mot · H802729 · 2020-09-30 00:00:00 — Behöver gammal lövskog (ek) och död ved. Återkommande men sällsynt gäst i . Känd endast från två lokaler i , senast sedd (). Växte på bar lerjord i lövskog. Siktad 1887 och 1944 i , återkom på en enda lokal i –1993, ädellövskog. på klippväggar i ädellövskog, . Känd från två lokaler, senast på en död på . Mångsporig krimmerlav, en lokal på gotländsk äng, (bark på ask, asp, rönn). Ur ovanstående torde framgå att det inte pågår ett utdöende på grund av skogsbruk. Med möjligt undantag för svart stork, har skötseln av våra barrskogar inte varit anledningen till att arterna försvunnit. Ändå fokuseras en orimligt stor del av bevarandedebatten just på skogar i barrskogsbältet, vilka ju utgör den absoluta merparten av skogar. Typiskt för våra försvunna skogsarter är däremot att de var knutna till övergångszoner mellan jord- och skogsbruk respektive till ädellövskog, att de huvudsakligen levde nära sydligaste gränser och att många av dem förefaller ha kommit och gått över landets sydgräns. För övergångszoner mellan jord- och skogsbruk respektive för ädellövskog behöver åtgärder fortsätta att utvecklas, med skogsägarnas intressen och medverkan i åtanke. Förutsättningarna för mellanspett och svart stork att återetableras torde sakta förbättras tack vare bland annat förbättrad vardagshänsyn i skogsbruket där äldre träd sparas. I debatten om naturskydd hänvisas ofta till förekomsten av arter som är inskrivna i rödlistan. Ett starkare fokus bör sättas på klassen akut hotade, liksom på starkt hotade arter i rödlistan. Att använda hela rödlistan blir lätt missvisande, eftersom många av de rödlistade arterna är allmänt förekommande, såsom exempelvis björktrast och skogshare. Ett fokus på de mest utrotningshotade arterna skulle leda till effektivare naturvård och mycket lägre kostnad för samhället. Som exempel kan nämnas att av rödlistans 2 520 arter för vilka landskapstypen skog anges som viktig, är antalet listade som akut hotade enbart 131 stycken och som starkt hotade blott 433 (Rödlistan ). Nya skyddsåtgärder bör i första hand riktas mot de akut hotade arterna i Rödlistan, och i andra hand mot starkt hotade enligt samma lista. På så sätt krävs ett verkligt konstaterat behov i det enskilda fallet för att land ska tas ur brukande. kan även ett stort antal andra arter gynnas, som behöver liknande miljöer. Det är effektiv naturvård. Vi kan i vara stolta över vår skogsskötsel, som bygger på inhemska trädslag och vardagshänsyn i skogsbruket. Vardagshänsynen, som utvecklas ständigt, leder bland annat till ökning av volymen död ved i brukade skogar, vilket är en viktig faktor för många sällsynta arter. Det behövs mer skötselinsatser för mångfald i framförallt sydligaste , vilket kan göras i samverkan med markägare och också bör möjliggöra inkomster för dem. Skötsel av redan skyddade områden måste prioriteras framför skydd av ytterligare arealer. Det är effektiviteten av de skyddsåtgärder som vidtas som måste stå i centrum. Många naturreservat sköts inte i enlighet med sina skötselplaner och det finns då risk för att deras funktion går förlorad. En noggrann uppföljning av vad som skyddats behöver därför göras, inklusive om området ifråga vid uppföljningen fortfarande uppfyller det syfte för vilket det undantogs från brukande. I den mån ytterligare arealer ska totalskyddas från skogsbruk, bör motsvarande areal inom samma ägoslag avvecklas där effekten av skyddet är lägre. Det finns sannolikt fall där onödigt stora arealer satts av för en viss funktion, medan för små arealer satts av för att fylla andra funktioner. Även i sådana fall bör områden kunna avregistreras och nya områden tillkomma. Naturreservat och andra skyddade områden bidrar till artrikedom, men det gör även vardagshänsyn i skogsbruket. Kvarlämnade småbiotoper, inte minst runt verkligt hotade arter, sparade döda eller ensamma träd vid föryngring, bevarade kantzoner och skogsklädda myrar, är alla viktiga element för artrikedomen. Antalet arter ökar inte linjärt med de skyddade arealernas storlek. En annan sak värd att understryka är att vi blir allt bättre på vardagshänsyn i skogsbruket. Det föreligger ingen hotfull situation ur artskyddsynpunkt. Det är inte bråttom. Nyckelbiotoper kallas ett möjligt försteg till skyddade arealer, där staten kommit att medverka till att skogsägare förlorar möjligheten att sälja virke från sina avverkningar. Staten skapade systemet med nyckelbiotoper närmast för insamlande av information, men strax därefter utlovade skogsföretagen som en del av certifieringsprocessen att inte köpa virke från registrerade nyckelbiotoper. Efter detta har staten kraftigt utökat antalet nyckelbiotoper. Resultatet har blivit att allt fler markägare utan ersättning förlorar frukten av generationers arbete med att bygga upp en fin skog till avverkning. Nyckelbiotoper beskrivs ibland som en slags, av naturen givna, alldeles unika områden. I verkligheten är ett skogsbestånd vanligen karakteriserat av mjuka övergångar mellan mindre och mer artrika partier. Vad vi kallar nyckelbiotop är därför en följd av hur vi definierar begreppet. Det är inte så att nyckelbiotoper bara finns där, hotas och i värsta fall försvinner. Det uppstår ständigt nya nyckelbiotoper när skogar växer och åldras. I både , där det mesta av dagens skogar var jordbruks- eller betesmarker och i Bergslagen, där intensivt nyttjande av skogen pågått , registreras ständigt nya nyckelbiotoper. Med den bättre vardagshänsyn som funnits , torde antalet nya områden som kan definieras som nyckelbiotoper vara i starkt tilltagande i stora delar av landet. För att ett område som registrerats som nyckelbiotop ska leda fram till ekonomisk ersättning till markägaren, måste det skyddas i ett formellt avtal, vanligen som ett naturreservat, biotopskyddsområde eller med ett naturvårdsavtal. Problemet är att även om beslutar att inte skapa formellt skydd, kvarstår nyckelbiotopen registrerad och kan inte avverkas eftersom inga företag kan köpa virket. Utifrån det sätt nyckelbiotoper hanteras, hotas tilltron till såväl nyckelbiotoper, certifieringssystem och till rödlistan. Dessutom har hanteringen av nyckelbiotoperna, oavsett att certifieringssystemen och skogsföretagen bär en avsevärd del av ansvaret för den uppkomna situationen, allvarligt skadat privata skogsägares tilltro till . Hotet att inte få avverka den skog man sköter kan dessutom leda till lägre ambitioner i skogsbruket. har i ett tillkännagivande till regeringen (2017/18:MJU17) framfört att regeringen bör säkerställa att inventeringen av nyckelbiotoper är rättssäker och effektiv samt tar hänsyn till lokala och regionala förutsättningar. En dom från förvaltningsrätten i innebär att registrering av en nyckelbiotop i en markägares skog, ska betraktas som ett beslut från myndigheten och kunna överklagas. Flera riksdagspartier har dessutom i riksdagsdebatter uttryckt att ytterligare nyckelbiotoper inte bör registreras av myndigheterna förrän ett mer objektivt system skapats. En ordentlig utvärdering behöver vidare göras av samtliga nyckelbiotoper och en öppen databas skapas för forskare, beslutsfattare och andra intresserade för att möjliggöra analys, sakligt grundad debatt och tillskapandet av ett mer effektivt system för framtiden. föreslår att systemet med nyckelbiotoper slopas. Skydd bör inte bygga på en så vid definition som , utan i normalfallet utgå från konstaterad förekomst av verkligt sällsynta (akut hotade) arter. Med denna förändring säkerställs att systemet blir mer objektivt och att natursskyddsinsatser görs där de gör störst nytta i förhållande till kostnaderna för ägarna och för samhället. Dessutom har låsningen som uppstått på grund av certifieringsöverenskommelser i kombination med kraftigt ökad areal nyckelbiotoper, skapat en mycket olycklig situation, vilken måste stoppas. Registrering av nyckelbiotoper bör därför stoppas. Bristerna med det hittillsvarande systemet bör föranleda att nuvarande register av nyckelbiotoper förklaras konfidentiellt och att nyttjande av registret inte får föranleda åtgärder av annan part än av markägaren. Regeringen måste nu agera för att förbättra situationen genom att aktivt verka för att parterna, inklusive och andra berörda myndigheter, skogsägare, skogsindustriföretag och certifieringsorganisationer, tillsammans löser föreliggande problem. Det är vår förhoppning att den äganderättsutredning som pågår sommaren/, eller skogsutredning som den kommit att kallas, ska lämna förslag i de här frågorna som kan erhålla förtroende. Restriktioner som åläggs en enskild markägare beträffande dennes utnyttjande av sin skog utöver vad som är allmänt fastlagt i lag, bör vidare omgående åtföljas av ersättning, oavsett hur stor andel av markägarens areal, växande volym skog eller tillgänglig avverkningsvolym som berörs. Erkänn betydelsen av skogsägarnas arbete och stötta dem Skogssektorn är en mycket viktig komponent i levande landsbygd liksom i hela landets ekonomi, där den är vår ojämförligt största nettoexportör, om importerade insatsvaror borträknas. Skogsägarna är nyckelpersoner i näringen, eftersom de sköter skogen fram till att virke kan levereras, och naturligtvis därefter. Deras förtroende för att samhället står stödjande bakom långsiktigt skogsbruk är avgörande. Det behövs minskad byråkrati kring skötsel och avverkning av skog – den bärande tanken med nuvarande skogslagstiftning var ju, vid dess införande 1993, att medge frihet under ansvar. Snabbare handläggning kring skötsel och avverkning av skog måste vara en viktig del i arbetet för att stötta skogsägarna. Nationell lagstiftning inklusive tillämpning av internationella konventioner, bör utformas för att i minsta möjliga mån inskränka på äganderätten eller markägarens förfoganderätt. Regeringen bör vidare framhålla i kontakterna med EU, att i motsats till de folkrika länderna i , så ägs skogen i (och ) huvudsakligen inte av det allmänna, något som både EU och har att ta hänsyn till av hänsyn till av såväl rättsliga skäl i förhållande till äganderätten och allmänt för att upprätthålla hög motivation hos ägarna. bör, liksom EU, vara en marknadsekonomi. Den enskilde skogsägaren kan enligt nuvarande ordning finna det svårt att överklaga eller ifrågasätta myndighetsbeslut. Detta bör ändras genom att möjliggöra och förenkla rättslig prövning och rätt till överklagande för markägare vid föreslagna restriktioner och begränsningar i markanvändning. Viktigare är dock att lösa problem gemensamt – beslut om skydd av skog ska därför alltid föregås av överläggningar med markägaren. En viktig komponent i den svenska modellen för skogsskötsel var regionala organisation, de tidigare skogsvårdsstyrelserna. Den regionala organisationens huvudsakliga roll har varit att utbilda och stödja aktiva skogsbrukare. behöver upplevas som uppmuntrande och stödjande. av skogar är privatägda, merparten av privatpersoner. Att landets skogar även i fortsättningen sköts väl är beroende av skogsägarnas långsiktiga investeringar och pengar, något som i sin tur bygger på förtroende för statens skogspolitik. Det är därför oroväckande att och även länsstyrelserna av många skogsägare nu kommit att uppfattas som hindrande snarare än stöttande. måste återfå sin huvudsakliga roll som en organisation som värnar om skogsproduktion och därmed om skogsägarnas möjligheter att bedriva lönsamt skogsbruk. Detta gäller även andra berörda myndigheter och främjandeuppdraget behöver därför uttryckas tydligt i , länsstyrelsernas och och regleringsbrev. Detta är speciellt viktigt i ljuset av behovet att öka tillväxten för att fylla behoven från en växande bioekonomi och för att uppfylla ambitionerna beträffande bindning av kol i växande skog och i skogsprodukter (LULUCF). Vidare ska även i fortsättningen i normalfallet vara den myndighet som handhar skogsbruk och skogsskydd gentemot skogsägare, liksom har motsvarande roll gentemot lantbruket. Naturskydd i samband med skogsbruk ska göras antingen av skogsägaren själv eller i samverkan mellan och skogsägaren. Som påpekat bör andelen skydd av skog som sker genom frivilliga naturvårdsavtal mellan myndigheter och markägare öka. Det innebär att markägaren kvarstår som ägare, att denne ofta kan fortsätta utnyttja marken med vissa restriktioner och kan få betalt för att sköta skogen på ett sätt som speciellt gynnar vissa arter och miljöer. Arbetet med frivilliga naturvårdsavtal ska därför prioriteras framför bildandet av nya reservat och liknande områden där skogsbruk helt hindras. EU:s art- och habitatdirektiv respektive fågeldirektiv och den svenska artskyddsförordningen Implementeringen av EU:s art- och habitatdirektiv respektive fågeldirektiv, i form av den svenska artskyddsförordningen, behöver ses över. Detta har bland annat domen från Mark- och (M 9914-15) visat. Att tillämpningen inte fungerar har även uppmärksammats av ansvariga myndigheter. Generaldirektörerna för och begärde i en gemensam skrivelse en översyn av förordningen i syfte att myndighetsutövningen ska bli förutsebar, rättssäker och effektiv. I enlighet med tillkännagivande meddelade regeringen genom miljöminister att en översyn ska göras, baserad på ett flertal uppmärksammade juridiska processer där oklarheter framkommit om hur artskyddsförordningen ska tillämpas. Regeringen meddelade att dessa oklarheter är olyckliga, både för skyddet av den biologiska mångfalden och för tydligheten gentemot skogsägarna. Vi instämmer i detta. Förordningstexten behöver klargöra att avverkningsförbud endast gäller när en arts bevarandestatus kraftigt väntas påverkas av avverkning. Förordningen bör vidare klargöra att bedömningen av den gynnsamma bevarandestatusen ska ske på nationell nivå samt att ersättning ska ges om skogsägaren hindras i pågående markanvändning. kommer att återkomma till dessa frågor när utredningen presenterat sina resultat. bör vidare uppmärksamma Mark- och beslut som togs angående avverkning av ett skogsbestånd där bombmurkla växte. Domstolen upphävde i läns beslut att inte ge dispens enligt artskyddsförordningen för att slutavverka skog. Domstolen fann att en bedömning av proportionaliteten måste ske inom ramen för dispensförfarandet. Skogsägares vilja att bedriva aktivt skogsbruk ska värnas. Det är därför viktigt att beträffande proportionalitet blir gällande även vid framtida tillämpning av en omarbetad artskyddsförordning. trädde en ny förvaltningslag i kraft (2017:900), som tydliggör principen om proportionalitet. Lagens § 5 fastslår att myndigheters åtgärder aldrig ska ”vara mer långtgående än vad som behövs och får vidtas endast om det avsedda resultatet står i rimligt förhållande till de olägenheter som kan antas uppstå för den som åtgärden riktas mot”. Skogsägares rätt att utföra avverkning, förutsatt att skogsvårdslagens generella krav är uppfyllda, måste anses skyddad av denna princip. Skog sköts vanligen i många årtionden innan den når slutavverkningsålder och inkomsten vid en slutavverkning kan vara den enda större intäkten från ett skogsinnehav inom tio eller . Det är uppenbart att hindrandet att tillgodogöra sig en sådan intäkt skapar mycket stora olägenheter för skogsägaren. Sammantaget behöver artskyddsförordningen omarbetas så att den fokuserar på effektiv naturvård och tydligare väger in markägarens behov och rättssäkerheten. Rapporteringen kring miljömålet Levande skogar har främst hanterats av Artdatabanken och (), utan erforderlig insyn från andra som kan ha intresse av att lämna synpunkter på det naturvårdsarbete som bedrivs i skogen och dess betydelse för hotade arter och livsmiljöer. Mot bakgrund av dessa oklarheter i redovisningen och i rapporteringen, är det inte lämpligt att använda detta underlag isolerat för att utvärdera miljömålet Levande skogar. Vissa av målen är vidare enligt experter utopiska, till den grad att de inte kan uppnås. Exempelvis kan inte alla arter uppnå gynnsam bevarandestatus inom gränser. Ett mycket stort antal arter som lever i har aldrig haft en tillräcklig numerär för att kunna sägas ha, någonsin ha haft eller någonsin kunna komma att nå sådan status. Sådana utopiska mål behöver arbetas bort ur miljömålen. Rapporteringen kring miljömålet Levande skogar bör vidare innefatta ett genomtänkt remissförfarande, för att säkerställa att bedömningen av hur långt vi nått, görs på ett väl avvägt sätt. Övergångszoner mellan skogs- och jordbruksmark och andra ovanliga skogstyper Det är inte rimligt ur artskyddssynpunkt att spara lika stor andel i procent av alla naturtyper. Den totala skogsmarksarealen är enligt Riksskogstaxeringen , motsvarande av landareal och har ökat . Större delen av skogsarealen består av barrskog och här är antalet från försvunna arter som redan påpekats mycket nära noll. Debatten om naturskydd är trots detta starkt fokuserad på skogsbruket i barrskogsbältet, trots att kostnaden för att undandra ytterligare arealer produktiv skog från aktivt skogsbruk är mycket stor för såväl samhället som för skogsägarna, som artbevarandenyttan är ytterligt tveksam. I är omkring sju miljoner hektar skog undantagna från brukande, den övervägande delen barrskogsdominerad. En annorlunda situation råder beträffande mellanformer mellan skogs- och jordbruksmark och även beträffande ädellövskog. Slåttermarker, betesmarker och olika marker som kännetecknas av äldre former av jordbruksanknuten användning, står tillsammans för mindre än . Arealen ädellövskog utgör mindre än en procent av skogsarealen, , varav mer än hälften i , och . De här naturtyperna täcker således mycket små arealer och består av mycket varierande miljöer, innefattande bland annat betesmarker med huvudsakligen gräs såsom hagmarker, slåtterängar, områden hävdade av olika slags skogsbete, lokala former såsom fäbodbete och alvarbete, mosaikbetesmarker och skogsbryn mot , naturbetes- eller slåttermark samt mot igenväxande jordbruksmark. Fortsatt bortfall av sådana marker riskerar därför att få stor negativ effekt. Därför ska skydd inte i första hand inriktas på en given andel av totalarealen, utan anpassas efter naturtypens totala areal och med hänsyn till förekomst av akut hotade arter. Av ovanliga naturtyper behöver större andel av arealen vara föremål för naturvårdsinsatser för att en tillräcklig areal ska nås. Totalt skydd, som ofta tillämpas i barrskogsområden, är ofta en olämplig väg i de här miljöerna, det är snarare väl avvägd skötsel som behövs för att bevara och utveckla dem. I rapporten mellan skogs och jordbruksmark – ett samverkansprojekt inom (2017) betonas bland annat följande behov, vilka stöder: Fortsatt arbete med skogssektorns gemensamma målbilder för god miljöhänsyn, så att resurser läggs där de gör mest nytta. Forskning om samband mellan konkreta skötselåtgärder och artbevarande. Mer rådgivning och utbildning för personer verksamma inom skogs- och lantbruksnäringen om metoder för bevarande och skötsel av dessa miljöer. Att se över föryngringskravet i Skogsvårdslagen så att det inte står i vägen för bevarande och utvecklingen av värdefulla miljöer. Att utreda, utveckla och informera om finansieringsformer, både på basis av EU:s stödformer och i form av nationella stöd, för att kunna ge skogs- och jordbrukare skäligt betalt för det arbete de kan utföra för att vårda och utveckla dessa känsliga miljöer. Markägare som arbetar med att förbättra livsmiljöerna i dessa och andra skogstyper som behöver naturvårdande skötsel, ska kunna få skälig inkomst för detta från staten. Skadegörande organismer och krishantering Det behövs en tydligare lagstiftning som möjliggör för myndigheter att ingripa om svampangrepp eller andra skadegörande arter hotar att skada skogar, regionalt eller nationellt. Dessutom behöver den allmänna kontrollen och bekämpningen av skadegörande arter intensifieras. Enligt de föreskrifter som gäller för exempelvis får inte vidta någon skogsbruks- eller skogsvårdsåtgärd. När skogsbruk förbjuds i skyddad skog kan detta innebära att skadegörarangrepp i skogen ökar, exempelvis efter stormfällning eller skogsbrand, och sprider sig till angränsande fastigheter. Ett aktuellt exempel är granbarkborren, som med början den torra och vidare 2019 och 2020 har skadat mycket stora arealer skog. har därför ökat sina informationsinsatser för att markägare ska hantera skador på sin mark och därmed minska risken för spridning och skador på angränsande ägares marker. I formellt skyddade områden däremot, gäller inte samma regler för bekämpning av granbarkborrar och andra skadeinsekter. Varje område har sina specifika syften och regler för vilka åtgärder som kan genomföras. Ofta hindrar regelverket att granbarkborreskador bekämpas och risken är uppenbar att detta ökar risken för angrepp både i den skyddade och i angränsande skog. har i miljöutskottet och kammaren understrukit att vid massangrepp av barkborrar ska även skog som är undantagen från skogsbruk kunna avverkas och virket bortforslas, enligt samma metoder som används i annan skog. Motsvarande argument har framförts även av andra organisationer, inte minst LRF. har å andra sidan hävdat att angrepp i skyddade områden gynnar tillväxten av barkborrens naturliga fiender och motsatt sig avverkningar av angripna träd. Från sida konstaterar vi att alla massangrepp till slut avstannar, dels för att de yttre omständigheter som möjliggjort angreppet förändras (torkan i detta fall), dels för att näringen tar slut och slutligen för att naturliga fiender angriper skadegörarna. Det är dock orimligt att invänta ett sådant avklingande eftersom kostnaden i form av förstörda skogar blir orimligt hög (även vid skogsbränder har vi ju valet att invänta att de avstannar av naturliga orsaker, men få argumenterar för att ett sådant agerande skulle vara rimligt). För att i möjligaste mån begränsa skadorna vid granbarkborreangrepp har samhället istället stiftat lagar och regler, vilka för att få maximal effekt måste gälla i såväl produktionsskogar som skyddade skogar omgivna av produktionsskog. Regeringen har gett berörda myndigheter uppdrag som skall redovisas . ska ta fram en vägledning för länsstyrelsernas insatser mot spridningen av granbarkborrar ut från skyddade områden. Länsstyrelserna skall redovisa vilka åtgärder de vidtagit för att minska spridningen från skyddade områden i de av utbrott drabbade länen. har fått i uppdrag att samordna myndigheternas arbete mot granbarkborren i skyddade områden. Efter tre säsonger av mycket stora angrepp befinner sig regering och myndigheter fortfarande i huvudsak i planeringsfas. Regeringens och myndigheternas krishantering behöver ses över så att viktiga åtgärder beslutas snabbare nästa gång skogen drabbas. föreslår att det alltid av skötselföreskrifterna för skyddad skog tydligt skall framgå att skogarna vid en krissituation ska kunna skötas i enlighet med gällande lagstiftning, i synnerhet skogsvårdslagen, för att förebygga och minska skador på den skyddade och den kringliggande skogen. Beslut om att en sådan krissituation föreligger bör tas av regeringen. Ansvaret för att beslut tas skyndsamt när regeringen väl förklarat att krissituation råder beträffande skadegörare i skogen bör ligga hos . har inom drabbats av flera allvarliga skogsbränder. Efter den stora branden i tillsattes en utredning, vars rekommendationer inte kom att omsättas i praktiska förändringar. Trots detta lyckades berörda myndigheter med stöd av olika organisationer, frivilliga och med hjälp från en lång rad andra länder hantera bränderna . Framför allt är det värt att framhålla att inget samhälle brunnit ned, trots att flera stora evakueringar genomfördes och trots skador på enskilda hus. Det är av största vikt att rekommendationer från utredningen 2014, tillsammans med erfarenheter och de utredningar som gjorts därefter, nu omsätts i praktik. En tydlig ledningsorganisation och rollfördelning är av stor vikt. För att möjliggöra breda beslut måste krisplaneringen innefatta även politiska ledare på berörda nivåer.