urf · H8A5URF2 · 2020-12-16 00:00:00 — Sanktionsbestämmelsen upphävdes 2010. Det anges inte något skäl för det i underlaget till riksdagsstyrelsens beslut. Såvitt vi kunnat finna tillämpades bestämmelsen vid något enstaka tillfälle på så sätt att ledamoten ålades en särskild redovisningsskyldighet för resekost- nader och användningen av betalkort. Vi har inte hittat några beslut om åter- kallelse av färdbevis eller liknande. I 5 kap. 9 §tillämpningsföreskriften föreskrivs att en ledamot ska ersätta Riks- dagsförvaltningen för dels skador i övernattningsbostaden utöver normalt sli- tage, dels skadade eller saknade inventarier i bostaden. Det saknas i övrigt ut- tryckliga regler i föreskriften om en ledamots ersättningsansvar. En tidigare ledamot kan, beroende på ålder och tjänstgöringstid, ha rätt till avgångsförmån i form av inkomstgaranti och ekonomiskt omställningsstöd. Under vissa förutsättningar kan utbetald avgångsförmån jämkas, dvs. sättas ned eller återkrävas för förfluten tid. Så kan bli fallet bl.a. om den tidigare ledamoten utför arbete åt någon annan utan att ta betalt för det, inte vidtar tillräckliga åtgärder för att övergå till förvärvsarbete eller döms för vissa brott. Återbetalning kan bli aktuell om en ledamot får en felaktig utbetalning av exempelvis arvode eller ersättning för utlägg under en tjänsteresa. Det saknas emellertid närmare bestämmelser om det i ersättningslagen eller tillämpnings- föreskriften (se dock våra förslag i kapitel 28). Inte heller i övrigt finns det bestämmelser om sanktioner vid överträdelser av reglerna i ersättningslagen och tillämpningsföreskriften. 29.3.3 Sanktioner i andra parlament antog en uppförandekod för ledamöter. I uppförandekoden finns bestämmelser om bl.a. ledamöternas grundläggande skyldigheter, informationsplikt, intressekonflikter och mottagande av gåvor. Uppförandekoden innehåller bestämmelser om att en ledamot som inte följer koden kan straffas med anmärkning, förverkande av arvodet , tillfällig avstängning från parlamentets verksamhet, dock inte rätten att rösta, och att ledamoten förlorar uppdrag. Beslut om sanktion fattas av talmannen i 29 SANKTIONER M.M. samråd med en rådgivande kommitté. Alla sanktioner publiceras på parlamen- tets webbplats. ledamotsstadga innehåller närmare bestämmelser om ledamöternas rätt till arvode, resekostnadsersättning, pension och liknande. Utöver regler om återbetalningsplikt saknas det bestämmelser om sanktioner vid överträdelser av stadgan. Utredningen har via inhämtat upplysningar från andra länders parlament. Det har därvid framkommit att det generellt sett – utöver regler om återbetalningsplikt och skadeståndsregler vid skada och förlust – saknas bestämmelser om andra typer av sanktioner vid överträdelser av regler om ledamöternas ekonomiska villkor. gäller givetvis även riksdagsledamöter och det finns flera be- stämmelser i balken som kan bli aktuella vid överträdelser av re- gelverk, exempelvis om en ledamot reser och bor för privata ändamål på riks- dagens bekostnad. Bedrägeri regleras i 9 kap. 1 § och innebär att gärningsmannen genom vilseledande förmår någon annan att genomföra eller underlåta en handling om detta innebär för gärningsmannen och skada för den vil- seledde. Det räcker med risk för slutlig skada för att brottet ska vara fullbordat. Bedrägeri kan vara att rubricera som ringa brott, tidigare benämnt bedrägligt beteende, eller som grovt brott (9 kap. 2–3 § ). För osann försäkran döms enligt 15 kap. 10 § den som i en skrift- lig utsaga som enligt lag eller författning ska lämnas under ed eller på heder och samvete eller annan liknande försäkran lämnar osanna uppgifter eller un- danhåller sanningen. Det krävs att förfarandet innebär fara i bevishänseende. Om gärningen sker av grov oaktsamhet döms i stället för vårdslös försäkran. Brottet osant intygande föreligger enligt 15 kap. 11 § om gär- ningsmannen lämnar osanna uppgifter om vem han eller hon är eller om annat än egna angelägenheter eller upprättar en urkund för skens skull rörande en rättshandling. Det krävs dessutom att det föreligger fara i bevishänseende. 29 SANKTIONER M.M. För urkundsförfalskning döms enligt 14 kap. 1 § den som genom att skriva annan verklig eller diktad, persons namn eller genom att falskeligen förskaffa sig annans underskrift eller på annat sätt, framställer falsk urkund eller också falskeligen ändrar eller fyller ut äkta urkund, allt under förutsätt- ning att åtgärden innebär fara i bevishänseende. I skattebrottslagen (1971:69) finns flera bestämmelser som kan bli aktuella vid överträdelser av regelverket kring ledamöternas rätt till ersättning. För skatte- brott döms enligt 2 § skattebrottslagen den som på annat sätt än muntligen uppsåtligen lämnar oriktig uppgift till myndighet eller underlåter att till myn- dighet lämna deklaration, kontrolluppgift eller annan föreskriven uppgift och därigenom ger upphov till fara för att skatt undandras det allmänna eller fel- aktigt tillgodoräknas eller återbetalas till honom själv eller annan. Den som på annat sätt än muntligen av grov oaktsamhet lämnar oriktig upp- gift till myndighet och därigenom ger upphov till fara för att skatt undandras det allmänna eller felaktigt tillgodoräknas eller återbetalas till honom själv el- ler annan döms enligt 5 § för vårdslös skatteuppgift. I 7 § finns en bestämmelse om skatteredovisningsbrott. Bestämmelsen in- nebär att den som i annat fall än som avses i 2 §, lämnar oriktig uppgift till en myndighet om uppgiften rör förhållande som har betydelse för skyldigheten för honom eller annan att betala skatt eller någon som är skyldig att för honom innehålla skatt eller lämna kontrolluppgift eller motsvarande underrättelse döms för skatteredovisningsbrott. Om en skattskyldig har lämnat en uppgift till ledning för beslut om slutlig skatt och uppgiften visar sig vara oriktig ska det enligt 49 kap. 4–5 §§ skatte- förfarandelagen (2011:1244) tas ut ett skattetillägg. När det gäller inkomst- skatt tas skattetillägg normalt ut av den skatt som, om den oriktiga uppgiften hade godtagits, inte skulle ha påförts den skattskyldige. Enligt 42 § folkbokföringslagen (1991:481) döms den som lämnar en oriktig uppgift till grund för beslut om folkbokföring för folkbokföringsbrott, om åt- gärden innebär fara i bevishänseende. Detsamma gäller den som inte fullgör sina skyldigheter enligt vissa bestämmelser i folkbokföringslagen, exempelvis att anmäla flyttning och ändrad postadress. I ringa fall ska det inte dömas till ansvar. 29 SANKTIONER M.M. Bidragsbrottslagen (2007:612) trädde i kraft och syftar till att åstadkomma ett bättre straffrättsligt skydd för välfärdssystemen och däri- genom bevara förtroende för systemen och skydda de offentliga finanserna. Enligt 1 § första stycket gäller lagen bidrag, ersättningar, pensioner och lån för personligt ändamål som enligt lag eller förordning beslutas av Försäkrings- kassan, , , Migrationsver- ket, Arbetsförmedlingen, en kommun eller en arbetslöshetskassa och betalas ut till en enskild person (ekonomisk förmån). Av paragrafens andra stycke föl- jer att lagen även gäller sådana stöd, bidrag och ersättningar som enligt lag eller förordning beslutas av , Arbetsförmedlingen eller en kommun och avser en enskild person, men betalas ut till eller tillgodoräknas någon annan än den enskilde. För bidragsbrott döms enligt 2 § den som lämnar oriktiga uppgifter eller inte anmäler ändrade förhållanden som han eller hon är skyldig att anmäla en- ligt lag eller förordning, och på så sätt orsakar fara för att en ekonomisk förmån eller ett ekonomiskt stöd felaktigt betalas ut, felaktigt tillgodoräknas, betalas ut med ett för högt belopp eller tillgodoräknas med ett för högt belopp. Om brottet är grovt döms för grovt bidragsbrott (3 §). Vid bedömningen av om ett brott är grovt ska särskilt beaktas om brottet rört betydande belopp, om den som begått brottet använt falska handlingar, eller om gärningen ingått i en brottslighet som utövats systematiskt eller i större omfattning. Den som av grov oaktsamhet begår en gärning som omfattas av 2 § döms för vårdslöst bidragsbrott. Det framgår av 4 §. Om gärningen är mindre allvar- lig döms inte för ansvar. Kommuner, arbetslöshetskassor och de myndigheter som räknas upp i 1 § är skyldiga att anmäla till polis om det kan misstänkas att brott enligt bidrags- brottslagen har begåtts. behandlade ett motionsyrkande med en begäran om ett tillkännagivande om behovet av att se över möjliga åtgärder i syfte att in- skärpa allvaret vid missbruk av förtroendevaldas ersättningar, bl.a. ersätt- ningar från (motion 2019/20:1088). I motionen påtala- des bl.a. att bidragsbrottslagen inte är tillämplig på ersättning enligt ersätt- ningslagen och att det ställs lägre krav på en riksdagsledamot än på den som exempelvis ansöker om arbetslöshetsersättning. konsta- terade i det av godkända betänkandet 2019/20:KU9 att ett flertal frågor om riksdagsledamöternas rätt till ersättning och övernattningsbostäder var föremål för översyn och att detta arbete inte borde föregripas. 29.5 Arbetsrättsliga sanktioner för statligt anställda Bestämmelser om arbetsrättsliga sanktioner finns i 14–17 §§ lagen (1994:260) om offentlig anställning. En arbetstagare som uppsåtligen eller av oaktsamhet åsidosätter sina skyldigheter i anställningen får enligt 14 § meddelas disciplin- påföljd för tjänsteförseelse. Är felet med hänsyn till samtliga omständigheter 29 SANKTIONER M.M. ringa, får någon påföljd inte meddelas. Av 15 § framgår att disciplinpåföljder är varning och löneavdrag. En arbetstagare får inte meddelas flera Ett löneavdrag får göras för och per dag högst uppgå till av dagslönen. En arbetstagare som är skäligen misstänkt för att i sin anställning ha begått brott ska anmälas till åtal, om misstanken avser tjänstefel, grovt tjänstefel, mutbrott, brott mot tystnadsplikt, misshandel eller annat brott om det kan antas leda till annan påföljd än böter. Myndigheten är skyldig att göra en åtalsanmä- lan även om det har skett en polisanmälan i fråga om den aktuella händelsen. Riksdagsstyrelsen tillkallade en parlamentariskt sammansatt kommitté under ledning av talmannen med uppgift att se över vissa frågor som gäller arbete, riksdagsöversyn. I uppdraget ingick bl.a. att överväga behovet av ekonomiska sanktioner mot ledamöter som väljer att inte delta i riksdagsarbetet. Utredningen redovisade sitt uppdrag (2020/21:URF1). Utredningen föreslår att en ledamot som inte deltar i riks- dagsarbetet kan bli skyldig att återbetala arvodet. Kriteriet för att avgöra om en ledamot har deltagit i riksdagsarbetet eller inte är deltagandet i voteringar. Om ledamoten har varit frånvarande vid av voteringstill- fällena under ett kvartal utan giltigt skäl ska talmannen erinra ledamoten om att om en sådan frånvaro upprepas under ett kvartal kommer talmannen att göra en anmälan till . Om frånvaron upprepas och talmannen anmäler frånvaron till arvodesnämnden beslutar nämnden om återkrävande av arvodet. Återkravet gäller för det kvartal när den höga ogiltiga frånvaron upprepades. Nämndens beslut kan överklagas till all- män förvaltningsdomstol. Annan ersättning som utgått under den aktuella ti- den, exempelvis resekostnadsersättning, omfattas inte av ett sådant återkrav. Ledamoten är inte heller skyldig att ersätta användning av teknisk utrustning eller en övernattningsbostad. Förslaget kräver ändringar i bl.a. riksdagsord- ningen och ersättningslagen. Kommitténs betänkande är före- mål för remissbehandling. Uppdraget som riksdagsledamot ställer stora krav på den enskilde ledamoten i en rad olika avseenden, bl.a. i fråga om integritet, moral, etik, omdöme och uppförande. I det ligger att följa och tillämpa regelverket om ledamöternas rätt till ersättning, inte bara på ett korrekt sätt utan även med omdöme (se avsnitt 6.4 om uppförandekoden). Överträdelser av regelverk förekommer inom alla ersättningssystem. Det kan vara fråga om allt från slarv till uppsåtligt vilseledande för personlig 29 SANKTIONER M.M. Omfattningen av överträdelser och beloppens storlek är inte här av avgörande betydelse. Även enstaka överträdelser som rör mindre belopp kan minska tilltron till som institution och ersättningssystem. Vi har i uppdrag att överväga om det finns skäl att införa sanktioner vid överträdelser av ersättningslagen och tillämpningsföreskriften till lagen. Inne- börden av begreppet sanktion är, som påpekats inledningsvis, vid och kan bl.a. innefatta straffrättsliga konsekvenser, sanktionsavgifter, ersättningsskyldig- het, återbetalningsplikt och avstängning från rätten att utnyttja en ersättnings- form . Den yttersta sanktionen – att ledamoten inte kommer i fråga vid ett kommande val eller inte blir omvald – ligger dock i väljarnas och partiernas händer i och med att förtroendet för ledamoten prövas med jämna mellanrum vid allmänna val. Det finns inget egenvärde i sig med sanktioner. För att sådana ska införas bör det krävas att det finns ett påtagligt behov för att uppnå en regelefterlevnad och att det behovet inte kan tillgodoses på annat sätt, exempelvis genom ytter- ligare informationsinsatser om regelverket, påminnelser och erinringar vid konstaterade brister och liknande mindre ingripande åtgärder. En sanktion ska vidare kunna tillämpas på ett rättssäkert och effektivt sätt. Den får inte heller vara utformad på ett sådant sätt att den försvårar för ledamoten att utöva sitt riksdagsuppdrag. Det skulle i förlängningen gå ut över väljarna och arbetet i . I det sammanhanget kan noteras att sanktioner vid överträdelser av regler om ledamöters ekonomiska villkor, utöver återbetalningsskyldighet, inte synes vara vanligt förekommande i andra parlament. Det bör sålunda krä- vas starka skäl för att införa sanktioner på området. 29.7.2 finns vissa sanktioner Vi kan konstatera att det finns vissa sanktioner i ersättningslagen i och med möjligheterna att jämka avgångsförmåner och att kräva tillbaka fel- aktiga utbetalningar av avgångsförmåner och sjukpension. I tillämpningsföre- skriften finns vidare bestämmelser som innebär att en ledamot är skyldig att ersätta vissa skador och förluster i övernattningsbostäder inom Riksdagsför- valtningens bostadsbestånd. Vi har i kapitel 28 föreslagit att det dessutom ska införas bestämmelser om återbetalningsskyldighet som gäller alla typer av felaktiga utbetalningar enligt ersättningslagen och tillämpningsföreskriften och regler om preskription av anspråk på traktamente och resekostnadsersättning . Frågan är om det därutöver finns behov av ytterligare sanktioner. Som redovisats finns det flera bestämmelser i och inom special- straffrätten som kan bli aktuella vid vissa allvarligare slag av överträdelser av regelverket. Nämnas kan bestämmelserna om bedrägeri, förfalskning, osant intygande och skattebrott. Vi ser inget behov av att införa ytterligare 29 SANKTIONER M.M. straffrättsliga bestämmelser som särskilt tar sikte på riksdagsledamöter och Motionsvis har det förts fram förslag om en ut- vidgning av bidragsbrottslagens tillämpningsområde till att omfatta även er- sättningar enligt ersättningslagen. En sådan utvidgning framstår som främ- mande i förhållande till bidragsbrottslagens syfte, dvs. stemen mot felaktiga utbetalningar, eftersom ledamöternas ersättningar inte omfattas av de välfärdssystem som bidragsbrottslagen särskilt är avsedd för. Det finns i det sammanhanget anledning att påpeka att ansvarsområdet för bi- dragsbrott till största delen sammanfaller med det för bedrägeri. inte se att en i sig systemfrämmande utvidgning av bidragsbrottslagen till att omfatta ersättningslagen och föreskriften till lagen annat än marginellt skulle öka möjligheterna att ingripa mot överträdelser. Inom vissa ersättningssystem, bl.a. arbetslöshetsförsäkringen, finns en möjlig- het att vid vissa mer kvalificerade överträdelser stänga av den berättigade från att utnyttja de förmåner som tillhandahålls. Överfört på ersättnings- system skulle det kunna handla om att en ledamot under vissa förutsättningar förlorar sin rätt till ersättning enligt ersättningslagen, exempelvis arvode, re- sekostnadsersättning eller övernattningsbostad. Införandet av en sådan ord- ning skulle dock föra med sig att ledamotens möjligheter att utöva sitt uppdrag i praktiken försvårades påtagligt. En så pass ingripande åtgärd bör således inte komma i fråga. I direktiven nämns som exempel på en tänkbar sanktion att en ledamot un- der stängs av från att använda den resebyrå och det taxibolag anlitar. Mot bakgrund av vår grundläggande inställning att sanktioner främst ska vara handlingsdirigerande, bör en sådan avstängnings- möjlighet endast ta sikte på brister vid användningen av möjligheten att boka resor via de leverantörer av resebyrå- och taxitjänster som Riksdagsförvalt- ningen har anlitat och inte andra förseelser. Det framstår inte som orimligt att en ledamot som vid upprepade tillfällen missbrukar exempelvis taxi genom att boka privata resor inte får använda det taxibolag som anlitat med de fördelar det innebär, bl.a. att inte själv behöva lägga ut för kost- naden. Det vore vidare tänkbart att ledamöter som vid upprepade tillfällen bris- ter i sin skyldighet att attestera resebyråbokningar stängs av från att använda resebyråtjänsterna fram till dess att attest skett. En sådan ordning skulle dock föra med sig ett behov av betydande administrativa åtgärder för såväl Riks- dagsförvaltningen som för de av förvaltningen anlitade leverantörerna. I prak- tiken skulle åtgärderna dessutom vara verkningslösa så länge ledamoten har kvar rätten till ersättning. Det skulle dessutom krävas att det införs en särskild ordning för att säkerställa att en sådan prövning sker på ett rättssäkert och kor- rekt sätt. erfarenheter talar inte heller för denna typ av sanktion (se avsnitt 29.3.1). 29 SANKTIONER M.M. Vi anser mot den bakgrunden att det inte bör införas en möjlighet att stänga av ledamöter från resebyrå eller andra leverantörer. De brister som förekom- mer när det gäller ledamöternas skyldighet att attestera resebyråbokningar bör kunna hanteras på annat och mindre ingripande sätt av än genom avstängning från resebyråtjänsten. 29.7.5 Återkallelse av årskort och liknande –2010 fanns en möjlighet att återkalla bl.a. års- och destinat- ionskort på tåg och flyg. Såvitt vi kunnat finna gjordes det dock inte någon sådan återkallelse som bestämmelsen var i kraft. En sådan åter- kallelse skulle också föra med sig merkostnader i och med att ledamoten i stäl- let hade rätt till ersättning för motsvarande utlägg. Inte heller en återkallelse- möjlighet framstår mot den bakgrunden som lämplig och ändamålsenlig. Enligt 5 kap. 9 § första stycket tillämpningsföreskriften är en ledamot skyldig att ersätta skador i övernattningsbostäder utöver normalt slitage. Ledamoten är även skyldig att ersätta skadade eller saknade inventarier. Så bör gälla även fortsättningsvis. Bestämmelsen bör därutöver utsträckas till att även omfatta skador och förluster i arbetsrum. Av valsamordningens slutrapport från valet framgår det att det råder osäkerhet om huruvida ersättningsskyldigheten även omfattar kostnader som uppstår på grund av att en ledamot inte fullgör sin skyldighet att städa övernattningsbostaden och transporterar bort egendom då han eller hon flyttar ut ur bostaden. Att så är fallet torde visserligen följa av allmänna ersättningsrättsliga principer. För att tydliggöra vad som gäller bör dock bestämmelsen kompletteras så att det uttryckligen framgår att ledamoten är betalningsansvarig för kostnader som uppstår till följd av att han eller hon inte har flyttstädat på ett tillfredsställande sätt eller underlåtit att transportera bort egendom ur övernattningsbostaden. I och med ersättningsbestämmelsens karaktär av sanktion bör den flyttas från föreskriften till lagen (se förslaget till 6 kap. 16 och 17 §§ och 7 kap. 11 § ersättningslagen). 29.7.7 Uppgiftslämnande på heder och samvete Som vi redovisat inledningsvis innebär brotten osann försäkran och vårdslös försäkran att någon skriftligen lämnar en oriktig uppgift eller undanhåller san- ningen. Det krävs dock att uppgiften enligt lag eller annan författning ska läm- nas på heder och samvete eller liknande försäkran. Det krävs vidare att det föreligger fara i bevishänseende. Enligt ersättningslagen ska den som ansöker om utbetalning av inkomstga- ranti, ekonomiskt omställningsstöd och efterlevandeskydd lämna de uppgifter som behövs för att ska kunna pröva rätten till re- spektive förmån. Uppgifterna ska lämnas på heder och samvete (12 kap. 31 § 29 SANKTIONER M.M. och 13 kap. 27 § ersättningslagen). I övrigt saknas bestämmelser i ersättnings- lagen eller tillämpningsföreskriften till lagen om att uppgifter ska lämnas på heder och samvete. Det är av stor vikt att beslutsmyndigheter har korrekta uppgifter till grund för sitt beslutsfattande (se SOU 2013:38 s. 588 f.). ler också att uppgifter om faktiska förhållanden, ex- empelvis om inkomst- och boendeförhållanden, som huvudregel ska lämnas på heder och samvete (se prop. 1996/97:121 s. 36, bet. 1996/97:SfU10). finns motsvarande krav på en lång rad andra rättsområden. nämnas bestämmelser om uppgiftslämnande enligt , skuldsane- ringslagen (2016:675), rättshjälpsförordningen (1997:404), aktiebolagsförord- (2005:559), (2001:218) och passlagen (1978:302). Att uppgifter ska lämnas på heder och samvete kan sägas ha två huvudsak- liga funktioner. Den ena är att för uppgiftslämnaren inskärpa vikten av att upp- gifterna är fullständiga och sanningsenliga och därigenom i sig verka avhål- lande på den enskilde från att medvetet eller på grund av slarv lämna felaktiga uppgifter. Dessutom innebär det förhållandet att uppgifter lämnas på heder och samvete att straffansvar för osann försäkran eller vårdslös försäkran kan komma i fråga. (Jfr exempelvis prop. 2003/04:40 s. 42 f.). Lagföring kräver inte att det går styrka att en felaktig eller ofullständig uppgift inneburit risk för skada och , vilket är en förutsättning för att ansvar för bedrägeri ska kunna bli aktuellt. ersättningssystem bygger på förtroende och att ledamöterna lämnar korrekta uppgifter då de begär olika typer av ekonomiska förmåner. Korrekta utbetalningar förutsätter alltså korrekta uppgifter. Som redovisats krävs att inkomstuppgifter och andra uppgifter som gäller rätten till avgångs- förmåner ska lämnas på heder och samvete. Så bör gälla även fortsättningsvis. Rätten till övernattningsbostad i bostadsbestånd byg- ger, liksom rätten till logiersättning, på att vissa faktiska förhållanden beträf- fande ledamotens boende på hemorten är uppfyllda. Sålunda ska ledamoten vara folkbokförd mer än från och på folkbokföringsorten disponera en bostad inrättad för permanent boende. En ledamot som vill ha logiersättning måste ansöka om det hos Riksdags- förvaltningen och i ansökan lämna vissa uppgifter om sitt boende på hemorten och i . Ledamoten ska intyga att lämnade uppgifter är korrekta. Nå- got motsvarande ansökningsförfarande finns inte beträffande övernattnings- bostäderna inom bostadsbestånd. Bostäderna tilldelas ledamöterna via partikanslierna utifrån uppgifter om folkbokföringsorten och det finns inget formellt ansökningsförfarande som hanteras av Riksdagsför- valtningen. Som framgår av avsnitt 24.6 föreslår vi dock att det ska införas ett sådant ansökningsförfarande som motsvarar det förfarande som gäller om en ledamot vill ha logiersättning. Det är angeläget att prövningen av rätten till övernattningsbostad i Riks- dagsförvaltningens bostadsbestånd och logiersättning grundas på korrekta 29 SANKTIONER M.M. Vi föreslår därför att det ska tas in bestämmelser i föreskriften till lagen som innebär att uppgifter i ansökningarna ska lämnas på heder och sam- vete. Detsamma bör även gälla uppgifter om faktiska förhållanden i en begäran om ersättning för resekostnader och traktamente. Förslag: Resekostnadsersättning och traktamente ska begäras hos Riks- dagsförvaltningen och senast från det att tjänste- resan avslutades. Om så inte sker preskriberas rätten till ersättning. 30.1 Uppdraget i denna del