mot · H8022775 · 2020-10-06 00:00:00 — Målet med det civila försvaret ska vara att värna civilbefolkningen, säkerställa de viktigaste samhällsfunktionerna och bidra till Försvarsmaktens förmåga vid ett väpnat angrepp. Detta bygger in en robusthet i samhället som gör att samhället kan upprätthålla grundläggande funktioner vid ett försämrat säkerhetsläge. har arbetet med att planera ett civilt försvar uteblivit. Förberedelserna har varit sparsamma eller inga alls. Förmågan att upprätthålla någon form av civilt försvar vid en kris är mycket små om någon alls. har därför varit pådrivande för en återuppbyggnad av det civila försvaret ska komma till stånd. Regeringen har agerat alltför senfärdigt när det kommer till att återuppta planeringen och förberedelserna för det civila försvaret, och detta arbete behöver nu påskyndas. behöver återskapa en civil ledningsorganisation som kan samordna samhällets alla resurser vid allvarliga kriser, eller i värsta fall krig. Den ska också utgöra kontaktytan mellan det militära och civila försvaret. Endast genom en god samordning av samhällets alla resurser kan motstå ett militärt angrepp eller hantera andra allvarliga kriser eller katastrofer. har även påpekat att vi behöver iståndsätta befintliga skyddsrum, och vi har varit pådrivande för vad som senare kom att bli Försvarsberedningens slutsats; att behöver bygga upp en försörjningsberedskap. ska exempelvis kunna svara för befolkningens livsmedels-, läkemedels- och energiförsörjning samt hålla en god beredskap inför avspärrning av utrikeshandeln. Såväl civilbefolkning och soldater måste kunna få mat och fordonen behöver drivmedel även om de normala civila leverantörerna inte fungerar enligt fredstida rutiner. En förutsättning för en sammanhållen, långsiktig och hållbar beredskapsplanering är att den sker i nära dialog med privata och frivilliga aktörer på samtliga nivåer. Ansvariga offentliga och privata aktörer ska gemensamt inom ramen för beredskapsplaneringen fastställa miniminivåer för försörjningen vid allvarligare säkerhetspolitiska kriser och i krig. De behöver också fastställa hur en krigssituation kan komma att påverka möjligheten att upprätthålla den egna verksamheten. På nationell nivå behöver utarbetas och fastställas metoder för prioritering för olika verksamheter, men även för ransonering inför en situation då ransoneringslagen (1978:268) behöver tillämpas. Myndigheter som behöver säkerställa leverans av varor och tjänster som är viktiga för totalförsvaret ska träffa avtal med företag om detta. Det är viktigt att samarbeta med flera olika leverantörer, särskilt i våra grannländer för att säkra import eller byteshandel vid en allvarlig kris. För att säkerställa försörjningen ska det också finnas lagerhållning i statlig eller i privat regi. Exempelvis skulle lokala noder för försörjning av livsmedel, drivmedel m.m. kunna upprättas i olika delar av . Planeringskrav behöver dessutom ställas på samhällsviktiga aktörer vars verksamhet är beroende av drivmedel, och krav ska kunna ställas på privata drivmedelsaktörer att utöka lagerhållning av drivmedel på regional och lokal nivå. Vad gäller livsmedelsförsörjningen behöver en beredskap byggas främst genom lagerhållning av nödvändiga livsmedel och ökad självförsörjningsgrad. För att säkerställa att varor och förnödenheter snabbt och säkert kan nå ut till befolkningen behöver även ett arbete ske för att säkra distributionsvägar. Berörda offentliga och privata aktörer behöver gemensamt planera för hur en tillräcklig livsmedelsförsörjning ska utformas samt hur distributionen ska säkras. Det yttersta ansvaret för att tillgodose livsmedelsförsörjningen på lokal nivå åligger kommunerna, men det behöver också ställas krav på privata aktörer som äger livsmedelsproduktionen och distributionen att säkra tillgången på livsmedel såväl i fredstid som i krig. Det krävs även större fokus på samhällets beredskap för att hantera olyckor och naturkatastrofer. Omfattande skogsbränder till följd av långvarig torka, vilket förekom i och på flera håll i landet även 2018, är något som vi kan tvingas erfara allt oftare på grund av klimatförändringarna. Förekomsten av extremt väder väntas bli vanligare. Det riskerar att leda till minskad nederbörd där det redan är torrt och till att i högre grad även drabbas av problem som förstörda skördar, värmebölja och vattenbrist. MSB har vidtagit åtgärder för att stödja kommunerna i arbetet med att öka kvaliteten i de kommunala handlingsprogrammen. MSB har exempelvis utvecklat vägledning, genomfört utbildningar och utvecklat en nationell strategi för stärkt brandskydd. Uppföljningar visar dock att bristerna kvarstår. Trots stora problem med torka och låga grundvattennivåer och risk för att situationen förvärras har alltför få kommuner särskild beredskap för att bemöta detta. Länsstyrelserna har en viktig uppgift att finnas som stöd för kommunerna vid framtagande av de kommunala handlingsplanerna, och menar att det stödet behöver förstärkas. MSB och länsstyrelserna bör därför få i uppdrag att stödja kommunernas förebyggande arbete med riskanalys och framtagande av kommunala handlingsprogram genom att ta fram riskhanteringsplaner för att hantera torka och vattenbrist. MSB har föreskrifter om riskhanteringsplaner för hantering av översvämningsrisker. Då torka och vattenbrist, precis som översvämningar, kan få stora konsekvenser för samhället behövs bättre stöd till kommunerna för att även förebygga och minimera skadeverkningarna av sådana händelser. har även efterlyst satsningar på MSB:s utbildningar av räddningstjänstpersonal och undantag i reglerna för a‑kassa för deltidsbrandmän. Detta för att råda bot på den brist av deltidsbrandmän som är ett stort problem. Svensk krisberedskap har varit kraftigt eftersatt . Bränderna som drabbade var av katastrofala mått. De var unika i sin omfattning, men vad gäller katastrofer har tyvärr fått sin beskärda del . Tsunamikatastrofen 2004, stormen 2005 och branden i . Alla dessa händelser har visat att behöver stärka sin krisberedskap avsevärt. Skånberg (KD)