rfr · H80WRFR1 · 2020-11-16 00:00:00 — Det är fråga om att kompensera för de här humankapitalförlusterna, som jag kallar dem. Effekterna av sådana åtgärder kommer inte på kort sikt. Det kan ta väldigt för dem att verka. I en studie som jag var med om för länge sedan kom de positiva effekterna på sysselsättning och inkomster . Då först kunde man se skillnader. Detta är väl dilemmat – om vi under den här krisen vidtar åtgärder för att försöka adressera de här sakerna kommer det inte att märkas under den här krisen. Det kommer att märkas vid nästa kris, men då kommer vi inte att tänka så väldigt mycket på det. vinu med de här sakerna kommer ingen att tänka på det vid nästa kris. Misslyckas vi kommer det att vara väldigt påtagligt vid nästa kris. Det finns ett dilemma här. Jag tror att det är väldigt viktigt att se långsiktigt på åtgärderna. Jag har haft att göra med utbildningsverksamhet under hela min yrkesverksamhet för , så det är klart att jag tror på utbildning och kompetensutveckling. Det är de saker som vi kan använda oss av för att kompensera för förlusten av goda anställningsrelationer. (L): Jag tackar för en väldigt intressant diskussion och bra presentationer. Särskilt det som sagts om vikten av hög sysselsättning, vilket vi har pratat ganska mycket om, har varit väldigt berikande, i alla fall för min del. På det temat förs ju nu en diskussion kring samspelet mellan finanspolitik och penningpolitik. Väldigt många driver linjen att finanspolitiken måste vara expansiv , och jag delar den bedömningen. Det handlar om vikten av att inte strama åt för . Syftet är att pressa tillbaka arbetslösheten och hålla uppe mängden jobb i ekonomin. Erfarenheten från finanskrisen var möjligen att många länder drog tillbaka åtgärderna lite för . Jag vill ställa en fråga kopplat till detta. Ni har ju själva både i det ni har sagt och i det ni har skrivit pekat på att den expansiva penningpolitiken med syftet att pressa ned marknadsräntorna kommer att ligga kvar under en . Men hur ser ni på samspelet mellan penningpolitik och finanspolitik och vikten av att inte strama åt åtgärderna för tidigt? Hur ser ni på vägen framåt? Det skulle jag gärna vilja höra er utveckla lite. (MP): Jag vill också tacka för väldigt bra presentationer och en intressant diskussion. En del av de frågor som jag hade tänkt ställa om bland annat jämlikhet är redan ställda. Jag tänkte därför fokusera på två andra delar. Du poängterade ju att stora delar av skuldsättningen utgörs av hushållens skuldsättning. Vid tidigare möten här har vi diskuterat de ökade konsumtionslånen. I en lågkonjunktur kan det finnas risk att hushållen frestas att kompensera för minskade intäkter med ökade lån. Jag skulle vilja höra vad ni ser för utveckling vad gäller konsumtionslån. Finns det någonting att oroa sig för i den delen, eller är det lugnt? STENOGRAFISKA UPPTECKNINGAR FRÅN DEN OFFENTLIGA UTFRÅGNINGEN Sedan tänkte jag passa på att fråga om bostadsmarknaden, som jag är väldigt intresserad av. Som icke-ekonom hade jag intuitivt kunnat tänka mig att bostadsmarknaden i ett sådant här läge skulle gå ned eller åtminstone ligga stilla, men det är inte det vi ser. Det verkar finnas en efterfrågan just på bostadsmarknaden. Kan ni förklara det? Behöver vi oroa oss, eller är det normalt? Är det kopplat till den låga räntan och därmed lugnt och normalt, eller finns det något att oroa sig över i den delen? : Vad gäller kopplingen mellan finanspolitik och penningpolitik kan jag säga att båda drar åt samma håll under rådande omständigheter. Det finns i det avseendet inte några konflikter orsakade av att politiken skulle dra i helt olika riktningar. Det ena politikområdet stöder det andra. Då är det som pågår bra. Den allmänna räntenivån är låg . Realräntorna är på många håll i världen negativa. Om tillväxten i det läget överstiger realräntan kommer statsskulden som andel av bnp inte att öka. Det innebär naturligtvis att man har betydligt fler frihetsgrader jämfört med en värld där man har höga realräntor och hög statsskuld och ändå på något sätt ska expandera finanspolitiken. I det avseendet befinner vi oss i en situation som är väldigt annorlunda än under många andra tidigare episoder, när staten har varit hårt trängd i hanteringen av den finanspolitik som man är satt att hantera. Penningpolitiken stöder den här utvecklingen, eftersom vi köper en del av statsobligationerna och ser till att räntorna hålls låga fram till den dag då vi når vårt inflationsmål på . är det alltså ganska konfliktfritt att hantera detta. Vi sköter det här var och en för sig när det gäller det institutionella, men det drar åt samma håll. Detta är ett sätt att beskriva det . Men det förutsätter naturligtvis som alltid och under alla omständigheter att man väljer att använda finanspolitiken på ett sådant sätt att man får – om jag uttrycker mig i avkastningstermer – en real avkastning på de investeringar som görs; då kommer tillväxten att bli högre än realräntan, och då är inte nuvarande omständigheter en begränsning. hade en undran om konsumtionslån. Det är inte en makroekonomisk frågeställning. Däremot är det i hög grad en fråga om hur man ska se på enskilda individer och deras möjlighet att låna och hur många som råkar väldigt illa ut när de lånar för mycket. Det är i och för sig så att den penningpolitiskt satta räntan är noll, men de värsta konsumtionslånen, om jag uttrycker mig på det sättet, är mycket långt ifrån noll. Det innebär att det då sannolikt också finns ett antal hushåll och enskilda individer som helt enkelt egentligen inte riktigt har klart för sig hur hög ränta man betalar. Detta innebär att det är rimligt att det finns ett hyggligt konsumentskydd, om jag pratar för mig själv, för att hantera de frågorna och frågeställningarna. Det är väl förmodligen också rimligt att man ställer sig frågan om vi i någon mening har en lagom fördelning av risktagande mellan dem som lånar ut och dem som lånar i det här sammanhanget. Det är inte så att jag kan säga var STENOGRAFISKA UPPTECKNINGAR FRÅN DEN OFFENTLIGA UTFRÅGNINGEN gränsen går när det gäller räntesättning, men det är en diskussion som är väl värd att föra och ta på stort allvar, eftersom det är många enskilda individer som far illa om det här missköts. Jag råkar dra mig till minnes den diskussion som förts tidigare om så kallade sms-lån och de regler och begränsningar som finns där. Jag tror att det i är så att det är förbjudet med sms-lån mellan och . Det är nog ganska negativa erfarenheter av lån mitt som har lett till den slutsatsen. Jag fick också en fråga om bostadsmarknaden. Ja, det är klart att det har förvånat även oss att huspriserna gick upp och inte ned. Det har också måhända en del att göra med den ekonomiska politik som förs. Man har på olika sätt sett till – och då pratar jag om både finanspolitik och penningpolitik – att vi inte ska råka illa ut i svensk ekonomi. Det är den ena aspekten på det hela. Den andra aspekten är följande: Jag tror att det är villapriser i storstäder som har stigit snabbast, och i vad mån det är en konsekvens av pandemin eller inte och hur det här ser ut är svårt att uttala sig om. Men får vi inte glömma att skuldnivån i hushållssektorn är på väg rakt upp, särskilt om man inkluderar bostadsrättsföreningar. Så har det varit i några decennier vid det här laget, och det är inte en utveckling som kan fortsätta hur länge som helst. Det gäller alltså ändå att hantera detta varsamt, även om det överraskar oss att bostadspriserna stiger just . Det är inte en fråga om pandemin, utan det är en fråga om de ojämvikter som vi har på den svenska bostadsmarknaden i största allmänhet. : det gäller konsumtionslån har jag följande reflektion: När den ekonomiska aktiviteten var hög i , och det var inte så länge sedan, upplevde många människor att det inte spelade någon större roll om man var tillsvidareanställd eller visstidsanställd. Under krisen har det visat sig att det är väldigt viktigt. Det är ju egentligen samma sak med konsumtionslånen. I den mån de bygger på att man har en tillsvidareanställning blir det skillnader mellan olika människor i vårt land. Angående bostadsmarknaden har jag ett par kandidater till förklaringar. De är nog rätt närliggande. Jag tror att hemarbetet, som många bedriver, har gjort att hemmet har fått en annan betydelse än vad det har haft tidigare. Människor tillbringar mycket mer tid i sina bostäder och ställer sig frågor – har jag tillräckligt många kvadratmeter, eller vill jag ha några till? I den mån man har ekonomiska möjligheter efterfrågar man fler kvadratmeter. Det här är väl en del av någonting annat och större, nämligen att hela den här pandemin och de förändrade arbetssituationerna har lett till ett förändrat konsumtionsmönster bland svenskarna. Det är inte så mycket utrikes resor. Man använder inte tid på det. Hemmet har blivit viktigare. Det finns ett antal andra saker som vi ser förändringar i. Man köper mat i stället för att gå på restaurang och så vidare. Jag tror att det här är delförklaringar till bostadspriserna, naturligtvis vid sidan av att räntorna är låga. STENOGRAFISKA UPPTECKNINGAR FRÅN DEN OFFENTLIGA UTFRÅGNINGEN När det gäller konsumtionsmönstret finns det en intressant och viktig fråga som vi vet väldigt lite om, nämligen om det här förändrade konsumtionsmönstret bara är temporärt, så att det 2021–2022 kommer att återgå till vad det var tidigare, eller om det finns permanenta förändringar i hur folk kommer att använda sina pengar. Om det är det förstnämnda kan vi på många områden fortsätta som vi har gjort tidigare. Men ändrar sig konsumtionsmönstret mer permanent tror jag att det finns stora utmaningar för alla som bedriver ekonomisk politik i att anpassa sig efter det. (S): Jag tackar för intressanta föredragningar. Det är onekligen en annorlunda tid vi lever i. Men en del saker kommer igång, som till exempel nu avtalsrörelsen mellan arbetsmarknadens parter – något försenad men ändå. Detta gör man i en situation där inflationsförväntningarna är mycket låga. Min första och mycket enkla fråga är: Kommer vi närmare en räntesänkning om utfallet av avtalsrörelsen blir lägre än vad märket syftar till och så vidare? Det får ni gärna reflektera över. Jag har en andra kort fråga, som möjligen kan uppfattas som lite provokativ. Jag ger mig på den ändå. Den har att göra med relationen mellan finanspolitiken och penningpolitiken. Det finns de som menar att de penningpolitiska verktygen är uttömda. Jag hör vad ni säger – ni menar att det inte alls är på det sättet. Men hur ser ni på dem som har den uppfattningen och dessutom menar att finanspolitiken borde ta en mycket mer aktiv roll för att nå inflationsmålet, det vill säga menar att man borde föra en inflationistisk finanspolitik? Det vore intressant att höra. Egentligen är frågeställningen: ni att finanspolitiken i det här läget, givet de förutsättningar ni har på penningpolitikens område, borde vara ännu mer expansiv? i (M): Jag vill tacka riksbankschefen och vice riksbankschefen för era föredragningar. I början av coronakrisen var det tydligt att det uppstod en rädsla som riskerade att strypa likviditeten hos de företag som var beroende av sina obligationsprogram. Efter riksbankschefens föredragning kan jag säga att obligationsköpsprogram av allt att döma har varit framgångsrikt för att hantera just det här. efter den inledande fasen av pandemin framstår det mer och mer som att utmaningen i coronakrisen inte är likviditeten utan snarare realekonomiska effekter på arbetslöshet, handel och konsumtion. En av de negativa sidoeffekterna när man pressar ned riskpremien är ju att det med ganska hög sannolikhet leder till ett ökat risktagande, som helst ska leda till realekonomiska aktiviteter. Men om det inte gör det, utan bara leder till en ökad sannolikhet för att individer och företag förlorar en betydande del av vad man kan förväntas dra in under sin livstid, är min frågeställning: det någonting som tyder på att obligationsköp efter den inledande fasen har inneburit någon aktiv penningpolitisk respons på den realekonomiska chocken? STENOGRAFISKA UPPTECKNINGAR FRÅN DEN OFFENTLIGA UTFRÅGNINGEN (S): Ordförande! Jag tackar för föredragningarna. Jag har två frågor. En av dem angränsar till något som många har varit inne på, nämligen obligationsköpen. Vi hade besök av från . Hon reflekterade lite över det här och sa: Det är klart att man kan backa upp marknader, och det kan vara rätt, men då uppstår frågorna: När ska man backa ur? Kommer man att göra det? I så fall hur, på vilket sätt och när? Det förändrar förstås villkoren här och samt möjligen prisbildningen. Jag skulle vilja höra lite mer specifikt om detta med att backa upp och backa ur. Den andra frågan gäller en härlig ”flash” som jag såg i min mobil om att Fed ska tillåta inflationen att ligga över målet för att kompensera för att den har legat under målet. Är det här någonting som man även för svensk del tittar på? Vad skulle det få för konsekvenser? Ni får gärna reflektera lite över det där. : Jag börjar med frågeställning kring lönerörelse och ränta. Det är ju inte så att det finns något absolut samband mellan lönerörelse och ränta, så att man kan räkna ut det – om si och så mycket händer på lönesidan händer si och så mycket på räntesidan – utan det är som alltid när det gäller penningpolitik: Det beror på allt som sker i svensk ekonomi och i omvärlden, inklusive vad som sker på lönesidan. Sedan får man göra en allmän bedömning. Längre än så går det inte att komma. Det är en alltid återkommande frågeställning – man vill väcka frågan utifrån att det skulle finnas ett nästan mekaniskt samband mellan ränta och löner. Men så är det inte, som vi ser på det. Den andra frågeställningen handlade om penningpolitik och finanspolitik och om att driva en finanspolitik specialdesignad för att få upp inflationen. Det är en väldigt bakvänd ordning. Vad det här handlar om från vår sida är ju att få upp inflationen och hålla fast vid inflationsförväntningarna. Femårsförväntningarna ligger fortsättningsvis hyggligt . Vi fokuserar på inflationen, och finanspolitiken håller på med de finanspolitiska åtgärderna. Är det så att man börjar specialdesigna finanspolitik för att få upp inflationen i ett längre tidsperspektiv och inte just nu löper man en ganska stor risk för att inflationen blir alldeles för hög. Då ska man i något sammanhang backa ur det som man åstadkommit. Annars löper vi risken att få det som kallas för finanspolitisk dominans, och det är farligt. råkar det vara så att fylldes med ett oändligt antal Zoom-, Skype- och Webexmöten, eftersom var virtuellt den här gången. Då hade jag skäl att sysselsätta mig med ett antal länder och prata med folk som håller på med ett antal länder där man inte sköter den ekonomiska politiken. Ett sådant land är . Där råder det en extrem finanspolitisk dominans; det finns i stort sett inget annat sätt att finansiera verksamheten i staten på än att låna ur . Vi vet med all önskvärd erfarenhet vad det kommer att leda till. STENOGRAFISKA UPPTECKNINGAR FRÅN DEN OFFENTLIGA UTFRÅGNINGEN I det avseendet tror jag att den rollfördelning vi har är bättre. Den är inte komplicerad, konfliktfylld eller någonting sådant, eftersom vi båda drar åt samma håll. Det är någonting som nog har framtiden för sig. Vi vet hur man gör för att kraftigt förstöra penningvärdet. Vi har gjort det i under 350-åriga historia , men inte särskilt många. Detta ska vi vara väldigt glada över och hålla fast vid. Vad gäller frågan om ökat risktagande: Det finns ingen gratis lunch. Vi har sett till att kreditmarknaden fortsättningsvis fungerar i . Det har ju inte hänt något särskilt när det gäller utlåningsökningstakten, som har legat ganska . Räntorna har fallit tillbaka dit där de låg i säg februari. I vissa avseenden är de faktiskt till och med lite lägre. Vår uppfattning är att vi därigenom har bidragit kraftfullt till den ekonomiska utveckling vi har i svensk ekonomi, jämfört med om vi så att säga hade suttit med armarna i kors och inte gjort någonting. Sedan har detta också stötts kraftfullt på den finanspolitiska sidan. Man har vidtagit en lång rad olika finanspolitiska åtgärder som är mer specialinriktade och som penningpolitiken egentligen inte kan hantera över huvud taget. hade en fråga om Federal Reserve. Men jag börjar med frågan om när man ska backa ur. Det ska man göra när det innebär en icke-hän- delse, när alla är övertygade om att det är klart och färdigt och när det kanske inte anses så konstigt att man byter riktning. Då backar man ur i sakta mak. Federal Reserve gav sig på det här , ungefär 2012 eller 2013. Det blev ett fasligt hallå eftersom det fanns en rädsla att man backade ur för . Det tog också att hantera den situationen. Att backa ur tror jag ligger ganska långt in – jag vill vara noga med att säga att jag pratar för mig själv och ingen annan. Jag föreställer mig att ett scenario där , under rådande omständigheter, plötsligt skulle börja massivt sälja tillbaka alla obligationer som vi har köpt potentiellt skulle leda till stora saker på marknaderna. Det är något som ska ske i sakta mak, pö om pö. Det ska betraktas som en icke-händelse och ske under kontrollerade former. Om vi återgår till någon form av normalitet kommer alltså balansräkning rimligtvis att sakta börja krympa. Den andra frågan, som rör vad Federal Reserve-sidan funderar på, gäller det som kallas ett genomsnittligt inflationsmål. Det är en fråga som har diskuterats länge i den akademiska världen och som diskuteras ganska intensivt centralbanker emellan. Det är kanske en för grov förenkling, men i ett läge när inflationen har legat under målet – det gäller och många andra länder – och man vill stabilisera inflationsförväntningarna tror jag inte att det gör det någonting om inflationen ligger högre än . Då skickas nämligen signalen att vi verkligen är angelägna om att, låt oss säga, de femåriga inflationsförväntningarna hålls kring . Det som inte är helt enkelt att hantera i de sammanhangen är att det är väldigt lätt att matematisera beslutsfattandet. Det är lätt att göra mycket matematik av det och veckla in sig i krångliga resonemang om inflationen ska ligga , om den har legat . STENOGRAFISKA UPPTECKNINGAR FRÅN DEN OFFENTLIGA UTFRÅGNINGEN Där har Federal Reserve, om jag har förstått det rätt, kommit till slutsatsen att: Nej, vi matematiserar inte detta. Vi fattar beslut under resans gång, eftersom det är för svårt att bedöma framtiden. I Federal Reserve är det nio personer som fattar beslut. I fattar sex personer beslut. Vi har lite olika syn och olika bakgrund. Det är hela idén med den typ av beslutsfattande som många centralbanker har . Då låter det sig inte göras att övermatematisera det. Vi hanterar det under resans gång. Det är ungefär det man säger. har inte ändrat inflationsmålet på . Men om man läser protokollet ser man att olika direktionsledamöter, även jag själv, i lite olika tonarter har sagt ungefär så här: När inflationen i har legat länge och det har varit ett bekymmer att få upp den till – vilket vi i och för sig fick med hjälp av minusränta och stora köp av statsobligationer – är det inte orimligt om inflationen ligger även i . Det är inget bekymmer. Det viktiga är att se till att inflationsförväntningarna hålls hyggligt i närheten av . Vi har kanske inte uttryckt det lika tekniskt och lika elegant som Federal Reserve har gjort, men vi har sagt någorlunda samma sak. Jag ska lägga till en sak. Jag ska också be lägga till några kommentarer om det. Det är nämligen inte bara fråga om att fundera kring genomsnittlig inflationstakt. Ett element i detta handlar också om hur man ser på arbetslösheten när det gäller penningpolitiken. Om det är okej skickar jag den frågan vidare. , : Jag tänkte börja med att säga några ord om avtalsrörelsen. Jag tror att en viktig utgångspunkt är att det finns en ansvarsfördelning mellan aktörer i svensk ekonomi. Det är arbetsmarknadens parter som ansvarar för att sluta avtal utifrån de förutsättningar de har, och de ska hitta den bästa lösning som de kan komma överens om. ansvarar för penningpolitiken. Det är vårt ansvar. Vi är ömsesidigt beroende av varandra. Vi talar med varandra . Men man ska också vara klar över vem som har ansvar för vad. Just nu pågår en avtalsrörelse. Det är alltid känsliga processer. Och man ska ha respekt för varandras processer. Så ju mindre jag säger , desto bättre. Man ska också ha respekt för varandras resultat. Om man har respekt för varandra kan man också prata bra med varandra. Jag kommer dock att tillåta mig att säga en sak. Jag har noterat i pressen att man just nu diskuterar långa avtal. Jag tror att det är viktigt att komma ihåg att när man har kommit överens parter emellan finns det en siffra för löneökningar, men det finns också en siffra för hur länge avtalet gäller. Man har också kommit överens om att det ska råda arbetsfred . Jag har alltså noterat att man har pratat om långa avtal. Jag tyckte att det var intressant att det i när det finns så mycket osäkerhet finns aktörer i STENOGRAFISKA UPPTECKNINGAR FRÅN DEN OFFENTLIGA UTFRÅGNINGEN svensk ekonomi som faktiskt verkar våga titta lite längre fram än bara eller . Jag ska också säga några ord om risktagande. har följt utvecklingen av antalet konkurser i . Om det hade blivit väldigt mycket risktagande och risktagande på dåliga projekt borde vi ha kunnat se det i antalet konkurser. Det har vi inte sett under det här året. Vi vet inte vad som kommer framöver, men än så länge ligger antalet konkurser på en förhållandevis låg nivå, särskilt med tanke på att vi är i en kris. När det gäller Fed har man diskuterat det här med inflationen och hur man ser på målet för inflationen. Men man har också diskuterat hur man ska se på arbetslöshet. Fed har ju ett dubbelt uppdrag. Vad gäller arbetslöshet har man lite grann som när det gäller inflationen signalerat att man inte önskar matematisera saker och ting lika mycket som . Resonemanget i de handlingar jag har läst är ungefär följande: Vi vet inte vid vilken nivå på arbetslöshet och vilken nivå på sysselsättning som inflationen kommer att ta fart. Vi kommer att bedriva expansiv penningpolitik och fortlöpande följa och se om inflationen har tagit fart. Har den inte gjort det kan vi fortsätta att bedriva expansiv politik. Man säger alltså: Vi väntar och ser när vi kommer till en punkt där vi behöver diskutera om penningpolitiken ska bli stramare. Det är data som kommer att få bestämma. Det är inte förutbestämt, utan det är verkligheten som kommer att bestämma det hela. Det finns också ett resonemang där man säger att arbetslösheten inte kan bli hur låg som helst. Det är bra om människor byter arbete och söker sig till nya arbeten. Om det innebär att vi har en kort arbetslöshetsperiod mellan olika arbeten är det en fördel och inte en nackdel för samhällsekonomin. Då allokeras nämligen arbetskraften till de ställen där det helt enkelt ger bäst resultat för samhällsekonomin. Även vad gäller arbetslösheten uttrycker Fed en mer pragmatisk inställning . Vice ordföranden: går mot sitt slut. Jag vill tacka riksbankschef och vice riksbankschef för mycket generösa svar på våra frågor. Vi uppskattar verkligen de här tillfällena då vi på olika sätt kan ha en dialog med er. Vi tackar, och vi ser fram emot nästa tillfälle. Jag förklarar därmed utfrågningen avslutad. Bilder från den offentliga utfrågningen Bilder visade av under hans presentation BILDER FRÅN DEN OFFENTLIGA UTFRÅGNINGEN BILAGA BILAGA BILDER FRÅN DEN OFFENTLIGA UTFRÅGNINGEN BILDER FRÅN DEN OFFENTLIGA UTFRÅGNINGEN BILAGA BILAGA BILDER FRÅN DEN OFFENTLIGA UTFRÅGNINGEN BILDER FRÅN DEN OFFENTLIGA UTFRÅGNINGEN BILAGA BILAGA BILDER FRÅN DEN OFFENTLIGA UTFRÅGNINGEN BILDER FRÅN DEN OFFENTLIGA UTFRÅGNINGEN BILAGA Bilder visade av under hans presentation BILAGA BILDER FRÅN DEN OFFENTLIGA UTFRÅGNINGEN Öppen utfrågning om - en del av kontrollmakt Vägen till arbete för unga med funktionsnedsättning – en uppföljning och Offentlig utfrågning om den aktuella penningpolitiken offentliga utfrågning om barns skuldsättning