urf · H8A5URF2 · 2020-12-16 00:00:00 — ändrades reglerna om riksdagsledamöternas rätt till ersättning för rese- och logikostnader ersättningslag. Lagändringarna innebar bl.a. att i fortsättningen skulle svara för riksdagsledamöternas samtliga kostnader som uppkom vid en tjänsteresa, dvs. resekostnader, kostnader för logi och ökade levnadsomkostnader. Rätten till traktamente samt övernatt- ningsboende och logiersättning knöts till huruvida ledamoten hade rätt till av- drag för ökade levnadskostnader enligt kommunalskattelagen (numera in- komstskattelagen). I 4 kap. 1 § lag togs det in en bestämmelse om att ledamotens bostad utgjorde hans eller hennes tjänsteställe. Det gjordes dock ingen motsvarande ändring i kommunalskattelagen. En sådan lagändring gjor- des först i samband med införandet av det s.k. Stockholmstraktamentet 2006. Bestämmelsen i 12 kap. 8 § tredje stycket inkomstskattelagen ändrades på så sätt att även riksdagsledamöter togs in i uppräkningen av de grupper som hade sitt tjänsteställe i bostaden. I ett nytt fjärde stycke gjordes som nämnts ett för- tydligande om att med begreppet bostad avses för riksdagsledamöter bostaden på hemorten. I författningskommentaren sägs att det är den ordinarie bostaden på hemorten som avses. I övrigt kommenteras inte undantaget för riksdagsle- damöter närmare (framst. 2005/06:RS4 s. 114, bet. 2005/06:KU33). Begreppet bostaden i 12 kap. 8 § inkomstskattelagen definieras inte i för- fattning. Vi har inte kunnat hitta några förarbetsuttalanden som uttryckligen tar sikte på begreppets närmare innebörd och om det finns några särskilda krav för att det ska vara fråga om en bostad i paragrafens mening. Såvitt vi kunnat finna har frågan inte heller aktualiserats i rättspraxis. Det hänger säkerligen ihop med att frågeställningen ansetts självklar för t.ex. officerare och nämnde- män, särskilt mot bakgrund av att en tjänsteresa, till skillnad från dubbel bo- sättning och tillfälligt arbete, utförs och då det givetvis måste finnas ett permanent boende även på hemorten under själva tjänsteresan. Det är inte lika självklart när det gäller riksdagsledamöter som normalt sett inte är bosatta i och därför regelbundet och – rent av under större delen av året – befinner sig på tjänsteresa i och andra orter. 13.2.3 Avdrag för ökade levnadskostnader vid tillfälligt arbete En skattskyldig som har sitt arbete på annan ort än där han eller hon har sin bostad får enligt 12 kap. 18 § inkomstskattelagen göra avdrag för ökade lev- nadskostnader vid tillfälligt arbete under förutsättning att arbetet avser en kor- tare tid, arbetet inte är kortvarigt men tidsbegränsat till sin natur eller sådant att det kräver en fast anknytning till bostadsorten, arbetet bedrivs på flera olika platser, eller det av någon annan anledning inte skäligen kan ifrågasättas att den skattskyldige bör flytta till arbetsorten. Det krävs dessutom att den skatt- skyldige övernattar på arbetsorten och att den ligger mer än från bo- stadsorten, vilken normalt är folkbokföringsorten. Enligt rättsfallet RÅ 1998 ref. 39 krävs det inte att den skattskyldige har några kostnader på hemorten för att avdrag för bostad på arbetsorten ska kunna göras vid tillfälligt arbete. Målet gällde en person som normalt bodde hos sina föräldrar i men arbetade tillfälligt i . förhållandet att hon inte hade några bostadskostnader i utgjorde inte något hinder mot att göra avdrag för kostnaderna för boendet i . Utgifter för logi, dvs. övernattning, ska dras av enligt 12 kap. 13 § inkomst- Kan den skattskyldige inte visa vilken utgift han eller hon har haft för logi ska ett halvt maximibelopp per natt dras av. I förarbetena sägs att grun- den för avdragsrätten är att det skett en övernattning på arbetsorten och att redan detta förhållande måste vara tillräckligt för att det ska vara sannolikt att det uppstått kostnader för logi (prop. 1998/99:83 s. 24). Detta gäller dock inte om arbetsgivaren har tillhandahållit övernattningsbostad. 13.2.4 Avdrag för ökade levnadskostnader vid dubbel bosättning Bestämmelser om avdrag för ökade levnadskostnader vid dubbel bosättning finns 12 kap. 19 § inkomstskattelagen. Enligt den paragrafen ska ökade lev- nadskostnader dras av om den skattskyldige på grund av sitt arbete flyttat till en ny bostadsort och en bostad behållits för den skattskyldige, dennes make, maka, sambo eller familj på den tidigare bostadsorten. Det krävs också att den dubbla bosättningen är skälig på grund av makens, makans eller sambons för- värvsverksamhet, svårigheter att skaffa en fast bostad på arbetsorten eller nå- gon annan särskild omständighet. Dessutom krävs det enligt 12 kap. 20 § att den skattskyldige övernattar på arbetsorten och avståndet mellan bostadsorten och arbetsorten överstiger . Ökade levnadskostnader på grund av dubbel bosättning medges bara om det inte föreligger särskilda skäl. En- ligt får den anställde själv bestämma hur han eller hon vill bo på arbetsorten. Han eller hon kan t.ex. hyra en lägenhet, ett möblerat rum eller bo på hotell. Kostnaden för boendet måste dock vara rimlig med hänsyn till kost- nadsläget på arbetsorten. Om bostaden på den gamla bostadsorten hyrts ut un- der tiden den skattskyldige arbetat på annan ort anses det inte ha uppkommit någon ökad utgift för logi. Om bostaden hyrts ut till viss del påverkas avdraget i motsvarande mån. Vid beräkningen av avdraget används för tjänsteresa i ett maximibe- lopp och vid tjänsteresa utomlands ett normalbelopp. Avdraget beräknas för hel eller halv dag. Avresedagen behandlas som en hel dag om resan påbörjas före . Hemresedagen beräknas som hel dag om resan avslutas efter . Som halv dag behandlas avresedagen om resan påbörjas eller senare och hemkomstdagen om resan avslutas eller tidigare. Maximibeloppet uppgår till av prisbasbeloppet avrundat till närm- aste tiotal kronor, dvs. Normalbeloppet motsvarar för varje land den normala ökningen av lev- nadskostnaderna under en hel dag för frukost, lunch och middag som består av en rätt på restaurang av normal standard samt för småutgifter. Om det finns särskilda skäl, får normalbeloppet avse ökade utgifter för måltider på en re- staurang av bättre standard. Om den anställde under en tjänsteresa uppehåller sig i mer än ett land bestäms avdraget efter vad som gäller för vis- telse i det land där han eller hon uppehållit sig den längsta . Detta framgår av 12 kap. 10–12 §§ inkomstskattelagen. När det gäller logi, dvs. övernattning, är utgiften för detta enligt 12 kap. 13 § inkomstskattelagen avdragsgill. Kan den skattskyldige inte visa vilken utgift han eller hon har haft, ska ett halvt maximibelopp per natt dras av vid tjänsteresa i och ett halvt normalbelopp vid tjänsteresa utomlands. Detta är vad som normalt kallas nattraktamente. I ersättningslagen används begreppet nattraktamente dock för ersättning för all slags övernattning. Avdrag för måltider och småutgifter regleras i 12 kap. 14 § inkomstskatte- lagen. Enligt den bestämmelsen ska det göras avdrag för varje hel dag som tagits i anspråk för resan med ett maximibelopp om den skattskyldige fått er- sättning för ökade utgifter för måltider och småutgifter (dagtraktamenten) med ett maximibelopp för en hel dag och med ett halvt maximibelopp för varje halv dag. Om den skattskyldige visar att den sammanlagda utgiftsökningen under samtliga tjänsteresor under beskattningsåret i en och samma tjänst varit större än det sammanlagda avdraget ska den faktiska utgiftsökningen i stället dras av. Om den skattskyldige fått dagtraktamente för en tjänsteresa utomlands ska avdrag göras för varje hel dag som tagits i anspråk för resan med ett normal- belopp och för varje halv dag med ett halvt normalbelopp. Visar den skattskyl- dige att utgiftsökningen under tjänsteresan varit större än avdraget ska i stället ett belopp som motsvarar den faktiska utgiftsökningen dras av (12 kap. 15 § inkomstskattlagen. Har den skattskyldige inte fått dagtraktamente men gör sannolikt att han eller hon haft ökade utgifter för måltider och småutgifter ska enligt 12 kap. 16 § inkomstskattelagen, avdrag göras för varje hel dag med ett maximibelopp vid tjänsteresa i och med ett normalbelopp vid tjänsteresa utomlands. För varje halv dag ska avdrag göras med ett halvt maximibelopp vid tjänsteresa i och med ett halvt normalbelopp vid tjänsteresa utomlands. Är den sammanlagda utgiftsökningen under samtliga tjänsteresor i under be- skattningsåret i en och samma tjänst större än det sammanlagda avdraget ska i stället ett belopp som motsvarar den faktiska utgiftsökningen dras av. I 12 kap. 17 § inkomstskattelagen finns en bestämmelse som innebär att avdrag för ökade levnadskostnader ska minskas med värdet av kostförmåner som den skattskyldige fått. Det gäller dock inte kostförmåner på allmänna transportmedel som enligt 11 kap. 2 § inkomstskattelagen inte ska tas upp som inkomst. 13.2.6 Begränsad avdragsrätt vid Stockholmstraktamente En ledamot som har rätt till avdrag för ökade levnadskostnader har under vissa förutsättningar rätt till ett s.k. Stockholmstraktamente vid vistelse i med anledning av uppdraget i . Stockholmstraktamentet innebär att ledamoten får ett skattefritt traktamente som uppgår till halva det avdragsgilla maximibeloppet enligt 12 kap. 10 § inkomstskattelagen. I 12 kap. 6 a § in- komstskattelagen finns en särskild regel som är tillämplig på ledamöter som har rätt till Stockholmstraktamente. Enligt bestämmelsen ska bestämmelserna i 12 kap. 14, 16 och 18–22 §§ inkomstskattelagen, dvs. reglerna om avdrag för småutgifter vid tjänsteresa samt reglerna om tillfälligt arbete och dubbel bo- sättning inte tillämpas om ledamoten fått eller haft rätt till Stockholmstrakta- mente. Enligt paragrafens andra och tredje stycke gäller i stället följande: Om en riksdagsledamot fått ersättning för ökade utgifter för måltider och diverse småutgifter (Stockholmstraktamente) för en tjänsteresa till , ska avdrag göras av ett maximibelopp för varje hel och för varje halv dag som tagits i anspråk för resan. Detta gäller oavsett om den sammanlagda utgiftsökningen under samtliga tjänsteresor till under beskattningsåret varit större än det sammanlagda avdra- get beräknat enligt vad nu sagts och oavsett om arbetet varit förlagt till än i en följd. Om riksdagsledamoten inte fått Stockholmstraktamente ska avdrag inte göras för ökade levnadskostnader i . Bestämmelsen infördes i samband med tillkomsten av Stockholmstraktamen- tet och syftar till att synkronisera avdragsrätten med Stockholmstraktamentet beloppsmässigt. Ledamoten har alltså inte rätt till avdrag med högre belopp än halva maximibeloppet om han eller hon har rätt till Stockholmstraktamente. Med begreppet traktamente avses ersättning som en arbetsgivare eller liknande betalar vid sidan av lön eller arvode för att täcka ökade levnadskostnader under en tjänsteresa utanför den vanliga verksamhetsorten som är förenad med över- nattning. Ökade levnadskostnader är sådana kostnader som den enskilde inte skulle ha haft om han eller hon hade arbetat inom den vanliga verksamhetsor- ten. Ersättning för ökade levnadskostnader utgör enligt 11 kap. 1 § inkomst- skattelagen skattepliktig inkomst för den anställde. Som framgår av avsnitt 13.2får den anställde dock under vissa förutsättningar göra avdrag för sina ökade levnadskostnader vid en tjänsteresa. Om traktamentet motsvarar det av- dragsgilla beloppet enligt 12 kap. inkomstskattelagen görs en s.k. tyst kvitt- ning. Traktamentet kan då betalas ut skattefritt av arbetsgivaren. Det ska då inte heller betalas några arbetsgivaravgifter eller göras något skatteavdrag. Ar- betstagaren får givetvis inte begära avdrag för motsvarande kostnader och så att säga använda samma kostnad två gånger vid beskattningen. För att förenkla tillämpningen finns det vissa schablonbelopp för hur stort avdrag arbetstaga- ren får göra. Belopp som överstiger dessa schablonbelopp betraktas som in- komst och ska beskattas. Om arbetsgivaren har betalat traktamente med lägre belopp än de avdragsgilla schablonbeloppen har den anställde rätt till avdrag med schablonbeloppen. I sådana fall ska också kostnadsersättningen tas upp i deklarationen. Om en anställd använder egen bil eller en förmånsbil för tjänsteresor kan arbetsgivaren ersätta honom eller henne med vissa schablonbelopp per körd kilometer som anges i 12 kap. 5 § inkomstskattelagen, samma belopp som är avdragsgilla för den anställda. Överskjutande belopp är skattepliktig. Det är viktigt att komma ihåg att traktamentet inte är avsett att täcka de faktiska kostnaderna utan bara de merkostnader som uppstår med anledning av tjänsteresan. Om arbetsgivaren utöver traktamentet svarar för kostnaden för kost har den anställde ingen merkostnad. I så fall ska traktamentet reduceras med den del som skulle täcka ökningen för kosten genom ett s.k. måltidsav- drag. I annat fall skulle den anställde överkompenseras i och med att han eller hon både fick traktamente och måltiden betald och således inte har någon ökad kostnad som traktamentet ska täcka. 14Utgångspunkter för våra överväganden och förslag Som närmare framgår av kapitel 5 har talmannens, ledamöternas och ersättar- nas ekonomiska villkor varit ständigt återkommande frågor till- baka. Ersättningssystemet har från tid till annan utformats på olika sätt och regelverket har ändrats vid ett stort antal tillfällen. I grund och botten har det dock handlat om att ersätta dels det inkomstbortfall som riksdags- uppdraget leder till, dels de merkostnader som vistelsen i och upp- draget i övrigt för med sig (jfr förs. 1971:18 s. 8 f., bet. KU 1973:50). I utredningens direktiv framhålls – i likhet med tidigare lagstiftningsären- den – att regleringen av ledamöternas ekonomiska villkor bör präglas av en balans mellan olika intressen. Ledamöterna måste ges möjlighet att mot bak- grund av de särskilda krav som uppdraget ställer verka under rimliga villkor. Det är sålunda angeläget att villkoren är utformade på ett sådant sätt att alla oavsett bakgrund och levnadsförhållanden ska kunna utöva uppdraget som riksdagsledamot och ha ett normalt familjeliv. framhålls vikten av att villkoren inte uppfattas som överdrivet förmånliga eller omotiverat gynnsamma. Om regleringen inte upplevs som rimlig finns det en risk för att förtroendet för ledamöterna och ar- bete påverkas negativt. Villkoren ska, enligt direktiven, ses i ljuset av de vill- kor som gäller för statligt anställda. Skillnader måste kunna motiveras sakligt och kunna hänföras till riksdagsuppdraget. Dessa utgångspunkter har varit vägledande i vårt arbete. Därutöver har vi vinnlagt oss om att förslag och bedömningar ska vara utformade så, att endast merkostnader till följd av riksdagsuppdraget ersätts. I annat fall skulle Riks- dagsförvaltningen lämna skattepliktiga förmåner, ledamöterna förmånsbes- kattas och en skyldighet inträda för förvaltningen att betala socialavgifter i motsvarande grad. 15.1 Ersättare som utövar uppdrag som ledamot Förslag: Det framgår uttryckligen att lagen gäller ersättare som utövar upp- drag som ledamot. Enligt 1 kap. 1 § ersättningslagen innehåller lagen bestämmelser om ersättning till talmannen, ledamöter och ersättare. Vid införandet av ersättar- systemet gjordes ställningstagandet att endast ersättare som utövade uppdrag som riksdagsledamot hade rätt till arvode och andra eko- nomiska förmåner. Det infördes således inte något expektansbidrag för den som utsetts till ersättare och så att säga stod på tur och väntade på att eventuellt få tjänstgöra som ledamot. Den enda förmån en sådan ersättare hade var att få riksdagstryck gratis och annat informationsmaterial för att kunna hålla sig in- formerad om riksdagsarbetet (fram. 1973:18 s. 17, bet. KU 1973:50). Detta kom till uttryck i 1 § andra stycket ersättningsstadga där det föreskrevs att för ersättare som utövar uppdrag som riksdagsledamot gäller samma bestämmelser som för en ledamot, dock med vissa undantag. Motsva- rande reglering fanns ersättningslag. I 1994 och ersätt- ningslagar talas dock bara om ersättare. Det finns inget som talar för att någon saklig ändring var avsedd. I ersättningslagen talas det om ersättare. Endast ersättare som utövar uppdrag som ledamot har dock rätt till ersättning enligt lagen. För att tydliggöra vad som gäller bör lagtexten kompletteras så att det klart framgår att lagen – utöver talmannen och riksdagsledamöter – är tillämplig på ersättare som utövar upp- drag som ledamot. På så sätt kommer lagtexten att stämma överens med mot- svarande uttryck i 5 kap. 3 § riksdagsordningen, 2 § lagen (1996:810) om re- gistrering av riksdagsledamöters åtaganden och ekonomiska intressen och 4 § lagen (2016:1117) om registrering och hantering av gåvor mottagna av riks- dagsledamöter där det talas om ersättare som utövar uppdrag som ledamot. En bestämmelse med denna innebörd föreslås i 1 kap. 5 §. 2020/21:URF2 15 REGELVERKETS STRUKTUR 15.2 Bestämmelserna utformas som rättigheter för ledamöterna Förslag: Ytterligare bestämmelser i ersättningslagen formuleras som ut- tryckliga rättigheter för ledamöterna i stället för som skyldigheter för Riks- dagsförvaltningen. Det gäller ersättning för förlorad semester, stödåtgärder för övergång till förvärvsarbete, arbetsrum, teknisk och elektronisk utrust- ning och försäkringsförmåner. Lagstiftningen om ledamöternas ekonomiska villkor har varit utformad på olika sätt. En del bestämmelser har varit formulerade som rättigheter för leda- möterna medan andra bestämmelser har inneburit skyldigheter för Riksdags- förvaltningen och tidigare myndigheter under att under vissa förut- sättningar betala ersättning och tillhandahålla andra förmåner. Det förslag till ersättningslag som överlämnades till Lagrådet byggde delvis på den sistnämnda modellen, men det fanns även bestämmelser som var utformade som rättigheter. Lagrådet anförde i den delen följande: Åtskilliga bestämmelser i remissen är utformade som en skyldighet för eller någon annan. Vad bestämmelserna är avsedda att uttrycka synes ofta vara att ledamoten ska ha rätt till ersättningen. Andra bestämmelser är också formulerade som en rätt till ersättning utan att någon skillnad synes vara avsedd. Enligt Lagrådets mening bör bestäm- melserna ges en enhetlig utformning, lämpligen som en rätt till ersättning; den är primär i förhållande till betalningsskyldigheten. Lagrådet är dock medvetet om att avsteg kan behöva göras från detta när bestämmelser i lagstiftningsärendet bör ansluta till bestämmelser i socialförsäkringsbal- ken. Riksdagsstyrelsen och hade ingen annan uppfattning än Lagrådet (framst. 2015/16:RS7 s. 68 f., bet. 2016/17:KU3). Bestämmelserna i lagen formulerades därför i huvudsak – men inte fullt ut – som rättigheter för ledamöterna. Vi har uppmärksammat några bestämmelser i ersättningslagen som är formu- lerade på annat sätt än som rättigheter för ledamöterna. Det gäller rätten till försäkringsförmåner, ersättares rätt till ersättning för förlorad semester, rätten till teknisk och elektronisk utrustning, rätten till arbetsrum och rätten till om- ställningsåtgärder för övergång till förvärvsarbete. Skillnaden i uttryckssätt har inte berörts i lagförarbetena och vi kan inte se att det finns några bärkraf- tiga skäl för att inte utforma även dessa bestämmelser som rättigheter. I avsnitt 16.2.3, 24.6, 26.8.2 och 32.1.3 lägger vi därför fram förslag i enlighet med detta. 15.3 Förhållandet lag – föreskrift Förslag: Den nuvarande tillämpningsföreskriften ersätts med en ny före- skrift. Föreskriften benämns riksdagsstyrelsens föreskrift och allmänna råd till lagen (2016:1108) om ersättning till ledamöter. Vissa be- stämmelser i den nuvarande föreskriften lyfts in i ersättningslagen och några bestämmelser som endast återger innehållet i lagen tas bort. till ersättningslagen innehåller inte bara administra- tiva regler om blanketter, ansökningsförfaranden och liknande utan även ma- teriella regler som kompletterar lagen och ger dess bestämmelser ett närmare innehåll. I viss mån har de materiella reglerna gått längre än verkställighetsfö- reskrifter normalt gör. Så har varit fallet även tidigare. Det finns inte något hinder mot det så länge bestämmelserna ryms inom vad som enligt 8 kap. 13 § andra stycket regeringsformen kan delegeras till en myndighet under riksda- gen att besluta om. Med tanke på regelverkets omfattning och komplexitet är det snarare nödvändigt att lagstiftningen kompletteras med ytterligare bestäm- melser på föreskriftsnivå. Lagen skulle annars bli mycket omfattande, svår att överskåda och detaljrik. Det skulle också krävas ställningstaganden från riks- dagens sida i en mängd detaljfrågor som bättre lämpar sig för en reglering på myndighetsnivå (jfr uttalande i bet. 1973:50 s. 4). I några fall finns det i ersättningslagen uttryckliga hänvisningar till att en rättighet gäller i den omfattning som bestämmer eller motsvarande uttryck. Bestämmelsen i lagen kompletteras sedan i tillämpnings- föreskriften. I andra fall preciseras innebörden av en rättighet i tillämpnings- föreskriften utan att det finns en sådan hänvisning i lagen. Det finns enligt vår uppfattning inget hinder mot det. Grunden för bestämmelserna i föreskriften finns i bemyndigandet i ersättningslagen, dvs. 1 kap. 10 § där det anges att får meddela tillämpningsföreskrifter till ersättningsla- gen. Den bestämmelsen bygger i sin tur på 8 kap. 13 § andra stycket regerings- formen. Bestämmelser med hänvisningar till vad be- stämmer kan i stället närmast liknas med den typ av informationsbestämmelser som kan förekomma om har delegerat föreskriftsrätt till regeringen. Det är således strängt taget inte nödvändigt med hänvisningar i ersättningsla- gen till vad bestämmer eller liknande. Det kan dock vara lämpligt att genom sådana hänvisningar upplysa om att det finns ytterligare föreskrifter som närmare preciserar innebörden av en rättig- het. När ersättningslagen kom till gjordes en genomgång av regelverket på om- rådet. Den fördelning av bestämmelserna mellan lag och föreskrift som då gjordes bör i sina huvuddrag ligga fast. Vi har dock uppmärksammat några fall där bestämmelser är av så pass grundläggande betydelse att de bör flyttas från föreskriften till ersättningslagen. Ett exempel på det är regleringen av dispo- sitionsrätten till övernattningsbostäder och arbetsrum (se avsnitt 24.6.1). Andra exempel är regleringen av förskjutna avgångsförmåner och under vilka förutsättningar en ledamot får tillgodoräkna tid som statsråd vid prövningen av hans eller hennes rätt till avgångsförmån (se avsnitt 26.4 och 26.7). Vi har även uppmärksammat några bestämmelser i tillämpningsföreskriften som endast återger vad som gäller enligt ersättningslagen. bör tas bort. På så sätt blir föreskriften mindre omfångsrik och mer lättillgäng- lig (jfr Ds 1998:43, Myndigheternas föreskrifter, avsnitt 7.1). Begreppet tillämpningsföreskrift i 1 kap. 10 § ersättningslagen är inte helt rättvisande i och med att sådana föreskrifter enligt förarbetena till regerings- formen tar sikte på bestämmelser av administrativ natur. ler tillämpningsföreskriften även andra typer av regler. föreslår vi att begreppet tillämpningsföreskrift mönstras ut och ersätts med be- Våra förslag innebär att strukturen på den nuvarande tillämpningsföreskrif- ten ändras i sådan grad att den bör ersättas med en ny föreskrift – riksdagssty- relsens föreskrift och allmänna råd till lagen (2016:1108) om ersättning till Vårt förslag till ny föreskrift finns i avsnitt 2.7. 15.4 Hänvisningar till kollektivavtal tas bort Förslag: De nuvarande hänvisningarna i ersättningslagen till vad som gäl- ler för arbetstagare hos tas bort. 15.4.1 Uppdraget i denna del I några bestämmelser i ersättningslagen hänvisas det till vad som gäller för arbetstagare hos i stället för att det tagits in uttryckliga bestämmelser i författningstexten. Så har varit fallet även i tidigare lagstiftning om ledamöternas ekonomiska villkor. Lämpligheten av en sådan ordning ifrå- gasattes av Lagrådet och några remissinstanser när ersättningslagen infördes. Frågan har därefter övervägts inom .