mot · H8023229 · 2020-10-06 00:00:00 — Centrumbildningar kan stimulera forskning och patientsäkerhetsarbete, stärka implementering av nya metoder och utrangering av föråldrade. Regionala Cancercentra, RCC, är ett bra exempel på hur stat och regioner kan samverka för att lösa uppgifter där de enskilda regionerna är för små. RCC driver på mot mer patientfokuserad, jämlik och effektiv cancervård, men finns inget sätt att skapa verklig långsiktighet i verksamheten. Liberalerna föreslår att en form för idéburet offentligt partnerskap införds på nationell nivå, för att säkra långsiktig samverkan med civilsamhället och för att ge möjlighet att permanenta viktiga organisationer som Regionala cancercentra, utan att behöva omvandla dem till myndigheter. RCC bör även stå som förebild för andra vårdområden, inte minst psykiatrin där liknande arbetssätt har utvecklats inom ett begränsat område inom den specialiserade psykiatrin, nämligen utveckling av vården för personer med självskadebeteenden. Vi föreslår att en nationell psykiatristrategi tas fram där regionala psykiatricentra inrättas och förs samman i en nationell samordning. Vi vill koncentrera avancerad vård, föra ut kunskap om mer okomplicerad sjukdom närmare patienterna och stärka forskning, kunskapsstyrning, implementering och utfasning. Centraliserad vårdutveckling vid psykiatriska centra skulle öka såväl rättssäkerheten, patientsäkerheten, kunskapen som jämlikheten över landet. En ambulans kan liknas vid ett mobilt minisjukhus. Mobila vårdenheter som bussar och motorcyklar samt psykiatriambulans bör i högre grad ingå i ambulansverksamheternas bestånd och luftambulansvården behöver säkras över landet. Luftambulans överbryggar avstånd och oländig terräng, och i tider av kris eller vid stora olyckor kan en ambulansbuss vara räddningen för många. Det är inte alltid som sjukhusets kapacitet kan ställa om när en kris inträffar eller att sjukhusresurserna är nära. Den framtida ambulansverksamheten bör utredas för att fastställa hur framtidens ambulanssjukvård bäst bör utformas för att säkerställa en jämlik vård över hela landet. I en sådan utredning bör ingå en bedömning av vilka krav på yrkeskompetens framtidens ambulansvård kommer att kräva. Ambulanssjukvården bör även få ett uppdrag att utbilda och fortbilda räddningstjänsten. kör ambulanserna i huvudsak direkt till en akutmottagning. När det gäller årsrika som legat inne på en geriatrisk klinik har försök gjorts med att köra återinläggningar direkt till geriatriken. Detta gör att den årsrika patienten slipper ligga på en hård akutbrits, utsättas för långa väntetider ofta utan mat och dryck, samt ta akutens resurser i anspråk i onödan bara för att sen träffa en läkare under utbildning i stället för att hamna i direkt vårdnivå. Detta bör vara normaliteten och inte ett projekt som upphör när projektpengarna är slut. I en utredning bör alternativa avlämningsnivåer för ambulansen utredas. Kan flera patienter från ambulansen köras direkt till rätt vårdnivå och inte alltid gå via akutmottagningen? En nationell strategi för sällsynta diagnoser Den svenska definitionen av en sällsynt diagnos är en sjukdom eller skada som leder till omfattande funktionsnedsättning och som uppkommer hos högst 1 av 10 000 invånare. Många sällsynta diagnoser är syndrom som kräver kontakt med ett flertal olika medicinska specialiteter. tillbaka pågår ett arbete med att inrätta centra för sällsynta diagnoser (CSD) vid sju universitetssjukhus. Detta är välkommet, men olika CSD skulle behöva inriktas på olika sjukdomar så att diagnoser med likartade vårdbehov samlas på samma ställe. Det behövs helt enkelt en nationell strategi/plan för sällsynta diagnoser och tydligare nationell styrning för att människor ska få den diagnostik, behandling och habilitering de behöver. Nationella funktionen Sällsynta diagnoser (NFSD) har i uppdrag att möjliggöra samordning, men har inte mandat att avgöra vilket centrum som ska inriktas på vilka diagnoser. Ett döende vi kan leva med Den sjuka människan måste stärkas även under sina sista dagar. Det krävs därför en nationell översyn av den palliativa vården och omsorgen i vårt land. Livet nära döden måste få ta plats, men barn och vuxna som behöver palliativ vård får den inte . Vården i livets slutskede är ojämlik. kritiserar att varannan dödligt sjuk patient inte ens får veta att hen kommer att dö av sin sjukdom, inte ges möjligheten att ställa frågor, forma sin sista tid och ta avsked. Även kunskapsbristen i palliation kritiseras, och att alldeles för få anställda får handledning och stöd, trots känslomässigt tunga situationer. Mer än var fjärde barnklinik saknar rutiner för att ta hand om döende barn. Människor dör också utan att någon vet om de har ont. I vissa regioner får fyra av fem döende ingen smärtskattning. I den kommunala vården och framförallt när förmågan att kommunicera avtagit, kan mörkertalet för hur många som dör utan smärt- eller ångestlindring vara stort. Varje människa ska ha rätt att vårdas där hon vill dö, anhöriga ska stöttas och ingen ska dö ensam. Vi får aldrig acceptera att fel bostadsort, diagnos eller ålder blir en sista nitlott. Stödet till både patienter, anhöriga och vårdpersonal måste stärkas, såväl i sjukvård som i vård och omsorg. Vi vill också förutsättningslöst utreda frågan om dödshjälp, självvalt livsslut. Dödshjälp innebär en insats som ges efter ett uttryckligt önskemål från patienten där avsikten är att insatsen ska orsaka patientens död. råder i ett absolut förbud mot dödshjälp. Den som berövar en annan människa livet kan dömas för mord eller dråp, även om det sker på den dödades begäran. Det finns andra åtgärder i livets slutskede som inte utgör dödshjälp och som är tillåtna. Vi beskriver dessa i det följande. När en livsuppehållande behandling bedöms göra mer skada än nytta för patienten kan den ansvarige läkaren besluta om att inte inleda eller inte fortsätta en sådan behandling. Ett sådant beslut är inte i första hand grundat i ett önskemål från patienten utan i en medicinsk bedömning, även om läkaren där så är möjligt naturligtvis ska samråda med patienten och/eller anhöriga. Avsikten är inte heller att patienten ska dö utan att denne inte ska komma till skada. händer det att en patient önskar avstå från livsuppehållande behandling som inte ur strikt medicinsk synpunkt ter sig meningslös. Enligt ska en sådan önskan respekteras om det handlar om en beslutskompetent patient. Symtomlindrande behandling i livets slutskede kan i vissa fall ha en potentiellt livsförkortande effekt, men utgör inte dödshjälp. Det handlar visserligen om en insats som ges, men utgångspunkten för ett sådant behandlingsbeslut är inte patientens önskan utan ett medicinskt behov och beslutet kan, om nödvändigt, fattas utan att patienten är beslutskompetent. Syftet är vidare att lindra symtomen, inte att patienten ska avlida. Så länge doseringen av läkemedel sker utifrån målet att lindra symtomen och inte utifrån ett mål om att patienten ska avlida handlar det enligt definitionen inte om dödshjälp. Slutligen bör nämnas så kallad palliativ sedering, där medvetandegraden sänks med lugnande och ångestdämpande medel i syfte att patienten inte längre ska uppfatta några svåra symtom. Om patientens medvetandegrad hålls sänkt till dess döden inträffar talar man om kontinuerlig palliativ sedering, medan man i fall där patienten med vissa mellanrum väcks igen talar om intermittent palliativ sedering. Kontinuerlig palliativ sedering tillämpas när döden ändå är förväntad inom någon eller . Den palliativa sederingen som sådan bedöms inte påverka tiden för döden. Så länge åtgärden bedöms som adekvat utifrån vetenskap och beprövad erfarenhet utgör den inte dödshjälp. och har 2007 med uppdatering 2018 tagit fram etiska principer för läkares och sjuksköterskors handlande när en patient är i livets slutskede. Samma etiska principer återfinns i riktlinjer för palliativ vård, uppdaterade 2019. Det innebär att en patient kan få tillfällig eller kontinuerlig sedering tills döden inträffar, om symtomen är outhärdliga och inte kan lindras på annat sätt. Det är däremot inte tillåtet att ge läkarassisterad dödshjälp grundat på patientens önskan att dö. Den frågan har aktualiserats genom att en svensk läkare givit en svensk ALS-patient möjlighet att avsluta sitt liv med hjälp av förskrivning av läkemedel. Läkaren är i skrivande stund föremål för deslegitimering av och en förundersökning om medhjälp till dråp har enligt medieuppgifter inletts. Den svenska debatten om dödshjälp har pågått . (Smer) gav 1992 ut en debattskrift om dödshjälp. , skickade Smer en skrivelse till regeringen där man föreslog en utredning om människovärde, livskvalitet och självbestämmande i livets slutskede, där även frågan om dödshjälp kunde behöva belysas. Frågan om utredning och införande av dödshjälp i aktualiserades även av Smer 2008. Varje gång har det lett till samhällsdebatt som visat att det i denna fråga råder delade meningar, mycket beroende på olika värderingar och infallsvinklar. Smers senaste rapport i ämnet, Dödshjälp (2017:2), är en kunskapssammanställning för att bidra till en mer faktabaserad debatt, i synnerhet som allt fler länder nu infört dödshjälp och redovisat sina erfarenheter. Här redogörs för värdeargument för dödshjälp, till exempel att människor har en rätt att besluta över sin egen död och att det ger svårt sjuka patienter möjlighet att avsluta livet på ett värdigt sätt, men också värdeargument emot dödshjälp, såsom att det strider mot läkaretiken och principen om livets okränkbarhet. Kunskapssammanställningen redovisar också faktaargumenten för dödshjälp, såsom att rätten till dödshjälp kan motverka låg livskvalitet och värdighetsförlust i livets slutskede, liksom faktaargument emot, såsom att det är svårt att säkerställa att begäran är att dö är frivillig och bestående. I och är outhärdligt lidande villkoret för att en läkare kan ge patienten ett dödligt medel. I och andra amerikanska stater kan i stället människor med terminal sjukdom efter noggrant övervägande få utskrivet ett läkemedel att sedan ta själv. Mot bakgrund av att allt fler länder inför möjlighet framför allt till läkarassisterad dödshjälp anser Liberalerna att frågan bör studeras av en utredning som bör studera gjorda erfarenheter samt argumenten för och emot dödshjälp samt förutsättningslöst analysera frågan om någon modell för dödshjälp bör bli tillåten i . Få svenskar vill begravas med alla sina organ och vävnader när de dör. Mer än åtta av tio svenskar vill donera – är bara femton procent anmälda till donationsregistret. För få av oss tar steget att anmäla vår vilja och nästan dör en person i väntan på organ i vårt land. Varje vuxen, beslutskapabel människa har ett ansvar att göra sin vilja känd. Lagar och regelverk behöver tydligare utgå från den förkrossande majoritet människor som vill donera, som vi ovillkorligen respekterar den som sagt nej. Anhöriga bör inte längre ha veto, utan bara ges möjlighet att vidareförmedla vår vilja – beslutanderätten över våra kroppar ska vara vår egen och ingen annans. Det bör också bli tillåtet att ge intensivvård enbart för att rädda organ, om vi själva ska dö. Det skulle rädda många liv om varje människa fick välja att låta sjukvårdspersonal hålla respiratorn igång, ge oss läkemedel och vårda våra kroppar för okända andras skull, när hoppet är ute för vår egen del - för andra människor kan dessa dygn innebära skillnaden mellan liv och död. Dessa lagändringar kräver stärkt kunskap på många håll. Vi vuxna invånare måste alla veta och förstå vad vi tar ställning till och redan som skolelever behöver människor få tid för samtal om detta. Kunskapen behöver också stärkas i sjukvården, både om vård av och mottagare och om hur anhöriga kan stöttas. Detta kräver att vi etablerar fler regionala donationscentra runtom i landet, som kan ansvara för kvalitets- och utvecklingsarbete och ge stöd och utbildning till yrkesgrupper i sjukvården. Inte minst behövs fler intensivvårdsplatser för organmottagare om liv ska kunna räddas. Tillika behövs kompetens om organbevarande och anslutande vårdinsatser på ett fullgott medicinskt och etiskt sätt. Vård ska utgå från vetenskap Såväl arbetssätt som behandlingsmetoder måste ständigt förbättras i sjukvården. Skarpare krav behöver ställas på regioner och enskilda vårdgivare att implementera nationella riktlinjer och nya evidensbaserade behandlingsmetoder, på att fasa ut äldre arbetssätt och på att ständigt utveckla sin kunskap. bör ges i uppdrag att utforma kunskapsstöd för hur kliniker, sjukhus och regioner kan införa återkommande peer review (kollegial granskning) som ett självklart inslag i svensk sjukvård. Det skulle stärka anställda och patienter att regelbundet få en internationell sakkunnigblick på behandlingsmetoder, bemötande, logistik, arbetssätt och miljö. Det är en grundprincip för sjukvården att bara använda beprövade metoder vars effekter har visats vetenskapligt. Healing, homeopati och oklara formuleringar om komplementärmedicin hör inte hemma i svensk hälso- och sjukvård. Liberalerna välkomnar nya läkemedel och behandlingsmetoder – om de klarar samma hårda krav på effekt och säkerhet som annan medicin. Vi är tacksamma för förslag att utvidga den s.k. kvacksalverilagen, något vi länge föreslagit. Vem som helst kan efter några dagars utbildning kalla sig för certifierad, auktoriserad eller licensierad terapeut, och behandla flera allvarliga sjukdomar. Det är en allvarlig brist som vi ser framemot att åtgärda. Vi vill också skärpa lagen, så att innehav av en läkarlegitimation tydligt förknippas med ansvar för den behandling och de råd man ger. Människor i en utsatt situation får inte svikas av vården och lagstiftarna. Inrätta ett nationellt prioriteringscentrum och klargör sjukvårdens prioriteringsplattform Såväl den medicinska utvecklingen som ett allt längre liv för allt fler av oss människor är fantastiska framgångar. innebär de ett behov av att prioritera och prioritera bort. Vårdens prioriteringar styrs av den prioriteringsplattform som togs fram av (Vårdens svåra val, SOU 1995:5) och antogs av (prop. 1996/97:60). Den vilar på tre grundläggande och rangordnade etiska principer, nämligen människovärdesprincipen: alla människor har lika värde och samma rätt oberoende av personliga egenskaper och funktioner i samhället behovs–solidaritetsprincipen: resurserna bör fördelas efter behov kostnadseffektivitetsprincipen: vid val mellan olika verksamheter eller åtgärder bör en rimlig relation mellan kostnader och effekt, mätt i förbättrad hälsa och förhöjd livskvalitet, eftersträvas. har en glidning skett av plattformens tolkning, så att kostnadseffektiviteten kommit att rangordnas högre och patientgrupper kostnadsmässigt ställts mot varandra. Vi menar att kostnadseffektivitet är relevant när det gäller vårdens organisation och som prioriteringsprincip vid val mellan olika behandlingsmetoder, men inte för att ställa patientgrupper mot varandra. Små patientgrupper som behöver kostnadskrävande insatser för behandling av sina sjukdomar ska inte behöva stå tillbaka till förmån för behandling av stora patientgrupper med lindrigare sjukdomar. Att principerna är rangordnade är viktigt och tydligt uttalat i den etiska plattformen. Det framgår dock inte hur förebyggande vård ska prioriteras. Inte heller finns gedigna utredningar med förslag på vård som kräver sjukvårdens kompetens, men som är så lågt prioriterad att den kan bekostas av varje person. bekostas viss vård bara av gemensamma resurser om det finns speciella medicinska skäl, bland annat närsynthetsoperationer, kosmetiska operationer och resevaccinationer. Framtida prioriteringar kan innebära att åderbråck och behandling av ärr, rosacea och andra åkommor tydligare får stå tillbaka för cancer och diabetesvård. Vi kan även behöva ställa tuffare krav på patienten, till exempel på rökstopp eller viktnedgång inför vissa operationer för bättre resultat. Sjukvårdens prioriteringar är svåra frågor, som bör diskuteras brett och förankras väl, i en blocköverskridande överenskommelse i nära samråd med vårdens och omsorgens professioner. Vi vill se en gedigen fördjupning i hur prioriteringsplattformen bör tolkas, komplett med diskussioner om finansiering och behovet av justeringar av patientavgifter. De förtydligade prioriteringarna bör sedan regleras i hälso- och sjukvårdslagen samt i socialtjänstlagen. Prioriteringscentrums framtid behöver utredas. Prioriteringscentrum i bildades och är ett för frågor om prioriteringar inom hälso- och sjukvården. Det ska ge ett kunskapsstöd för regioner, kommuner, myndigheter och kliniska verksamheter kring dessa frågor. Utvärderingar av verksamheten har gjorts 2004 () och 2014 (PWC). De har varit positiva. Finansiärerna och andra intressenter ansåg att verksamheten bidragit i det nationella arbetet med prioriteringar. Utvecklingen av nationella riktlinjer inom hälso- och sjukvården framhölls som ett tydligt exempel där centrumet varit en betydelsefull samarbetspart. Enligt fanns ett fortsatt behov av Prioriteringscentrums tjänster. konstaterades att centrumets verksamhet hade begränsad spridning i landet och uppdraget bedömdes vara otydligt. Från utvärderingen bedömde regeringen att verksamheten vid Prioriteringscentrum borde fortsätta. Beslut togs om ett treårigt uppdragsavtal i syfte att ge centrumet ett tydligt och långsiktigt nationellt uppdrag och genom detta förstärka kunskaps- och metodutvecklingen inom området prioriteringar inom vård och omsorg (2016–2018). tecknade Prioriteringscentrum en avsiktsförklaring avseende perioden –2020 med parterna i centrumets styrelse (, , , , Region samt Rådet för nya terapier). Syftet var att etablera en samsyn kring uppdrag och arbetsformer. Uppdraget handlar bl.a. om kunskaps- och metodutveckling när det gäller prioriteringar inom hälso- och sjukvården med utgångspunkt i principer och riktlinjer för detta. Centrumet ska även bedriva omvärldsbevakning och belysa relevanta samhällsförändringar ur ett prioriteringsperspektiv samt bidra till kompetensuppbyggnad inom området. Prioriteringscentrum har även ett avtal med Region för perioden –2020 enligt vilket centrumet ska bistå som resurs inom prioriteringsområdet för regionen och utföra vissa uppdrag åt regionen. Vi kan konstatera att Prioriteringscentrum är en viktig resurs för verksamhet och för region men att centrumets verksamhet har en begränsad spridning i övriga landet och att dess uppdrag delvis är otydligt. Verksamheten har under de år den bedrivits visat sig så värdefull att dess uppdrag bör breddas till hela landet. Vi anser att Prioriteringscentrums verksamhet bör utredas med syfte om ett nationellt uppdrag som täcker hela landet och statliga myndigheter som och detta ska ges regeringen tillkänna. Jämställdhetsperspektivet behöver utvecklas ytterligare i hälso- och sjukvården. får kvinnor färre provtagningar och undersökningar och fler biverkningar. I en studie publicerad i beskrivs att vårdinsatserna vid en mans hjärtinfarkt kostar mer än en kvinnas vårdinsatser. Fler män får intensiv utredning och behandling på hjärtavdelning. Fler kvinnor dör på sjukhus vid akut hjärtinfarkt. Den bristande jämställdheten slår åt båda håll. Mäns blindtarmar opereras med öppna bukoperationer, men kvinnor opereras med titthålskirurgi, som är betydligt enklare för patienten. All vårdrelaterad statistik ska analyseras ur ett genusperspektiv. Skillnader i behandling kan vara medicinskt motiverade, men det vet vi inte förrän vi analyserat dem. Många tillstånd och sjukdomar som främst drabbar kvinnor, som endometrios, dyspareuni, benskörhet, fibromyalgi och lipödem, är underbeforskade och mindre kända än andra tillstånd, vilket kan leda till sämre vård och nedprioriteringar. Även kunskapen om skillnader mellan kvinnors och mäns sjukdomsbilder måste förbättras. Abort tillhör de få sjukvårdande behandlingar som vissa anser att personalen ska kunna vägra att ge en patient trots att hon efterfrågar och har rätt till den. Vi säger bestämt nej till en sådan utveckling. Kvinnans rätt till abort går i alla sammanhang före vårdpersonalens privata uppfattningar – allt annat ger utrymme för godtycke och otrygghet. Det andra kallar för samvetsfrihet inom vården ska heta vårdvägran. Ytterligare en jämställdhetsfråga är stöd och vård efter förlossning. Graviditet och förlossning är inga sjukdomar, men de ökar båda risken att skadas eller bli sjuk. Såväl förlossningsavdelningar som mödrahälsovård behöver bättre fånga upp kvinnor med förlossningsskador. Stöd och medicinska insatser behöver stärkas så att alla kvinnor får snabb och tillräcklig hjälp. Inom detta område råder stor ojämlikhet över landet med spridda öar av kunskap i regioner, på kliniker, i ideell sektor och på medicinska, humanistiska, samhällsvetenskapliga, juridiska institutioner. Satsningarna och kunskapsstyrningen inom ramen för överenskommelsen mellan Liberalerna, , och är därför mycket angelägna. Sjukvårdens ansvar för jämlikhet och god integration Stärk barn och barnfamiljer i utsatta områden Det är dubbelt så vanligt att barn till föräldrar med endast förgymnasial utbildning dör än barn till föräldrar med eftergymnasial utbildning. Kvinnor födda i låginkomstländer löper högre risk att drabbas av komplikationer under förlossning. Fler mödrar och barn dör i samband med förlossningen. Utformningen och tidsplaneringen av mödrahälsovård och föräldrautbildning behöver i högre grad differentieras utifrån stadsdel/tätort/område och deltagare. Vaccinationer behöver säkerställas tidigt under graviditeten. Även uppföljning och hembesök från barnavårdscentralen behöver i högre grad differentieras utifrån familjers behov. Det behövs betydligt fler familjecentraler för att stärka barn och föräldrar och fler flerpartshembesök där och en barnmorska eller distriktssjuksköterska gör gemensamma hembesök. Upptäck och mota hedersförtryck Förtryck är motsatsen till jämlikhet och frihet. Det är avgörande att anställda känner till subtila tecken på hedersförtryck, vågar fråga och kan agera. Anhörigtolkar ska inte användas. Hederstänkandet kanske fulaste ansikte kallas könsstympning – ett extremt övergrepp som medför livslångt lidande. Enligt beräkningar kan cirka 40 000 flickor och kvinnor i vårt land vara drabbade av detta. Om sjukhus, vårdcentraler och elevhälsa inte fattar misstanke vid magont, trötthet, huvudvärk eller återkommande urinvägsinfektioner kommer flickor och kvinnor tvingas fortsätta lida. Därför krävs kunskap om könsstympning i hela hälso- och sjukvården. Vi beskriver våra förslag för övriga samhället gällande könsstympning i vår riksdagsmotion om hedersrelaterat våld och förtryck. Varje begränsat liv och varje förlorad frihet är en skam för ett samhälle som kan bättre. Utrikes födda personers sämre hälsa kan förvärras av språkförbistring, av kommunikationsproblem och att sjukvården missar riskfaktorer. Människor som flyttar till i vuxen ålder kan dessutom bära med sig föreställningar om hälsa, sjukdom, kost, motion, vikt, ålderdom, och om den egna möjligheten att förebygga sjukdom vs mer fatalistiska uppfattningar om ödet eller onda ögat. Okunskapen leder till ohälsa som försämrar förutsättningarna för att lära språk, gå utbildningar och komma ut på arbetsmarknaden. Rätt till tolk är en viktig grundförutsättning, men anställda i sjukvården behöver även högre kulturkompetens för att minska fördomar, för att bättre förstå synen på kost, motion och hälsa i andra kulturer. Kompetensen behövs också för att förebygga ibland förekommande, undvikbara missförstånd: när en dietist rekommenderar grönsaker i kosten nämns inte alltid olja eller tillagningssätt, innebörden av att barn äter ”gröt” skiljer sig åt mellan länder vad gäller fiber- och sockerinnehåll och när en läkare skriver ut sömntabletter som ska tas efter middagen förutsätts ofta ett tidigt kvällsmål. Beredskap – sjukvård som väntar sig det oväntade