urf · H8A5URF2 · 2020-12-16 00:00:00 — I direktiven sägs att det finns behov av att överväga frågan på nytt och att vid behov ta fram nödvändiga författningsförslag. I fem paragrafer i ersättningslagen hänvisas det till vad som gäller för arbets- tagare hos . Det gäller bestämmelserna om rätt till er- sättning vid ledighet (1 kap. 9 §), ersättning och arvodesavdrag vid sjukfrån- varo och föräldraledighet (3 kap. 7 och 8 §§) samt rätten till traktamente, för- rättningstillägg och dagtillägg vid utrikes tjänsteresa (5 kap. 6 och 7 §§). Bestämmelsen i 1 kap. 9 § ersättningslagen tar sikte på såväl lagstadgad som kollektivavtalsgrundad rätt till ledighet medan övriga hänvisningar avser vad som gäller enligt kollektivavtal. Regleringen kan åskådliggöras med följande exempel. Enligt 5 kap. 6 § er- sättningslagen har en ledamot vid en flerdygnsförrättning utomlands rätt till ersättning för ökade levnadskostnader enligt de villkor och med de belopp som gäller för arbetstagare hos . Av 5 kap. 7 § följer att en ledamot vid en endagsförrättning utomlands som varar har rätt till ersättning för ökade levnadskostnader enligt de villkor och med de be- lopp som gäller för arbetstagare hos . En arbetstagare hos har vid en utrikes tjänsteresa som innefattar över- nattning rätt till utlandstraktamente med de belopp som är avdragsgilla enligt 12 kap. 11 § inkomstskattelagen. Arbetstagaren har således rätt till utlandstrak- tamente med de belopp som för varje beskattningsår fastställer för respektive land. En arbetstagare har vid en flerdygnsförrättning vidare rätt till ett skattepliktigt förrättningstillägg. Vid en utrikes endagsförrättning har arbetstagaren rätt till ett skattepliktigt dagtillägg. Förrättnings- och dagtilläg- gen framgår av ett kollektivavtal som träffades mellan och de fackliga organisationerna . Motsvarande hänvisningar förekom även och ersätt- ningslagar. I lagen (1989:185) om arvode m.m. för uppdrag inom , dess myn- digheter och organ hänvisas det i 3 och 4 §§ till vad som gäller för arbetstagare hos vad gäller rätt till ersättning för resekostnader och traktamente för befattningshavare i de riksdagsorgan som lagen gäller för. Motsvarande hänvisningar finns även i lagarna med instruktioner för nämn- derna under . Den nu beskrivna lagstiftningsmetoden tillämpas också beträffande statsrå- den. I lagen (1991:359) om arvoden till statsråden m.m. hänvisas det i fråga om avdrag på arvode och avlöningsförstärkning vid sjukfrånvaro, sjukvårds- förmåner samt resekostnadsersättning och traktamente till vad som gäller för tjänstemän i (2, 4 och 5 §§). Ett statsråd som har rätt till avdrag för dubbel bosättning enligt inkomstskattelagen (1999:1229) har vidare rätt till avlöningsförstärkning med de belopp som gäller för tjänstemän med tidsbegränsad anställning i (6 §). Enligt 8 § har ett statsråd som gör en utrikes resa inom ramen för sitt uppdrag rätt till resekost- nadsersättning enligt de bestämmelser som gäller för tjänstemän vid utrikes resor. har slutit centrala villkorsavtal med tre arbetstagarorgani- sationer; Saco-S, och /S, P, O (villkorsavtalen). myn- digheter utgör ett eget avtalsområde med egna centrala kollektivavtal. Centrala kollektivavtal har tecknats mellan och Saco-S, och . De tre avtal som har slutit är likalydande och överensstämmer med villkorsavtalen inom Arbetsgivarver- kets avtalsområde. De skiljer sig dock åt på en punkt. Det gäller rätten till ett tillägg till arbetstagare som får graviditetspenning enligt socialförsäkringsbal- ken. träffades ett kollektivavtal mellan och de lokala arbetstagarorganisationerna om förrättningstillägg och liknande ersätt- ning vid utrikes tjänsteresor (Lokalt reseavtal för arbetstagare hos Riksdags- förvaltningen). När ersättningslag kom till ifrågasatte Lagrådet det lämpliga i att vill- koren för ledamöterna bestämdes genom privaträttsliga avtal, dvs. kollektiv- avtal, och att villkoren inte framgick av författningstexten. Lagrådet anförde följande. I paragrafen finns bestämmelser om arvode vid en ledamots sjukfrånvaro. Där hänvisas till de bestämmelser som gäller för arbetstagare hos Riks- dagsförvaltningen. Under föredragningen har upplysts att dessa bestäm- melser finns i tre olika kollektivavtal, ett för varje personalkategori hos förvaltningen. Lagrådet ifrågasätter det lämpliga i att i lagen reglera riks- dagsledamöternas villkor på ett sätt som innebär att villkorens faktiska in- nehåll bestäms i privaträttsliga avtal. En sådan lagstiftningsteknik har vis- serligen godtagits i vissa fall (se prop. 1979/80:132 s. 136 f., 141–145 och 153 f. samt KU 1979/80:5 y). Till skillnad från vad som gäller här har regleringen i lagen då rört avtalsparterna. I detta fall tillkommer den kom- plikationen att tekniken motverkar ambitionen att lagen ska vara transpa- rent. Bestämmelsen klargör inte heller vilket avtal som ska tillämpas, om avtalen skulle få olika innehåll. Under remissförfarandet ifrågasatte även två partigrupper den föreslagna me- toden att hänvisa till vad som gäller för arbetstagare hos Riksdagsförvalt- ningen. Riksdagsstyrelsen ansåg mot den bakgrunden att för- och nackdelarna med att i lagtexten hänvisa till vad som gäller för arbetstagare hos förvalt- ningen borde övervägas ytterligare. Styrelsen gav därför riksdagsdirektören i uppdrag att analysera och överväga frågeställningen närmare. I avvaktan på resultatet av det arbetet godtogs dock den föreslagna ordningen med hänvis- ningar till vad som gäller för arbetstagare (framst. 2015/16:RS7 s. 69). Kon- stitutionsutskottet och hade ingen annan uppfattning. Riksdagsdirektören gav juridiska enheten inom Riksdagsför- valtningen i uppdrag att utreda och överväga frågan om lämplig lagstiftnings- metod. Uppdraget redovisades i en promemoria (dnr 2623- 2015/16). I promemorian anfördes sammanfattningsvis följande: I anslutning till att en ändring i lagen om upphovsrätt till litterära och konstnärliga verk gjordes 1980 fann Lagrådets majoritet att det inte var oförenligt med regeringsformen att att en lagreglering i viss ut- sträckning hämtar sitt materiella innehåll från överenskommelser mellan enskilda avtalsparter och att de överenskommelserna därmed får rättsverk- ningar för upphovsmän som inte är medlemmar i de avtalsslutande orga- nisationerna. KU anslöt sig till Lagrådets majoritet och anförde att konstruktionen däremot inte kunde användas vid hänvisning till ett avtal som i realiteten kommit till stånd i huvudsakligt syfte att reglera förhållan- det för andra än avtalsparterna. Utskottet uttalade vidare att generella an- visningar inte kunde uppställas för hur frågan skulle lösas och att det fick prövas från fall till fall. Lagrådets yttrande innehöll flera exem- pel som rör arbetsrättslig lagstiftning. Några av lagarna har ersatts av ny lagstiftning som innehåller samma typ av hänvisningar till överenskom- melser mellan arbetsmarknadens organisationer. Överenskommelser som tvingande lagregler i vissa fall få ge vika för och som ger arbetsgivare rätt att tillämpa samma regler på oorganiserade anställda som på anställda. När det gäller hänvisningarna i ersättningslagen är det inte fråga om hänvis- ningar till avtal som kommit till stånd i huvudsakligt syfte att reglera för- hållanden för andra än avtalsparterna. Det är fråga om avtal som har för- handlats fram mellan arbetsmarknadens parter och som kompletterat den arbetsrättsliga lagstiftningen. Sammanfattningsvis synes det inte finna något juridiskt hinder mot att använda metoden. Då återstår frågan om det är lämpligt att använda den. Vid en genomgång av de förarbeten till de ändringar som gjorts i 1988 och ersättningslagar är det uppenbart att man i de angivna fallen hän- visat till vad som gäller för arbetstagare hos riksdagsförvaltningen för att uppnå en enhetlighet och följsamhet mellan regler som rör ledamöters er- sättning och de som rör arbetstagarnas. Skälen till att enhetlighet och följ- samhet eftersträvas är flera. Ett är att det har visat sig vara betydligt enklare att hänvisa till kollektivavtalen än att försöka åstadkomma motsvarande regler själv. T.ex. är bestämmelserna om sjukpenning och föräldrapenning både omfattande och komplexa. Det är dessutom i det närmaste omöjligt att kontinuerligt bevaka kommande avtalsändringar och lägga fram förslag till lagändringar. finns tydlig information på intranätet om aktuella ersättningar m.m. vid ledighet, sjukdom och föräldraledighet. I dessa delar är det samma information som gäller för arbetstagare. Det in- nebär att det är enkelt att hålla informationen uppdaterad. Några problem med bristande transparens finns därför inte. Vidare har det i flera av fallen funnits starka rättviseskäl för att ledamöterna ska omfattas av samma re- glering som övriga arbetstagare. Ett annat mer praktiskt betingat skäl är att administrationen förenklats väsentligt när reglerna och beräkningsgrun- derna är desamma för ledamöter och arbetstagare. Behovet av att anpassa löne- och ersättningssystemet minskar. Om reglerna och beräkningsgrun- derna skulle skilja sig åt mellan ledamöter och anställda behöver Riksdags- förvaltningen konstruera parallella system i större utsträckning än . skiljer sig de centrala villkorsavtalen bara åt när det gäller ett tillägg till arbetstagare som får graviditetspenning enligt socialförsäkringsbalken i samband med att hon förbjudits att fortsätta sitt vanliga arbete. Det är dock inte sannolikt att det skulle bli aktuellt för en riksdagsledamot. uppstår det således inga praktiska problem om vilket avtal som ska tilläm- pas. Eftersom det inte föreligger någon skillnad mellan villkorsavtalen av betydelse för riksdagsledamöterna och att några sådana inte förutses, be- döms det emellertid inte finnas anledning att införa en bestämmelse i er- sättningslagen som reglerar den situationen att avtalen har olika lydelse. Uppdraget och bedömningen redovisades för riksdagsstyrelsen vid dess sam- manträde . Styrelsen lade därvid ärendet till handlingarna utan ytterligare åtgärd. De ekonomiska villkoren för statligt anställda har fungerat som en utgångspunkt för regleringen av ledamöternas ekonomiska villkor. Av di- rektiven till utredningen framgår att så ska vara fallet även fortsättningsvis. har använt en lagstiftningsmetod som in- nebär att det i regleringen av ledamöternas ekonomiska villkor i vissa frågor har hänvisats till vad som gäller för arbetstagare hos i stället för att motsvarande bestämmelser har tagits in i lag eller i föreskrift. Samma metod har också använts vid regleringen av statsrådens ekonomiska villkor och av rätten till reseersättning och traktamente enligt lagen (1989:185) om arvoden m.m. för uppdrag inom , dess myndigheter och organ. Varken Lagrådet eller har funnit att lagstiftningsme- toden som sådan strider mot regeringsformen eller att den av andra konstitut- ionella skäl inte kan godtas. Vi gör för vår del ingen annan bedömning. Det är givetvis att föredra om den materiella regleringen av en viss fråga uttryckligen framgår av författningstexten. Bestämmelserna om ledamöternas rätt till traktamente, förrättningstillägg och dagtillägg vid utrikes tjänsteresa i kollektivavtalen är så pass okomplicerade att frågorna med lätthet kan regleras i ersättningslagen och föreskriften till lagen utan hänvisning till vad som gäller för arbetstagare hos . Regleringen bör därför utformas så att det i ersättningslagen anges att ledamöterna har rätt till traktamente, för- rättningstillägg och dagtillägg i enlighet med vad be- stämmer. Den närmare regleringen tas in i föreskriften till lagen. Våra förslag i dessa delar finns i avsnitt 25.2. Vad gäller den allmänna bestämmelsen om vad som gäller i fråga om rätt till ersättning vid ledighet i nuvarande 1 kap. 9 § föreslår vi i avsnitt 15.6 en annan struktur på lagstiftningen. Förslaget innebär att den nuvarande hänvis- ningen till vad som gäller för arbetstagare hos kan tas bort. När det så gäller regleringen av rätten till ersättning och arvodesavdrag vid sjukfrånvaro och föräldraledighet finns det som nyli- gen funnit ett antal skäl för att behålla den nuvarande ordningen. Genom att hänvisa till vad som gäller för arbetstagare hos får man ett ”färdigt” regelverk med tillhörande praxis och undviker risken för oavsikt- liga betydelseskillnader och luckor i regleringen. Vidare uppnås med automa- tik den följsamhet till vad som gäller för arbetstagare hos förvaltningen som har eftersträvats i regleringen av ledamöternas ekonomiska villkor. Vi har gått igenom villkoren i kollektivavtalen och kan konstatera att endast ett begränsat antal bestämmelser i praktiken är aktuella för ledamöter. Enligt vår uppfattning är det möjligt och lämpligt att ta in den materiella regleringen i föreskriften till ersättningslagen. På detta sätt kommer transparensen och tyd- ligheten i regelverket öka. Regleringen bör utformas enligt samma lagstiftningsmodell som ligger till grund för våra förslag till reglering av rätten till utlandstraktamente, förrätt- ningstillägg och dagtillägg, dvs. att det i lagen hänvisas till att rätten till ersättning vid sjukfrånvaro och föräldraledighet samt arvodesavdrag i sådana situationer följer av vad bestämmer och att aktuella villkor i kollektivavtalen tas in i föreskriften till lagen. Som framgår av avsnitt 16.1 föreslår vi även i övrigt förenklingar av regle- ringen av arvodesavdrag och ersättning vid sjukfrånvaro och föräldraledighet. 15.5 Talmannens och ersättares rätt till ersättning Förslag: Vad som sägs i ersättningslagen om en ledamot ska gälla även för talmannen och ersättare, om det inte anges något annat i lagen. Den be- gränsning som finns om att lagen gäller för talmannen om inte annat fram- går av sammanhanget tas bort. Kapitel 2 med bestämmelser om ersättning till talmannen upphävs. 15.5.1 Bakgrund och nuvarande reglering Enligt 1 kap. 5 § ersättningslagen har en ersättare rätt till ersättning på samma sätt som en ledamot, om det inte anges något annat i lagen. Bestämmelser med motsvarande innebörd fanns ersättningsstadga samt i 1988 och ersättningslagar. I 1 kap. 6 § ersättningslagen föreskrivs att lagen även gäller för talmannen om det inte anges något annat i lagen eller annat framgår av sammanhanget. Det saknades motsvarande reglering ersättningsstadga och ersättningslag. ersättningslag togs det dock in ett särskilt kapitel som gällde talmannens ekonomiska villkor. I 2 kap. 7 § föreskrevs sålunda att övriga bestämmelser i lagen gällde talmannen, där det inte följer annat av vissa uppräknade paragrafer eller framgår annat av sammanhanget. I 2 kap. ersättningslagen finns två bestämmelser som avser talmannen, dels rätten till arvode, dels ett förbud mot att ta emot statlig egenpensionsförmån i vissa fall. Den sakliga innebörden av bestämmelserna i 1 kap. 5 och 6 §§ ersättningsla- gen är att talmannen och ersättare som utövar uppdrag som ledamot har rätt till ersättning enligt lagen på samma sätt som en ledamot, såvida det inte anges något annat i lagen och därutöver, i fråga om talmannen, om inte annat framgår av sammanhanget. Att talmannen omfattas av ersättningslagen framgår av 1 kap. 1 § och be- höver inte upprepas. Det sägs inget i förarbetena om vad hänvisningen till vad som framgår av sammanhanget åsyftar. finns det få skillnader mellan talmannens och ledamöternas rätt till ersättning. Vi har inte kunnat finna att uttrycket ”annat framgår av sammanhanget” har något tillämpningsområde. Vi anser därför att hänvisningen bör tas bort. Mot bakgrund av detta föreslår vi att regleringen i 1 kap. 5 och 6 §§ förtyd- ligas och förenklas genom att den samlas i en enda paragraf (se förslaget till 1 kap. 5 § ersättningslagen). Vi föreslår i avsnitt 27.2 att bestämmelsen i 2 kap. 2 § om talmannens rätt att ta emot statlig egenpensionsförmån ska tas bort. Det innebär att det bara återstår en enda paragraf i 2 kap., dvs. 2 kap. 1 §, där det föreskrivs att talman- nen har rätt till ett månatligt arvode som motsvarar statsministerns arvode. bestämmelsen hör bättre hemma bland övriga bestämmelser om arvode i Detta innebär att 2 kap. kan upphävas. 15.6Ledamöter som är statsråd och ledamöter som är lediga Förslag: Den nuvarande bestämmelsen i 1 kap. 9 § ersättningslagen om rätten till ersättning om en ledamot tjänstgör som statsråd eller är ledig från uppdraget som ledamot delas upp i två paragrafer. Den ena gäller ledamöter som är statsråd och den andra ledamöter som beviljats ledighet. En ledamot som är ledig för att tjänstgöra som statssekreterare har inte rätt till ersättning enligt ersättningslagen. En ledamot som är ledig av annat skäl har rätt till ersättning endast om det särskilt anges. 15.6.1 Bakgrund och nuvarande reglering som en riksdagsledamot är talman eller tillhör regeringen utövas hans eller hennes uppdrag som riksdagsledamot av en ersättare (4 kap. 13 § regeringsformen). Ledamoten har under den tiden inte rätt till ersättning enligt ersättningslagen, vilket framgår av 1 kap. 9 § tredje stycket ersättningslagen. Tjänstgöringstiden kan dock i vissa fall tillgodoräknas ledamoten vid pröv- ningen av rätten till avgångsförmån. En ledamot kan vidare vara ledig från uppdraget, exempelvis för att tjänst- göra som statssekreterare. Sjukdom och föräldraledighet är två andra vanliga ledighetsgrunder. Även i sådana fall utövas ledamotskapet av en ersättare, dock endast under förutsättning att ledigheten uppgår till minst en månad (5 kap. 3 § riksdagsordningen). I 1 kap. 9 § ersättningslagen föreskrivs följande: En ledamot som har beviljats ledighet från sitt uppdrag under minst en månad i följd har rätt till ersättning för om skälet till ledigheten är offentligt uppdrag, militärtjänstgöring, sjukdom eller något annat för- hållande som omfattas av bestämmelserna om rätt till ledighet för arbets- tagare hos . Med ett offentligt uppdrag avses ett uppdrag som ges av eller regeringen eller av någon annan efter bemyndigande av eller re- geringen. En anställning utgör inte ett offentligt uppdrag. Ersättning lämnas inte för tid då en ledamot är statsråd eller statssekre- terare. Liknande bestämmelser har funnits även i tidigare lagstiftning. Bestämmelsen infördes ursprungligen ersättningsstadga i samband med tillkomsten av ersättarsystemet 1974. Regleringen av vad som gäller för statssekreterare och hänvisningen till vad som gäller för arbetstagare hos Riksdagsförvalt- ningen infördes genom en lagändring 1997. Innebörden av bestämmelsen i 1 kap. 9 § ersättningslagen är att en ledamot som har beviljats ledighet från sitt uppdrag under minst en månad har rätt till ersättning enligt ersättningslagen endast om vissa skäl ligger till grund för le- digheten, nämligen offentligt uppdrag, militärtjänstgöring, sjukdom eller nå- got annat förhållande som omfattas av bestämmelserna om rätt till ledighet för arbetstagare hos . Uttrycket ”bestämmelserna om rätt till ledighet för arbetstagare hos ” tar sikte på rätt till ledighet såväl på grund av lag som enligt kollektivavtal, exempelvis vård av barn och föräldraledighet. En ledamot som fullgör uppdrag som statsråd är – till skillnad från en ledamot som tjänstgör som statssekreterare eller är ledig av någon annan orsak – inte ledig i regeringsformens och riksdagsordningens mening. Bestämmelsen i 1 kap. 9 § ersättningslagen reglerar således rätten till ersättning i två olika si- tuationer och har en rubrik som inte är helt rättvisande. För att renodla och förtydliga regelverket bör paragrafen delas upp så att frågorna om vad som gäller i fråga om rätt till ersättning om en ledamot tjänstgör som statsråd, re- spektive är ledig för tjänstgöring som statssekreterare eller av någon annan anledning, regleras för sig i två skilda paragrafer. I den första paragrafen föreskrivs att en ledamot som fullgör uppdrag som statsråd inte har rätt till ersättning enligt ersättningslagen tjänst- göringen som statsråd pågår (se förslaget till 1 kap. 6 § ersättningslagen). I den andra paragrafen regleras vad som gäller vid ledighet beviljad av kam- maren eller talmannen, antingen på grund av tjänstgöring som statssekreterare eller av något annat skäl (se förslaget till 1 kap. 7 § ersättningslagen). Tjänst- gör ledamoten som statssekreterare har han eller hon inte rätt till ersättning enligt ersättningslagen under den tiden. Tiden får dock tillgodoräknas vid be- dömningen av rätten till avgångsförmån. När det gäller ledighet av andra skäl kan vi konstatera att det , då bestämmelsen i 1 kap. 9 § ursprungligen infördes, har tillkommit en rad olika ersättningsformer, exempelvis barnverksamhet, rätt till övernattningsbo- stad i bostadsbestånd, logiersättning och rätt till tek- nisk och elektronisk utrustning. I ersättningslagen och tillämpningsföreskrif- ten finns i viss utsträckning särskilda regler om vad som gäller vid ledighet som inte fullt ut harmonierar med bestämmelsen i 1 kap. 9 § ersättningslagen. Nämnas kan bestämmelsen i ersättningslagen om att logiersättning vid ledighet betalas och reglerna i tillämpningsföreskriften om att en ledamot vid ledighet har rätt att behålla den tekniska och elektroniska utrustningen om det inte föreligger särskilda skäl, oavsett hur lång ledigheten är och på vilken grund den har beviljats. Vidare får ledighet som överstiger en månad tillgodoräknas en ledamot vid prövningen av hans eller hennes rätt till Enligt praxis är detta fallet även om skälet för ledigheten är något annat än de skäl som räknas upp i 1 kap. 9 § ersättningslagen (jfr Riks- dagens besvärsnämnds beslut i ärende 1/97). uttalade att bestämmelserna om skilda förmåner vid ledighet i vissa fall kommit att bli motstridiga och otydliga (bet. 1996/97:KU6 s. 8). Enligt vår uppfattning skulle regleringen av vad som gäller under ledighet kunna förtydligas ytterligare enligt följande. Bestämmelsen om vad som gäller för ledamöter som tjänstgör som stats- sekreterare tas in i ett första stycke. I ett andra stycke anges det att en ledamot vid ledighet av annat skäl än att tjänstgöra som statssekreterare har rätt till ersättning enligt ersättningslagen bara om det anges i lagen. tel i ersättningslagen tas det sedan in uttryckliga bestämmelser om vad som gäller vid ledighet. gäller exempelvis följande (och vi kommer inte att föreslå några ändringar). En ledamot som har beviljats ledighet än en månad har rätt till arvode under den tiden. Uppgår ledigheten till en månad eller mer har ledamoten rätt till arvode under förutsättning att ledigheten be- viljats av vissa närmare angivna skäl. Vid ledighet som understiger en månad har en ledamot rätt att använda övernattningsbostaden, men att det inte finns en sådan rätt vid ledighet som uppgår till en månad eller därutöver och logier- sättning betalas under ledighet som uppgår . I fråga om teknisk och elektronisk utrustning har en ledamot rätt att använda utrustningen under ledigheten om det inte finns särskilda skäl. I sak innebär det som föreslås inte någon ändring. 16.1Ersättning och arvodesavdrag vid föräldraledighet och sjukfrånvaro Förslag: Bestämmelserna om arvodesavdrag och rätt till ersättning vid för- äldraledighet och sjukfrånvaro förenklas. 16.1.1 Uppdraget i denna del m.m. I vissa bestämmelser i ersättningslagen, bl.a. regleringen av rätten till ersätt- ning vid föräldraledighet och sjukfrånvaro, hänvisas det till vad som gäller för arbetstagare hos . Detsamma gäller i fråga om arvodes- avdrag vid sådan frånvaro. Lämpligheten av den lagstiftningsmetoden har ifrå- gasatts och övervägts i tidigare sammanhang. I direktiven sägs att det finns behov av att överväga frågan om lämplig lagstiftningsmetod på nytt och vid behov ta fram nödvändiga författningsförslag. Vi har i avsnitt 15.4 funnit att hänvisningarna till vad som gäller för arbets- tagare hos ska tas bort. Arvodesavdrag och rätt till er- sättning bör i stället följa av vad bestämmer. Med andra ord ska regelverket framgå av riksdagsstyrelsens föreskrift till ersättningsla- gen. I detta avsnitt behandlar vi frågan om hur regleringen av arvodesavdrag och ersättning vid föräldraledighet och sjukfrånvaro närmare ska utformas.