rfr · H80WRFR2 · 2020-11-25 00:00:00 — 1.ansökt om uppehållstillstånd i som flykting eller som annan skyddsbehövande (asylsökande) 2.beviljats uppehållstillstånd med tillfälligt skydd eller uppehållstillstånd efter tillfälligt skydd och som inte är folkbokförda här i landet eller 3.ansökt om uppehållstillstånd i och av särskilda skäl medgetts rätt att vistas här medan ansökan prövas. Utlänningar som avses i 1 § första stycket 1 LMA som har beviljats ett tidsbegränsat uppehållstillstånd och vars rätt till bistånd enligt denna lag har upphört omfattas inte av lagen om de ansöker om ett fortsatt tillstånd på samma grund eller ansöker om ett nytt tillstånd med stöd av någon bestämmelse i tillfälliga lagen och ansökan har kommit in till innan det tidigare tillståndet har upphört att gälla (1 a § tredje stycket LMA). Enligt förarbetena ska begreppet samma grund förstås i vid bemärkelse och avser t.ex. skyddsbehov, anhöriginvandring, arbete eller studier. Vidare anges att det kan vara fråga om att en person som fått ett tidsbegränsat uppehållstillstånd som alternativt skyddsbehövande på nytt ansöker om uppehållstillstånd som skyddsbehövande (prop. 2016/17:172 s. 42). Enligt 1 § andra stycket LMA har den som omfattas av lagen inte rätt till bistånd enligt 4 kap. 1 § socialtjänstlagen (2001:453) för förmåner av motsvarande karaktär. Rätt till bistånd föreligger inte heller för bostadskostnader. Rättigheterna enligt lagen om mottagande av asylsökande upphör bl.a. när personen har ett av- eller utvisningsbeslut som inte längre går att överklaga eller när tidsfristen för frivillig avresa har tagit slut (11 §). Personer som vistas på en av förläggningar har dock rätt till fortsatt bistånd enligt lagen även efter det att de har beviljats uppehållstillstånd, om de inte anvisats eller kunnat utnyttja en anvisad plats i en kommun (8 § andra stycket). Även personer som inte vistas på förläggning har rätt till fortsatt bistånd enligt lagen under en månad från den dag de har beviljats uppehållstillstånd (8 § tredje stycket). Personer som söker uppehållstillstånd för gymnasiestudier har rätt till bistånd enligt lagen under förutsättning att verkställigheten av beslutet om utvisning har inhiberats (11 a §). I 2 § LMA slås fast att har huvudansvar för mottagandet av asylsökande och skyddsbehövande enligt 1 § första stycket 1 och 2 LMA och ska driva förläggningar för detta ändamål. Utlänningar som avses i 1 § första stycket 1 och 2 och som inte själva ordnar sin bostad har rätt till logi på en förläggning och bistånd i övrigt om de är registrerade vid en förläggning (8 och 14 §§). För utlänningar som avses i 1 § första stycket 3 LMA ansvarar vistelsekommunen för att lämna bistånd. Kommunen har även ansvar för att lämna bistånd till en skyddsbehövande person som vistas i kommunen i avvaktan på att tar över ansvaret för att bistånd lämnas (3 a § andra och tredje stycket). har ett övergripande ansvar för i vilken kommun ett ensamkommande barn placeras. anvisar en kommun som blir vistelsekommun och som sedan ska ansvara för att ordna boendet för barnet (2 och 3 §§). Kommunen har enligt 23 § LMA rätt till ersättning av staten för det bistånd som kommunen har lämnat. När det gäller avgränsningen 1 § andra stycket LMA till socialtjänstlagen har regeringen anfört följande (prop. 1993/94:94 s. 93 f.): Normalt bör den som omfattas av LMA inte kunna anses vara berättigad till bistånd till sin försörjning enligt socialtjänstlagen. Behovet av bistånd får regelmässigt anses vara tryggat ”på annat sätt”. Det är inte möjligt att med säkerhet förutse hur rätten till bistånd enligt socialtjänstlagen för asylsökande m.fl. kommer att bedömas i rättstillämpningen. Det bör därför av lagen framgå att rätt till bistånd till försörjning enligt socialtjänstlagen inte föreligger för den som har rätt till bistånd enligt lagen om mottagande av asylsökande m.fl. Det bistånd enligt socialtjänstlagen som här avses är endast bistånd som utfyllnad till vad en asylsökande kan erhålla enligt lagen om mottagande av asylsökande m.fl. Andra former av bistånd enligt socialtjänstlagen bör självfallet gälla även för asylsökande m.fl. En annan fråga är vad som gäller om ensamkommande barn blir myndiga innan ansökan om uppehållstillstånd slutligt prövats. I samband med införandet av de särskilda bestämmelserna om mottagande av ensamkommande barn i lagen om mottagande av asylsökande m.fl., uttalade regeringen följande (prop. 2005/06:46 s. 50): Om barnet blir myndigt innan ansökan om uppehållstillstånd slutligt prövats skall barnet normalt inte längre bo kvar vid ett kommunalt ungdomsboende utan flytta till ett anläggningsboende för vuxna eller till eget boende. Den reglering som gäller vuxna asylsökande m.fl. träder då i kraft, exempelvis har 18-åringen enligt 14 § LMA rätt till logi på en förläggning. Ingenting hindrar i och för sig att 18-åringen erbjuds boende på ett kommunalt hem för vård och boende (HVB-hem) eller i ett familjehem om han eller hon inte bedöms kunna klara sig själv. Kommunen kommer dock efter barnets 18-årsdag inte att ha rätt till ersättning enligt 7 § förordningen (2002:1118) om statlig ersättning för asylsökande. Vem som bär ansvaret för den myndiges eventuella behov av insatser enligt socialtjänstlagen efter 18-årsdagen får bedömas enligt gängse regler. Förordningen (1994:361) om mottagande av asylsökande m.fl. Dagersättning som betalats ut enligt lagen om mottagande av asylsökande m.fl. tillgodoser behovet av mat, kläder och skor, hygienartiklar, hälso- och sjukvård, tandvård, fritidsaktiviteter, läkemedel och andra förbrukningsvaror (5 §). För ensamstående är detta belopp per dag, inklusive egen mathållning (6 §). Särskilt bidrag lämnas för kostnader som är nödvändiga för en dräglig livsföring, t.ex. kostnader för vinterkläder, glasögon, kosttillskott och handikapputrustning (7 §). Förordningen (2017:193) om statlig ersättning för asylsökande m.fl. innehåller närmare regler om kommuners rätt till statlig ersättning för vissa kostnader för asylsökande och vissa andra utlänningar. Förordningen omfattar bl.a. ensamkommande barn och ungdomar. Förordningen (2010:1122) om statlig ersättning för insatser för vissa utlänningar innehåller bestämmelser om statlig ersättning till kommuner, regioner och av och insatser för vissa utlänningar. De personkategorier som omfattas avser personer som får uppehållstillstånd, dvs. även personer som har uppehållstillstånd med stöd av gymnasiereglerna. prövar och betalar ut den statliga ersättningen i följande situationer. En kommun som har tagit emot personer för bosättning har rätt till schablonersättning, ersättning enligt socialtjänstlagen för initiala kostnader för ekonomiskt bistånd, för stöd och service samt för kostnader för mottagande av ensamkommande barn (3 §). Schablonersättning utges för kommunens kostnader för bl.a. mottagande och praktisk hjälp i samband med bosättning, särskilda introduktionsinsatser inom skolan, vuxenutbildning i svenska för invandrare eller motsvarande utbildning för den som har rätt att delta i en sådan utbildning enligt skollagen, samhällsorientering, tolkning och andra insatser för att underlätta etablering i samhället (10 §). Schablonersättningen är för en person som inte har fyllt (11 §). När det gäller initiala kostnader för ekonomiskt bistånd lämnas ersättning med för personer som är och för personer som fyllt 20 (17 §). När det gäller kostnader för mottagandet lämnas enligt 30 § i förordningen ersättning med per person och dygn för en person som 1.har fyllt 18 men inte 21 år 2.har varit ensamkommande barn 3.inte har någon förälder som är folkbokförd i 4.har beviljats studiehjälp enligt studiestödslagen (1999:1395) för någon av månaderna i det kvartal som ersättningen avser. Ersättning kan även lämnas för vård enligt 30 a § lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga, förkortad LVU. Ersättning lämnas också för kostnader som avser ett sådant vårdbehov men där vården ges med stöd av socialtjänstlagen. Det förutsätts att vården har påbörjats . Vidare lämnas statlig ersättning för kommunens kostnader för ekonomiskt bistånd som utgör försörjningsstöd enligt 4 kap. 1 § första stycket socialtjänstlagen (2001:453) till utlänningar fram till dess att personen fyller om förutsättningarna för rätt till schablonersättning på eller faktiska kostnader för vårdkrävande ungdomar inte är uppfyllda. Därutöver får länsstyrelserna lämna ersättning till kommuner och kommunförbund. Länsstyrelserna beviljas medel för dessa ändamål, s.k. §37-medel. Syftet är att skapa beredskap och mottagningskapacitet för nyanlända flyktingar och andra skyddsbehövande samt att utveckla samverkan mellan kommuner och mellan kommuner och andra organ för att underlätta etableringen i samhället (37 §). har gett ut ett rättsligt ställningstagande 2018 (SR 36/2018) och två rättsliga ställningstaganden (SR 31/2019 och SR 07/2019) till stöd för myndighetens tillämpning av lagen om mottagande av asylsökande m.fl. 3.2Lagen om mottagande av vissa nyanlända invandrare för bosättning Lagen (2016:38) om mottagande av vissa nyanlända invandrare för bosättning (bosättningslagen) innehåller bestämmelser om mottagande av vissa nyanlända invandrare för bosättning genom anvisning till en kommun. Det framgår av 2 § att lagen huvudsakligen gäller dem som har fått uppehållstillstånd på grund av skyddsbehov. En kommun är skyldig att efter anvisning ta emot en nyanländ för bosättning i kommunen (5 §). Enligt 8 § förordningen (2016:39) om mottagande av vissa nyanlända invandrare för bosättning får besluta om anvisning enligt 5 § bosättningslagen. Socialtjänstlagen är en s.k. ramlag som ger kommunerna möjligheter att utforma sin verksamhet efter skiftande behov, och den innehåller bestämmelser om bl.a. mål, kommunens ansvar, socialnämndens uppgifter samt rätten till bistånd. Lagen reglerar vilka skyldigheter kommuner har gentemot alla personer som vistas inom kommunens gränser. Enligt 2 kap. 1 § socialtjänstlagen (2001:453), förkortad SoL, ansvarar varje kommun för inom sitt område och har det yttersta ansvaret för att enskilda får det stöd och den hjälp som de behöver. I 2 a kap. 1 och 2 §§ SoL regleras ansvarsfördelningen mellan kommuner. Huvudregeln är att den kommun där personen vistas ansvarar för stöd och hjälp. Om en annan kommun än vistelsekommunen ansvarar för stöd och hjälp åt en person begränsas vistelsekommunens ansvar till att gälla vid akuta situationer. Av 1 kap. 1 § SoL framgår att verksamheten ska bygga på respekt för den enskildes självbestämmanderätt och integritet. Av 3 kap. 5 § SoL framgår att socialnämndens insatser för den enskilde ska utformas och genomföras tillsammans med honom eller henne. Enligt 4 kap. 1 § första stycket SoL kan den som inte själv kan tillgodose sina behov eller få dem tillgodosedda på annat sätt ha rätt till bistånd av försörjning (försörjningsstöd) och för sin livsföring i övrigt. Enligt fjärde stycket ska den enskilde genom biståndet tillförsäkras en skälig levnadsnivå. Biståndet ska utformas så att det stärker hans eller hennes möjligheter att leva ett självständigt liv. Det ska alltid göras en individuell prövning enligt socialtjänstlagen vid en ansökan om ekonomiskt bistånd. Kommunen får enligt 4 kap. 2 § ge bistånd även i andra fall än de som omfattas av 4 kap. 1 § SoL. I 4 kap. 3 § första stycket SoL anges för vilka kostnader som försörjningsstöd lämnas. Där nämns bl.a. kostnader för livsmedel, kläder och boende, dvs. regelbundet återkommande kostnader. Enligt andra stycket beräknas vissa av dessa kostnader enligt en s.k. riksnorm som regeringen har fastställt. Om det i ett enskilt fall finns särskilda skäl ska socialnämnden dock beräkna kostnaderna till en högre nivå. Nämnden får också i ett enskilt fall beräkna dem till en lägre nivå om det finns särskilda skäl för detta. Ett sådant skäl kan vara att bistånd behöver lämnas i en akut nödsituation (prop. 1996/97:124 s. 170). I socialtjänstförordningen (2001:937) ges kompletterande föreskrifter till socialtjänstlagen. I förordningen finns bestämmelser om riksnormen för Tillsammans med skäliga kostnader för vissa andra behov utgör riksnormen nivån på försörjningsstödet. regeringen inför varje nytt kalenderår och gäller som miniminivå för de behov som riksnormen ska täcka. Vidare finns bestämmelser om socialnämndens uppgifter vid stödboende och andra boendeformer samt när lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga aktualiseras. I allmänna råd om ekonomiskt bistånd (SOSFS 2013:1 [S]) ges rekommendationer till stöd för socialnämndens bedömning om försörjningsstöd, riksnormen samt även om behovet kan tillgodoses på annat sätt enligt 4 kap. 1 § socialtjänstlagen. När det gäller om behovet kan tillgodoses på annat sätt rekommenderar att vuxna studerande i regel bör ha sin försörjning genom studiestödsformerna. En vuxen studerande bör dock kunna ges ekonomiskt bistånd t.ex. om han eller hon aktivt har sökt feriearbete men inte fått något, om han eller hon har fått ett feriearbete men får vänta på första löneutbetalningen, i akuta nödsituationer även under pågående termin eller om han eller hon deltar i grundläggande svenskundervisning för invandrare och behovet inte kan tillgodoses genom deltidsarbete. I regel bör det inte ställas krav på heltidsarbete med studierna. Vidare rekommenderar att socialnämnden inte ska ställa krav på att studiestödet ska räcka än den som angetts av den utbetalande myndigheten. bör enligt inte heller kräva att den som står till arbetsmarknadens förfogande ska börja studera eller återuppta sina studier och ta lån för att klara sin försörjning eller livsföring i övrigt. Som framgått av kapitel 2 uppställs generellt sett som krav i tillfälliga lagen att utlänningen studerar, eller i något fall har för avsikt att studera, på heltid på gymnasial nivå. Vidare framgår av tillfälliga lagen att med gymnasial nivå avses studier på gymnasieskola, gymnasiesärskola, annan på heltid motsvarande utbildning eller sammanhållen yrkesutbildning inom kommunala vuxenskolan eller särskild utbildning för vuxna. I det följande redovisas vad som gäller för dessa studieformer i skollagen och andra författningar. Enligt 15 kap. 5 § skollagen (2010:800) är gymnasieskolan öppen endast för ungdomar som avslutat grundskoleutbildning eller motsvarande utbildning och som påbörjar gymnasieutbildningen t.o.m. det första kalenderhalvåret det år de fyller . I 29 kap. 2–5 §§ skollagen finns föreskrifter om bosättning och rätten till utbildning. Enligt 16 kap. 42 § och 17 kap. 16 § skollagen ansvarar hemkommunen, dvs. den kommun som personen är folkbokförd i eller den kommun som personen stadigvarande vistas i, för att alla behöriga ungdomar i kommunen erbjuds ett nationellt program (yrkesprogram eller högskoleförberedande program) respektive introduktionsprogram (programinriktat val, yrkesintroduktion, individuellt alternativ och språkintroduktion) i gymnasieskolan. Det nationella programmet för gymnasieskolan kan antingen vara högskoleförberedande eller ett yrkesprogram (15 kap. 7 § skollagen). Enligt 16 kap. 3 och 4 §§ skollagen ska de högskoleförberedande programmen utgöra grund för fortsatt utbildning på högskolenivå medan yrkesprogrammen ska utgöra grund för yrkesverksamhet och fortsatt yrkesutbildning. Utbildningen ska enligt 16 kap. 17 och 18 §§ skollagen bedrivas som heltidsstudier, och elever har rätt till en garanterad utbildningstid. På yrkesprogrammen har eleverna rätt till minst , och på högskoleförberedande program har eleverna rätt till minst . Det ska enligt 16 kap. 25 § samma lag upprättas en individuell studieplan för varje elev. De olika introduktionsprogrammen är enligt 17 kap. 2 § skollagen programinriktat val, yrkesintroduktion, individuellt alternativ och språkintroduktion. Enligt 17 kap. 3 § är syftet med 1.programinriktat val att elever ska få en utbildning som är inriktad mot ett visst nationellt program och att de ska kunna antas till det programmet 2.yrkesintroduktion att elever ska få en yrkesinriktad utbildning som underlättar för dem att etablera sig på arbetsmarknaden eller som leder till studier på ett yrkesprogram 3.individuellt alternativ att elever ska gå vidare till yrkesintroduktion, annan fortsatt utbildning eller arbetsmarknaden 4.språkintroduktion att ge nyanlända ungdomar en utbildning med tyngdpunkt i det svenska språket, vilken möjliggör för dem att gå vidare i gymnasieskolan eller till annan utbildning. Enligt 17 kap. 4 § skollagen får programinriktat val och yrkesintroduktion utformas för en grupp elever eller för en enskild elev. Övriga introduktionsprogram ska utformas för en enskild elev. Enligt 17 kap. 14 a § skollagen ska en nyanländ elevs kunskaper bedömas om en sådan bedömning inte är uppenbart onödig när han eller hon kan tas emot till språkintroduktion. För att utbildningen för en nyanländ elev ska kunna utformas ändamålsenligt behöver enligt förarbetena elevens bakgrund, skolerfarenhet, språk- och ämneskunskaper och eventuella yrkeserfarenheter vara kända (prop. 2017/18:183 s. 100). Utbildningen på introduktionsprogram ska enligt 17 kap. 6 § bedrivas i en omfattning som motsvarar heltidsstudier. ska vara minst . Enligt 17 kap. 7 § ska det upprättas en individuell studieplan för varje elev som går på ett introduktions- Utbildningen i gymnasiesärskolan består enligt 18 kap. 2 och 8 §§ skollagen av nationella och individuella program, och programmen ska ge elever med utvecklingsstörning en anpassad utbildning som ska ge en god grund för yrkesverksamhet och fortsatta studier, men också personlig utveckling och ett aktivt deltagande i samhällslivet. Enligt 19 kap. 19 och 20 §§ skollagen ska utbildningen bedrivas på heltid, och eleverna ska ha en garanterad undervisningstid på minst fördelade på fyra läsår. Det ska enligt 19 kap. 26 § skollagen upprättas en individuell studieplan för varje elev. 3.4.3 Gemensamma regler för gymnasieskolan och gymnasiesärskolan Varje elev i gymnasieskolan och gymnasiesärskolan ska enligt 15 kap. 19 a § och 18 kap. 19 a § skollagen ha en som ska följa elevens kunskapsutveckling och studiesituation med utgångspunkt i elevens utbildning i sin helhet. Vidare ska mentorn särskilt uppmärksamma tecken på att eleven kan behöva stöd och i så fall skyndsamt informera berörd skolpersonal. I 3 kap. 6−12 §§ skollagen finns bestämmelser om särskilt stöd. Bestämmelser om närvaro i gymnasieskolan och gymnasiesärskolan finns i 15 kap. 16 § och 18 kap. 16 § skollagen. Rektorn ska vid upprepad eller längre frånvaro, oavsett om det är fråga om giltig eller ogiltig frånvaro, se till att frånvaron skyndsamt utreds. Enligt 20 kap. 3 § skollagen ska kommunerna tillhandahålla vuxenutbildning på grundläggande nivå och gymnasial nivå och som svenska för invandrare (sfi). En person har möjlighet att delta i utbildning på grundläggande nivå och gymnasial nivå det år personen fyller (20 kap. 11 och 20 §§). Utbildning i sfi kan ges till personer det år personen fyller (20 kap. 31 §). Enligt 20 kap. 4 § skollagen avser utbildningen på grundläggande nivå att möjliggöra fortsatta studier, medan utbildning på gymnasial nivå motsvarar utbildning i gymnasieskolan. Slutligen avser utbildning i sfi att ge vuxna invandrare grundläggande kunskaper i svenska språket. Den individuella studieplanen som hemkommunen ska upprätta för varje person ska enligt 20 kap. 8 § skollagen innehålla uppgifter om den enskildes utbildningsmål och planerad omfattning av studierna. Hemkommunen ansvarar för att de som har rätt att delta i utbildning på grundläggande och gymnasial nivå får delta i sådan utbildning (20 kap. 10 och 16 §§ skollagen). Enligt 11 och 20 §§ i samma kapitel har en person rätt att delta i dessa utbildningar det år då han eller hon fyller . Hemkommunen är också skyldig att erbjuda utbildning i sfi, och en person har rätt att delta i en sådan utbildning det år då han eller hon fyller (20 kap. 28 och 31 §§ skollagen). 3.4.5 Särskild utbildning för vuxna Enligt 20 kap. 3 och 4 §§ skollagen ska kommunerna tillhandahålla särskild utbildning för vuxna på grundläggande nivå och gymnasial nivå. Utbildning på grundläggande nivå ska ge vuxna kunskaper på en nivå som motsvarar den som utbildningen i grundsärskolan ska ge. Syftet med utbildning på gymnasial nivå är att ge vuxna kunskaper på en nivå som motsvarar den som utbildningen på nationella program i gymnasiesärskolan ska ge. Liksom för de ovan redovisade skolformerna ska hemkommunen enligt 20 kap. 8 § skollagen upprätta en individuell studieplan för varje elev, vilken ska innehålla uppgifter om den enskildes utbildningsmål och planerad omfattning av studierna. Gymnasieförordningen (2010:2039) preciserar vilka uppgifter som en individuell studieplan ska innehålla, t.ex. studieväg, kurser eller ämnesområden, om eleven följer ett reducerat program eller ett individuellt anpassat program. Om personen går ett introduktionsprogram i gymnasieskolan ska det av den individuella studieplanen framgå uppgifter om utbildningens mål och längd, delar av kurser, annan yrkesinriktad utbildning, praktik och andra insatser som är avsedda att ingå i utbildningen samt, när det är aktuellt, information om det yrkesområde som utbildningen inriktas mot (1 kap. 7 § gymnasieförordningen). Förtydligandet av vad den individuella studieplanen för elever på introduktionsprogrammen ska innehålla gjordes (SFS 2018:1328). I gymnasieförordningen finns det även bestämmelser om introduktionsprogram och hur programinriktat val, yrkesintroduktion, individuellt alternativ och språkintroduktion ska utformas (6 kap. 4–8 §§). Studier på introduktionsprogrammet språkintroduktion kan kombineras med vuxenutbildning i sfi eller motsvarande utbildning vid folkhögskola. Insatser som är gynnsamma för personens kunskapsutveckling får också ingå i utbildningen. I förordningen (2011:1108) om vuxenutbildning finns det bestämmelser om vilka uppgifter som ska ingå i en individuell studieplan för en elev (2 kap. 16 §). Den individuella studieplanen ska utarbetas i samverkan med eleven. Eleven ska erbjudas studie- och yrkesvägledning om t.ex. arbetslivets kompetens- och rekryteringsbehov, i samband med utarbetandet av studieplanen. Särskilda bestämmelser om de olika skolformerna, behörighet och urval finns i 2 kap. 18–24 §§ och 3 kap. 2–8 §§ förordningen om vuxenutbildning. Om samtliga behöriga sökande till vuxenutbildning på gymnasial nivå inte kan antas till sådan utbildning ska ett urval göras (3 kap. 7 §). Vid ett sådant urval ska företräde ges till en sökande som har kort tidigare utbildning och i följande ordning: den som 1) önskar fullfölja studier som den sökande har påbörjat enligt en upprättad individuell studieplan, 2) behöver utbildningen för att komplettera ett reducerat program eller för annan behörighetskomplettering, eller 3) behöver utbildningen för pågående yrkesverksamhet eller planerat yrkesval. Förordningen om vuxenutbildning innehåller också vissa bestämmelser för den som har genomgått en kombination av nationella kurser i ämnen som är relevanta för ett yrkesområde (sammanhållen yrkesutbildning) inom vuxenutbildning eller särskild utbildning för vuxna.5 Enligt 4 kap. 12 § förordningen ska en person som har slutfört kurser inom den kommunala vuxenutbildningen kunna få ett utdrag ur betygskatalogen som visar dels vilka kurser eller delkurser han eller hon har slutfört inom utbildningen, dels vilka betyg han eller hon har fått på de olika kurserna. På motsvarande sätt ska en person som har genomgått en sammanhållen yrkesutbildning kunna få ett utdrag ur betygskatalogen om han eller hon vill. Av bilagan ska det framgå vilket eller vilka yrkesområden den sammanhållna yrkesutbildningen är avsedd för. Av 2 kap. 2 § förordningen om vuxenutbildning framgår att det inom den kommunala vuxenutbildningen på grundläggande och gymnasial nivå beräknas 20 verksamhetspoäng för en veckas heltidsstudier. Förordningen om statsbidrag för regional yrkesinriktad vuxenutbildning