urf · H8A5URF2 · 2020-12-16 00:00:00 — 6 ÖVERSIKT ÖVER DEN NUVARANDE REGLERINGEN Arvodena uppgår till en procentuell andel av arvodet till en riksdagsleda- mot på samma sätt som tilläggsarvodena till de vice talmännen samt ordföran- dena, vice ordförandena i utskotten och i . angavs arvo- desbeloppen i lagtexten. Arvodet till ordförande, ledamot och ersättare för ordföranden i regleras dock inte i arvodeslagen utan bestäms genom beslut av riksdagsstyrelsen. Talmanspresidiet och gruppledarna har antagit en uppförandekod som gäller alla ledamöter och ersättare. Bakgrunden till antagandet av uppförandekoden är en rekommendation från . I avsnitt 1 i uppförandekoden anges följande: 1.Riksdagen är folkets främsta företrädare, och uppdraget som riksdagsleda- mot bygger på det förtroende som medborgarna har uttryckt i allmänna val. ledamöter har kommit överens om en gemensam uppfö- randekod som ska bidra till att värna det förtroendet. 2.Uppförandekoden sammanfattar de regelverk och värden som är centrala för ledamotsuppdraget. Den utgör på så sätt en gemensam etisk grund för uppdraget som ledamot. 3.Uppförandekoden underlättar väljarnas ansvarsutkrävande genom att den bidrar till ökad öppenhet och tydlighet om förutsättningarna för uppdraget. 4.Riksdagen är en central del av den offentliga makten, och uppdraget som riksdagsledamot ställer höga krav på omdöme och uppförande. ledamöter ska verka tillsammans i en demokratisk anda och visa ömsesidig respekt i det dagliga riksdagsarbetet. 5.Riksdagens ledamöter ska i sitt uppdrag agera för att främja allmänintres- set och inte utnyttja sin ställning för personlig . Uppdraget ställer höga krav på integritet, och situationer som kan skada folkets förtroende för bör undvikas. I uppförandekoden finns bestämmelser om jäv, ett ekonomiskt register, mutor och gåvor. I den vägledning för tillämpningen av uppförandekoden som antagits av talmanspresidiet och gruppledarna sägs bl.a. följande: Uppförandekodens inledning signalerar att ledamotsuppdraget ställer höga krav på etik och moral. Dessa krav innefattar att både privat och i uppdra- get avhålla sig från det som visserligen kanske är lagligt, men av andra kan komma att betraktas som oetiskt eller olämpligt. En riksdagsledamot måste ibland göra svåra etiska överväganden och vara medveten om att ett age- rande kan bli föremål för ingående granskning. Ett sätt att förhålla sig till denna utmaning är att fundera över om ett visst agerande skulle riskera att skada folkets förtroende för den händelse att det blev känt. 6 ÖVERSIKT ÖVER DEN NUVARANDE REGLERINGEN I uppförandekoden står att ledamöter verkar i en demokra- tisk anda och i ömsesidig respekt. Detta är en viktig utgångspunkt för hur ledamöter ska uppträda mot varandra i det dagliga riksdagsarbetet. I uppförandekodens inledning lyfts avslutningsvis fram att en riksdags- ledamot förväntas främja allmänintresset före sitt eget intresse och inte ut- nyttja sin ställning för att vinna egna materiella eller ekonomiska fördelar. Ledamotsuppdraget innebär en maktposition med tillgång till resurser, nät- verk och information. Dessa resurser ska brukas endast med tanke på det gemensammas bästa. Talmanspresidiet och gruppledarna har det yttersta ansvaret för att uppföran- dekoden blir vägledande för ledamöterna i den egna partigruppen. Det finns inga sanktioner i uppförandekoden. 7 Föreskrifter och allmänna råd 7.1 Bemyndigande att meddela föreskrifter 7.1.1 Föreskrifter utfärdade av regeringen Bestämmelser om lagar och andra föreskrifter finns i 8 kap. regeringsformen. Föreskrifter meddelas enligt 8 kap. 1 § första stycket av genom lag och av regeringen genom förordning. Sådana regler kännetecknas av att de är bindande för myndigheter och enskilda som de är generellt till- lämpbara. Föreskrifter kan också efter bemyndigande av eller rege- ringen meddelas av myndigheter och av kommuner. Enligt 2 § ska föreskrifter meddelas genom lag om de avser vissa i paragra- fen uppräknade frågor, det s.k. primära lagområdet. Det gäller enskildas per- sonliga ställning och deras personliga och ekonomiska förhållanden inbördes och förhållandet mellan enskilda och det allmänna under förutsättning att fö- reskrifterna gäller skyldigheter för enskilda eller i övrigt avser ingrepp i en- skildas personliga eller ekonomiska förhållanden samt kommunalrättslig re- glering. Av 3 § följer att kan bemyndiga regeringen att meddela föreskrif- ter på vissa områden som omfattas av 8 kap. 2 §. I samband med det kan riks- dagen medge att regeringen i sin tur överlåter hela eller en del av denna norm- givningskompetens till en förvaltningsmyndighet eller en kommun, s.k. sub- delegation. I 7 § finns bestämmelser om regeringens s.k. primärområde. Enligt den be- stämmelsen får regeringen meddela föreskrifter om verkställighet av lag och föreskrifter som inte enligt grundlag ska meddelas av (restkompe- ). Regeringens restkompetens omfattar bl.a. bestämmelser om myndig- heters interna förhållanden och offentligrättsliga föreskrifter som är gynnande eller neutrala i förhållande till enskilda, exempelvis om olika former av eko- nomiskt stöd till enskilda. Sådana föreskrifter får inte avse eller myndigheter. Regeringen får inte heller meddela föreskrifter som avser den kommunala beskattningen med stöd av bestämmelsen. Med verkställighetsföreskrifter avses enligt förarbetena till regeringsfor- men dels tillämpningsföreskrifter av rent administrativ karaktär, dels föreskrif- ter som kompletterar en lag i materiellt hänseende men som inte tillför något väsentligt nytt. får inte innebära att den enskilde utsätts för ytterligare åligganden eller ingrepp. Rätten att meddela verkställig- hetsföreskrifter gäller visserligen även på det obligatoriska lagområdet. När verkställighetsföreskrifter meddelas på det området måste dock den bestäm- melse som ska kompletteras genom verkställighetsföreskrifter vara relativt de- taljerad. 7 FÖRESKRIFTER OCH ALLMÄNNA RÅD 7.1.2 Föreskrifter utfärdade av myndigheter under Den grundläggande regleringen av riksdagsledamöternas ekonomiska villkor har tagits in i lag. En betydande del av den materiella regleringen har därutöver skett genom föreskrifter utfärdade av myndigheter under . har uttalat att principiella och grundläggande regler för ledamöternas ekono- miska villkor bör komma till uttryck i lag medan den närmare regleringen bör anförtros åt myndigheter under . Ett exempel på det är konstitutions- utskottets uttalande i betänkande KU 1973:50 s. 4. Liksom har en genomgående strävan varit att inte göra reglerna i ersättningsstadgan onödigt detaljerade utan där endast slå fast de principer som bör råda och som det bör ankomma på förvaltningsstyrelsen att när- mare utforma. Vid sidan av de i stadgan intagna reglerna kommer det sålunda – liksom tidigare – att finnas åtskilliga särskilda tillämpningsföre- skrifter. Dessa utformas av förvaltningsstyrelsen med stöd av bemyndi- gandet i 26 §. Utskottet delar meningen att det är en rationell och lämplig ordning att förvaltningsstyrelsen i största möjliga utsträckning bemyndigas att fatta de erforderliga besluten rörande tillämpningen av bestämmelserna i stadgan. Särskilt det nya systemet med ersättare för riksdagsledamöterna kan inne- bära vissa praktiska konsekvenser, som inte nu torde kunna helt över- blickas. Bemyndigandet bör sålunda även ses som ett uppdrag åt förvalt- ningsstyrelsen att kontinuerligt följa och överväga uppkommande ersätt- ningsfrågor för ledamöter. Bestämmelser med bemyndiganden för riksdagsförvaltningens olika lednings- organ att meddela tillämpningsföreskrifter till lagstiftningen har förekommit i samtliga lagar om ledamöternas rätt till ersättning i vart fall . I 26 § ersättningsstadga föreskrevs sålunda att förvaltningssty- relse ”ägde meddela de beslut och föreskrifter som erfordrades” vid tillämp- ningen av lagen. En liknande bestämmelse fanns i 29 § ersättningslag. I 16 kap. 1 § ersättningslag angavs att fick meddela tillämpningsföreskrifter till lagen. Genom en lagändring infördes det därutöver en särskild bestämmelse i reglerna om leda- möternas rätt till ersättning för resekostnader med följande lydelse (4 kap. 3 § andra stycket). meddelar närmare föreskrifter om användning av färdmedel och resetjänster för vilka särskilt avtal träffats mellan riksdags- förvaltningen och en leverantör. Den närmare innebörden av bestämmelsen och dess förhållande till den all- männa delegationsbestämmelsen i 16 kap. 1 § berördes inte närmare i lagstift- ningsärendet. Bestämmelsen fördes inte över till den nu gällande ersättnings- lagen. I den lagen finns således bara en allmän delegationsbestämmelse som innebär att får meddela tillämpningsföreskrifter till la- gen (1 kap. 10 §). I 1 kap. 11 § sägs dessutom att med- delar allmänna råd till lagen. Sådana föreskrifter och allmänna råd beslutas av riksdagsstyrelsen. 7 FÖRESKRIFTER OCH ALLMÄNNA RÅD Ett uttryckligt grundlagsstöd för den här typen av bemyndiganden tillkom genom införandet av 8 kap. 14 § regeringsformen (sedan 2010 års grundlagsreform benämns paragrafen 8 kap. 13 §). Enligt paragrafens första stycke kan genom lag uppdra åt att meddela fö- reskrifter inom dess ansvarsområde enligt 9 kap. regeringsformen och i fråga om dess uppgift att främja ett säkert och effektivt betalningsväsende. I para- grafens andra stycke föreskrivs att kan bemyndiga myn- digheter att meddela föreskrifter som avser förhållanden inom eller dess myndigheter. Lagstiftningsärendet aktualiserades genom en skrivelse från Riksbanksfull- mäktige om behovet av en översyn av regleringen i 8 kap. regeringsformen om förhållandet mellan och dess myndigheter. Även Lagrådet hade uppmärksammat problemet. Den efterfrågade översynen genomfördes inom (bet. 1990/91:KU20). konstate- rade att det i regeringsformen saknades bestämmelser som innebar att riksda- gen kunde överlåta föreskriftsrätt till en myndighet under såvida inte även bemyndigade regeringen att meddela sådana före- skrifter. Utskottet konstaterade vidare att det inte hade varit möjligt att helt upprätthålla principen att delegation av föreskriftsrätt inte var tillåten i andra fall än de som uttryckligen angavs i regeringsformen. Det hade således före- kommit delegation av normgivningsrätt från till organ under riksda- gen i frågor som gällde dess interna verksamhet. Ett exempel på det var be- stämmelsen i 9 kap. 4 § riksdagsordningen där det föreskrevs att meddelade föreskrifter och råd i frågor av förvaltningska- raktär i fråga om och dess myndigheter. Lagen med instruktion för , lagen om säkerhetsskydd i och lagen om ersättning m.m. till ledamöter var enligt utskottet andra exem- pel på lagstiftning som innehöll sådana bemyndiganden. fann att regleringen i 8 kap. regeringsformen av möj- ligheterna att delegera normgivningsmakt till myndigheter inte var ändamålsenlig. Det borde därför genom ändringar i regeringsformen öppnas möjligheter att delegera normgivningsmakt till i större utsträck- ning än vad som varit fallet tidigare. Enligt utskottet var det även lämpligt att i regeringsformen införa ett uttryckligt stöd för den praxis som utvecklats be- träffande delegation till riksdagsmyndigheterna av rätten att meddela före- skrifter om myndigheternas interna förhållanden. Ett sådant lagförslag lades därför fram. Den närmare innebörden av uttrycket myndigheternas interna förhållanden och vilken slags föreskrifter som kunde meddelas med stöd av 8 kap. 13 andra stycket regeringsformen berördes inte i lagstiftningsärendet. De föreskrifter som i fråga om ledamöternas rätt till ersättning gällde för grundlagsändringen innehöll dock bl.a. bestämmelser om de närmare förut- sättningarna som skulle vara uppfyllda för de olika ersättningsformerna, ex- empelvis krav på ålder och tjänstgöringstid samt regler om ansökningsförfa- randen och belopp. 7 FÖRESKRIFTER OCH ALLMÄNNA RÅD För att ge en bild av vad som reglerats genom föreskrift på ersättningsom- rådet kan följande exempel nämnas: •Riksdagens förvaltningsstyrelses tillämpningsföreskrifter (RFS 1973:2) till ersättningsstadgan (1971:1197) för ledamöter. I föreskrif- terna fanns närmare bestämmelser om bl.a. arvode, vad som gällde under ledighet och annan frånvaro samt om rätt till transport på och /Linjeflyg, färjetransport till och om pension. •Riksdagens förvaltningskontors föreskrift om tillämpningen av lagen (1988:589) om ersättning m.m. till ledamöter. I föreskriften fanns närmare bestämmelser om bl.a. formerna för sjukanmälan, skyldig- het att anmäla byte av bostadsort, ansökan om traktamente, rätt till trans- port med och /Linjeflyg, traktamentsbelopp, inne- börden av begreppet riksdagsår och om beräkningen av avgångsförmåner och pensioner. •Riksdagsstyrelsens föreskrifter (2001:7) och (2005:9) om arbetsrum och övernattningsbostäder för ledamöter. I föreskrifterna fanns be- stämmelser om bl.a. dispositionsrätten till bostäder och arbetsrum, utrust- ning, städning, utflyttning, underhåll, upplåtelseavtal och övernattande närstående. •Riksdagsstyrelsens föreskrift (2013:9) om barnverksamhet. I föreskriften fanns närmare bestämmelser om avgifter, journal, sjuka barn, lämning och hämtning av barn, försäkring av barn och tillträde för allmän- het och media i barnverksamhets lokaler. •Riksdagsstyrelsen föreskrift (2015:5) om betalkort för talmannen och de vice talmännen. I föreskriften fanns närmare bestämmelser om talmannens och de vice talmännens användning av betalkort, redovisning och återläm- ning av korten. Det finns inget lagstiftningsärende som talar för att införandet av bestämmelsen i 8 kap. 13 § andra stycket regeringsformen innebar en ändrad inställning i fråga om vad som kan regleras i föreskrift. och nuvarande föreskrifter motsvarar också i detaljeringsgrad i allt väsentligt tidigare före- skrifter. Innehållsmässigt skulle reglerna kunna jämföras med verkställighets- föreskrifter enligt 8 kap. 7 § regeringsformen, även om en del materiella regler gått längre än vad verkställighetsföreskrifter förutsätts göra, bl.a. genom att innehålla sanktions- och skadeståndsregler. Till denna fråga återkommer vi i avsnitt 15.3. Allmänna råd är regler som skiljer sig från föreskrifter genom att de inte är bindande för vare sig myndigheter eller enskilda. I 1 § författningssamlings- förordningen (1976:725) definieras allmänna råd som sådana generella rekom- mendationer om tillämpningen av en författning som anger hur någon kan eller bör handla i ett visst hänseende. Det krävs inget särskilt bemyndigande för att 7 FÖRESKRIFTER OCH ALLMÄNNA RÅD en myndighet ska kunna besluta allmänna råd på sitt område. Detta gäller även en myndighet under . I och med införandet av ersättningslagen och tillkomsten av tillämpnings- föreskriften till lagen gjordes vissa föreskrifter om till allmänna råd. De riktar sig till såväl ledamöter som till och ska fungera som rekommendationer och ge utrymme för flexibilitet och anpassning till omstän- digheterna i det enskilda fallet (se 2013/14:URF1 s. 129). Sådana allmänna råd har förekommit tidigare i fråga om resebidrag för studiebesök till och hanteringen av gåvor till riksdagsledamöter, men var en nyhet när det gäl- ler regleringen av ledamöternas rätt till ersättning. 7.3 Strukturen på regelverket – några exempel Strukturen på regelverket kan åskådliggöras med följande exempel. Enligt 3 kap. 5 § första och andra styckena ersättningslagen har en ledamot, suppleant och tillfällig ersättare i under vissa förutsättningar rätt till sammanträdesarvode i nämnden. I tredje stycket sägs att Riksdagsförvalt- ningen bestämmer arvodets storlek. I 2 kap. 2 § tillämpningsföreskriften anges att arvodet uppgår till . Enligt 4 kap. 4 § ersättningslagen fastställer riksdagsstyrelsen inför varje valperiod ett belopp som varje ledamot får använda för enskilda utrikes tjäns- teresor. Av 3 kap. 4 § tillämpningsföreskriften framgår att beloppet uppgår till . En ersättare har enligt 3 kap. 10 § ersättningslagen rätt till kompensation för förlorad semester. Närmare bestämmelser om att ansökan om sådan ersätt- ning ska lämnas in till och om vilket underlag som ska bifogas ansökan finns i 2 kap. 4–6 §§ tillämpningsföreskriften. En ledamot har enligt 14 kap. 2 § ersättningslagen rätt till företagshälsovård i den omfattning som bestämmer. Av 11 kap. 3 § till- lämpningsföreskriften framgår att företagshälsovården består av arbetsrelate- rad vård och av tillgång till sköterskemottagning i . Om en ledamot är frånvarande på grund av sjukdom ska det enligt 3 kap. 7 § ersättningslagen göras ett avdrag på arvodet. I 2 kap. 3 § tillämpningsfö- reskriften anges att sjukfrånvaro ska anmälas hos första frånvarodagen och att det krävs läkarintyg om sjukfrånvaron överstiger sju da- gar. Ytterligare ett exempel är bestämmelsen i 4 kap. 1 § ersättningslagen där det föreskrivs att en ledamot har rätt till ersättning för sina resekostnader vid en tjänsteresa. I 3 kap. tillämpningsföreskriften finns ett flertal bestämmelser där rätten till resekostnadsersättning preciseras närmare. Det finns exempelvis regler om under vilka förutsättningar ledamoten har rätt till destinationskort eller årskort för flyg eller i vilka fall taxiresor ersätts och om hur stor ersätt- ningen är vid användning av egen bil. Det finns också regler i föreskriften om vilket underlag som ska bifogas en reseräkning och om redovisning av en- skilda utrikes tjänsteresor som ledamoten själv beslutar om. Enligt 1 kap. 1 § regeringsformen bygger det svenska statsskicket på folksty- relse som förverkligas genom ett representativt och parlamentariskt statsskick. Av 1 kap. 4 § första stycket framgår att är folkets främsta företrä- dare. Riksdagsledamöterna har alltså en central och betydelsefull roll som det svenska folkets representanter. En riksdagsledamots uppgifter är mycket varierande men består först och främst i att delta i arbetet i kammaren, i utskotten och i andra riksdagsorgan. Vidare består riksdagsarbetet i att skriva motioner, interpellationer, ställa skriftliga och muntliga frågor, utarbeta reservationer och särskilda yttranden och förbereda debattinlägg. Det inre arbetet i den egna partigruppen utgör också en betydande del av riksdagsarbetet. Uppdraget som riksdagsledamot kräver vidare att ledamoten har och utvecklar kontakter i sin valkrets, med väljarna liksom med samhället i övrigt. Riksdagsledamöterna har dessutom en framträdande roll i partiernas arbete med att informera om och försöka vinna väljare för sina idéer, förslag och initiativ i olika frågor. Riksdagsarbetet har med tiden också fått en alltmer internationell karaktär, och internationella aspekter gör sig alltmer gällande inom olika politikområden. Detta har fört med sig att riksdagsuppdraget även innefattar att skaffa sig kunskap om ut- vecklingen utomlands och att ha internationella kontakter. Inte minst gäller detta arbetet inom EU. Det råder inget anställnings- eller uppdragsförhållande mellan och en ledamot. Ledamoten har ett förtroendeuppdrag som kontinuerligt är föremål för omprövning. Det betalas därför inte någon lön och den arbetsrätts- liga lagstiftningen, exempelvis om anställningsskydd och arbetstider, gäller inte för ledamöter. Semesterlagen och annan ledighetslagstiftning är inte heller tillämplig. En ledamot har således inte rätt till semesterlön eller semesterer- sättning. Det är ledamotens ansvar, ytterst inför väljarna, hur han eller hon väljer att utforma och utföra sitt uppdrag. Det förhållandet att en ledamot uteblir från eller säger sig inte delta i riksdagsarbetet påverkar således inte rätten till arvode eller andra ersättningar såvida inte ledamoten beviljas ledighet. riksdagsöversyn har dock föreslagit att det ska införas en ordning som innebär att efter anmälan av talman- nen ska kunna besluta om återkrav av arvode för en ledamot som uteblivit från av voteringarna under ett kvartal (2020/21:URF1). Ett pågår till dess att ett nytt börjar (3 kap. 7 § riksdags- ordningen). Det pågår alltså numera alltid ett . Efter ett val inleds genom att den nyvalda samlas den dag som följer av be- stämmelserna i 3 kap. 10 § regeringsformen, dvs. den femtonde dagen efter valdagen. då det inte hålls ordinarie riksdagsval inleds ett nytt den dag som kammaren har bestämt under det föregå- ende (3 kap. 8 § riksdagsordningen). Talmannen beslutar inte längre om uppehåll i kammarens arbete utan om planeringen av kammarens arbete och om när kammaren ska sammanträda (6 kap. 2 § riksdagsordningen). arbete pågår alltså året om utan uppehåll, även om aktiviteten i kammaren kan vara lägre än annars, ex- empelvis under s.k. plenifria veckor och . ses uppdraget som riksdagsledamot som ett helårsuppdrag som berättigar till arvode och annan ersättning . Av 3 kap. 9 § regeringsformen följer att det för varje mandat i som ett parti har fått vid ett val ska det utses en riksdagsledamot och ersättare för honom eller henne. Enligt 14 kap. 1 § vallagen (2005:837) ska den centrala valmyndigheten efter ett val fördela mandaten på grundval av resultatet av den slutliga rösträkningen och fastställa vilka kandidater som har valts till ledamö- ter och ersättare. För varje ledamot ska det utses lika många ersättare som le- damotens parti fått mandat i valkretsen, dock alltid minst tre ersättare för varje ledamot. som en riksdagsledamot är talman eller tillhör regeringen utövas hans eller hennes uppdrag som riksdagsledamot av en ersättare. Det framgår av 4 kap. 13 § regeringsformen. kan enligt samma bestäm- melse i riksdagsordningen föreskriva att en ersättare ska träda in i en riksdags- ledamots ställe när han eller hon är ledig. En sådan bestämmelse finns i 5 kap. 3 § riksdagsordningen där det sägs att om en ledamot beviljas ledighet av minst en månad ska uppdraget utövas av en ersättare. När en ersättare ska inträda i stället för talmannen, en ledamot som tillhör regeringen eller en ledig ledamot ska talmannen kalla ersättaren till tjänstgöring. En ersättare som ska utöva uppdrag som ledamot ska enligt tilläggsbestämmelse 5.5.1 få ett meddelande om vilken ersättare som han eller hon ersätter och om tiden för förordnandet. Ett uppdrag som ersättare för talmannen, ett statsråd eller en statssekreterare gäller tills vidare medan ett uppdrag som ersättare för en annan ledamot gäller till ett visst datum som anges i meddelandet. En ersättare har samma rättigheter, skyldigheter och ekonomiska förmåner som en ordinarie ledamot. Ersättning lämnas dock bara under tid då ersättare rent faktiskt utövar uppdrag som riksdagsledamot (prop. 1973:90 s. 587). Om en riksdagsledamot avgår , ska den centrala valmyn- digheten på anmälan av talman utse en ny ledamot. Till ny ledamot ska utses den som står i tur att inträda enligt ordningen mellan ersättarna (14 kap. 18 § vallagen). 8.3 Ledighet från uppdraget En ledamot har inte rätt till semester. Däremot kan ledamoten enligt 5 kap. 3 § riksdagsordningen efter ansökan få ledigt från uppdraget. Om ledigheten varar minst en månad ska ledamotens uppdrag under den tiden utövas av en ersättare. Prövningen av ledighetsansökan görs enligt 5 kap. 4 § riksdagsordningen av talmannen eller kammaren. Om ledigheten avser en period om en månad eller än så beslutar kammaren om ledighet för andra skäl än sjukdom eller föräldraledighet. I övriga fall beslutar talmannen. En ledamot kan när som helst avbryta en beviljad ledighet och återta sin plats i . Därmed upp- hör ersättarens uppdrag automatiskt. En ledamot har inte någon ovillkorlig rätt att vara ledig från riksdagsupp- draget. uttalade att vid laga förfall, t.ex. sjukdom, borde ansökan givetvis beviljas. För övriga fall borde en liberal praxis tilläm- pas (SOU 1963:18 s. 50 f.). har praxis varit mycket restriktiv. I princip tillåts endast ledighet för uppdrag som statssekreterare, sjuk- och föräldraledighet, militärtjänstgöring och internationella uppdrag. Det har dock förekommit att ledamöter som varit föremål för polisutredning eller varit i liknande situat- ioner, sökt och beviljats ledighet för enskild angelägenhet. Riksdagsordningen medger inte partiell ledighet.