misstagsutbetalningar, dvs. utbetalningar som t.ex. skett till fel person, eller om betalaren betalar vad han felaktigt tror är en skuld. Den är även tillämplig om utbetalning skett med ett för stort belopp. Återbetalningsplikten bortfaller om mottagaren dels haft befogad anledning att tro att han eller hon hade rätt till de mottagna medlen, dels i god tro har inrättat sig efter detta. Vidare ska det vid en övergripande intresseavvägning framstå som motiverat att betalaren förlorar sin rätt att få tillbaka pengarna (se exempelvis rättsfallen NJA 1933 s. 25, NJA 1961 s. 18, NJA 1999 s. 575, NJA 2015 s. 1072 och NJA 2016 s. 1074). 28.8Återkrav av lön och annan ersättning på det statliga området Som huvudprincip gäller på det arbetsrättsliga området att en arbetstagare är skyldig att betala tillbaka lön som har utbetalats med för högt belopp eller som inte skulle ha betalats ut, såvida inte arbetstagaren har inrättat sig efter utbe- talningen och är i god tro. Enligt villkorsavtalen på det statliga området gäller att beräkningen av lön är preliminär. En löneutbetalning kan alltså korrigeras i efterhand, exempelvis om den anställde varit sjuk eller ledig, s.k. fri korrigering. Det krävs dock att korrigeringen sker i nära anslutning till utbetalningen. I annat fall får frågan om återbetalning prövas enligt lagen (1970:215) om arbetsgivares kvittnings- rätt (kvittningslagen). Kvittning enligt kvittningslagen kan bli aktuell om ar- betsgivaren betalat ut för hög lön och kan ske genom antingen frivillig kvitt- ning eller tvångskvittning. Tvångskvittning kräver att det finns en klar och förfallen fordran och att fordran har uppstått i anställningen. Tvångskvittning kan enligt kvittningslagen också ske med stöd i kollektivavtal. Bestämmelser om det finns i villkorsavtalen. Kvittningslagen är inte tillämplig på riksdags- ledamöter. Olika former av felaktiga utbetalningar görs det tusentals utbetalningar från och inom ramen för ersättningssystem. Vissa utbetalningar sker efter ansökan av ledamoten, såsom logiersättning, traktamente, resekostnadsersätt- ning och avgångsförmåner, medan andra utbetalningar sker automatiskt, ex- empelvis utbetalning av ledamotsarvodet. Det är ofrånkomligt att det ibland uppstår fel. Det kan handla om att en utbetalning rätteligen inte borde ha skett över huvud taget eller att ett belopp blir för högt eller för lågt. Betalningar till fel person kan också förekomma. Felen kan bero på slarv, missförstånd, fel- räkning, fel i datasystem och liknande. Det finns även exempel på att Riks- dagsförvaltningen vilseletts att göra utbetalningar som inte borde ha skett. Det bör införas tydliga återkravsregler Återkrav av inkomstgaranti, ekonomiskt omställningsstöd och sjukpension är reglerade i ersättningslagen. SPV kan således besluta om återkrav om parterna inte kommer överens om en frivillig återbetalning. Vidare finns det regler om återbetalning av avgångsförmåner efter beslut om jämkning. Som nämns i direktiven saknas det däremot bestämmelser i ersättningsla- gen om vad som gäller i fråga om återkrav av andra former av ersättning såsom arvode, logiersättning, traktamente och resekostnadsersättning. hanteras sådana återkrav normalt genom att och leda- moten kommer överens om att den felaktiga utbetalningen ska regleras genom avdrag på ett kommande arvode eller annan ersättning. Har ledamoten fått ett för lågt belopp regleras det . De praktiska problem som är förknippade med att det saknas uttrycklig reglering av under vilka förutsätt- ningar en felaktig utbetalning kan återkrävas ska således inte överdrivas. i fortsättningen kommer felaktiga utbetalningar säkerligen i de allra flesta fall hanteras genom överenskommelser mellan ledamoten och Riksdagsförvalt- Man kan dock tänka sig situationer där det uppstår delade meningar om huruvida ledamoten är återbetalningsskyldig och i så fall med vilket belopp. SPV påtalade också i sitt remissvar med anledning av det ursprungliga försla- get till ersättningslag inkonsekvensen i att det finns regler om återbetalning av felaktigt utbetald sjukpension men inte om återkrav av efterlevandepension och ålderspension och förordade att sådana bestämmelser skulle införas. Den första regleringen av återkrav av felaktiga utbetalningar på pensions- och socialförsäkringsområdet infördes . med det var bl.a. att åstadkomma en tydlighet för såväl myndigheter som för- säkrade och att underlätta hanteringen av återkrav. Den typen av skäl har legat till grund även för senare reglering av återkrav inom välfärdssystemen (jfr SOU 2009:6 s. 111 f.). Ett motsvarande synsätt kan anläggas när det gäller återkrav av felaktiga utbetalningar inom ersättningssystem. om det praktiska behovet av en reglering inte är så stort sett till antalet åter- kravsärenden bör det enligt vår uppfattning vara till gagn för såväl tillämpande myndigheter som för ledamöter, tidigare ledamöter och andra som tar emot betalningar enligt ersättningslagen med en klar och tydlig reglering av vad som gäller vid återbetalning. Tilltron till och respekten för ersättningssystemet talar också med styrka för att det klart och tydligt framgår att felaktiga utbetalningar ska betalas tillbaka. En sådan reglering bör således införas. I och med regle- ringens ingripande karaktär för den enskilde hör den hemma i ersättningslagen och inte i föreskriften till lagen. Socialförsäkringsbalkens regler bör tjäna som förebild Frågan är då på vilka grunder en ledamot ska vara skyldig att återbetala en felaktig utbetalning och om förutsättningarna för en sådan återbetalning ska vara gemensamma för alla ersättningsformer eller om det finns skäl att ha olika Det förekommer olika tänkbara modeller för hur regler om återbetalning av felaktiga utbetalningar kan utformas. En modell bygger på en strikt återbetal- ningsplikt där man inte beaktar eventuell god tro eller vem som orsakat felet. En annan modell bygger på att den enskilde är återbetalningsskyldig om han eller hon insett eller borde ha insett att en utbetalning var felaktig. Ytterligare en modell är att återbetalningsplikten inträder om den enskilde på ett eller an- nat sätt har orsakat den felaktiga utbetalningen (jfr Lavin, Återbetalning av social ersättning, 1986, s. 32 f.). Reglerna om återbetalningsskyldighet i socialförsäkringsbalken och lagen om arbetslöshetsförsäkring är i princip konstruerade som en kombination av de två sistnämnda modellerna. Den enskilde är således skyldig att betala till- baka ett felaktigt belopp dels om han eller hon har orsakat den felaktiga utbe- talningen, dels annars insett eller borde ha insett felet. Vi anser att regleringen bör utformas i överensstämmelse med dessa bestämmelser. På detta sätt kom- mer regelverket att bygga på en väl inarbetad ordning med en omfattande praxis på närliggande områden och som dessutom ligger i linje med den grund- läggande principen om condictio indebiti. En ledamot bör således vara skyldig att betala tillbaka en felaktig utbetal- ning om ledamoten har orsakat utbetalningen eller annars tagit emot betal- ningen och därvid insett eller skäligen borde ha insett att utbetalningen var felaktig (se förslaget till 14 a kap. 1 § ersättningslagen). Särskilt om inkomstgaranti och ekonomiskt omställningsstöd Vad särskilt gäller inkomstgaranti och ekonomiskt omställningsstöd är förhål- landena dock speciella jämfört med vad som gäller för övriga ersättningsfor- mer. Storleken på beloppen som betalas ut beror bl.a. på vilka andra inkomster som den tidigare ledamoten har. Sådana inkomster ska beaktas på visst sätt. I slutet av görs det en avstämning mot det verkliga utfallet. Det kan då visa sig att utbetalningar varit alltför höga eller för låga. Om det utbetalade beloppet är för lågt ska SPV betala ut mellanskillnaden till den tidigare ledamoten. Är det utbetalade beloppet för högt är ledamoten skyldig att betala tillbaka mellanskillnaden till SPV. En motsvarande ordning gäller i fråga om bostadsbidrag. Det saknar därvid betydelse om den enskilde varit i god tro eller orsakat att beloppet blivit för högt. Återbetalningsplikten är således strikt. Skäl att frångå denna ordning har inte framkommit. Den bör således behållas (se förslaget till 12 kap. 35 och 36 §§ och 13 kap. 31 och 32 §§ ersättningslagen). Framhållas kan i det sammanhanget att en sådan åter- betalning kan bli aktuell inte bara vid en årlig avstämning utan även om det i andra sammanhang framkommer att en utbetalning varit felaktig. Enligt 10 kap. 8 §, 12 kap. 36 § och 13 kap. 32 § ersättningslagen ska det tas ut ränta om ett för högt utbetalt belopp inte har betalats tillbaka inom en månad från det att ett krav om återbetalning framställts. I bestämmelserna anges att räntan ska beräknas enligt 6 § räntelagen. Den ordningen bör behållas och även införas på övriga typer av återkrav (se förslaget till 14 a kap. 3 § ersättnings- lagen). Om det träffas en överenskommelse om avbetalning eller medges anstånd med betalning tas det enligt socialförsäkringsbalken ut ränta enligt 5 § ränte- lagen, dvs. Vi gör bedömningen att det är lämpligt att motsvarande regler införs här (se förslaget till 14 a kap. 2 § ersättningslagen). Återkrav av sjukpension, avgångsförmåner och dröjsmålsränta får, enligt 10 kap. 8 § tredje stycket, 12 kap. 35 § tredje stycket och 13 kap. 32 § första stycket ersättningslagen, efterges helt eller delvis. Detsamma gäller vid jämk- ning av avgångsförmåner. En gemensam förutsättning för det är att det finns särskilda skäl. Motsvarande gällde även enligt lag. Av lagförarbetena framgår att införandet av en möjlighet att meddela eftergift syftade till att und- vika orimliga konsekvenser, exempelvis om den enskilde drabbats av svår sjukdom eller av annan anledning hade nedsatt betalningsförmåga. I sådana situationer borde det, anfördes det, finnas en möjlighet att meddela eftergift av hela eller delar av återbetalningsskyldigheten (framst. 2001/02:RS3 s. 23). I förarbetena till ersättningslagen uttalades att tidigare uttalanden alltjämt gällde (framst. 2015/16:RS7 s. 168 och s. 180). Vi anser att det även fortsättningsvis bör vara möjligt att efterge återkrav av såväl kapitalbelopp som ränta vad gäller avgångsförmåner och sjukpension om det finns särskilda skäl. Motsvarande bestämmelser bör också införas i fråga om övriga typer av återkrav enligt ersättningslagen (se förslaget till 14 a kap. 4 § ersättningslagen). Vi återkommer i författningskommentaren till vad som ska anses utgöra särskilda skäl för att medge eftergift. 28.9.4 Återkrav av ersättning utbetald till leverantörer m.m. Det kan förekomma att en ledamot bokar resa och övernattning via den rese- byrå och den taxifirma som anlitat, trots att leda- moten inte har rätt till det, exempelvis om det visar sig att resan inte är att betrakta som en tjänsteresa. I sådana fall betalas leverantören direkt via Riks- dagsförvaltningen. regleras kravet på ledamoten genom överens- kommelser om avdrag på kommande utbetalningar. Det är alltså inte fråga om en felaktig utbetalning i egentlig mening och situationen omfattas inte av den regel om återbetalning vi nu föreslagit. Vi gör bedömningen att det skulle föra alltför långt att ta in särskilda regler om ledamotens ersättningsskyldighet i denna situation. För det fall att ledamoten motsätter sig att ingå en överens- kommelse finns möjligheten att väcka talan vid allmän domstol. Detsamma gäller den situationen att en ledamot utnyttjar en förmån, exem- pelvis en övernattningsbostad inom bostadsbestånd, utan att förutsättningarna för det är uppfyllda men där det inte sker en direkt motsvarande betalning från förvaltningens sida. Förslag: Skyldigheten att lämna uppgifter på heder och samvete ska inte bara gälla uppgifter som behövs för att pröva rätten till avgångsförmåner utan även vid begäran om ersättning för resekostnader och traktamente och i ansökningar om övernattningsbostad och logiersättning. En ledamots er- sättningsansvar utvidgas så att ansvaret även omfattar skador och förlust i arbetsrum och kostnader som uppstår på grund av att ledamoten brister i städning vid utflyttning och lämnar kvar egendom i övernattningsbostaden. Bedömning: I övrigt bör det inte – utöver uttryckliga regler om återbetal- ningsskyldighet vid felaktiga utbetalningar och preskription – införas sanktioner mot överträdelser av regelverket om ledamöternas rätt till ersätt- ning. 29.1 Uppdraget i denna del I våra direktiv konstateras att det saknas bestämmelser i ersättningslagen som gör det möjligt att ingripa mot en ledamot som inte följer regelverket. Som exempel på en tänkbar sådan sanktion nämns i direktiven att ledamoten inte får använda den resebyrå eller det taxibolag som anlitas av Riks- dagsförvaltningen. Vi ska överväga om det finns behov av sådana sanktions- bestämmelser. 29.2 Vad avses med en sanktion? Innebörden av begreppet sanktion berörs inte närmare i direktiven. I allmänt språkbruk innefattar uttrycket inte bara straffrättsliga konsekvenser av ett handlande eller en underlåtenhet utan även administrativa åtgärder som syftar till att vara handlingsdirigerande. Nämnas kan sanktionsavgifter och att en för- mån dras in eller sätts ned. En sanktion kan även vara av civilrättslig natur och innebära att den enskilde åläggs ett betalningsansvar eller får betala tillbaka ett belopp. Vi har under vårt arbete utgått från en sådan vid innebörd av be- greppet sanktion. Vi har vidare utgått från att en sanktion ska vara handlings- dirigerande och att det inte handlar om att bestraffa ledamöter. En sanktion får inte heller vara utformad på ett sådant sätt att ledamoten hindras från att utföra väljarnas uppdrag. 29.3 och nuvarande reglering infördes det i tillämpningsföreskriften till ersättningslag en bestämmelse med följande lydelse: 29 SANKTIONER M.M. Har en ledamot använt ett tilldelat kort eller annat färdbevis i strid med bestämmelser för kortet eller på annat sätt brutit mot gällande resebestäm- melser, får riksdagsförvaltningen dra in kort eller färdbeviset, begränsa dess funktioner eller vidta andra administrativa åtgärder. Bestämmelsen infördes efter förslag av . Ett exempel på en sanktion kunde, enligt utredningen, vara att den som inte följt föreskrifterna för riksdagskortet fick övergå till kort med eget betalningsansvar. Vad gäller medvetet lämnande av oriktiga uppgifter konstaterade utredningen att all- männa straffrättsliga och skadeståndsrättsliga principer fick tillämpas (utred- ningens betänkande s. 36).