mot · H8022951 · 2020-10-06 00:00:00 — Samtliga nordiska grannländer, som också alla har betydligt färre vårdnadsmålsavgöranden i rättslig instans, har obligatoriskt krav på medling/samarbetssamtal för att få väcka talan i domstol. Ett sådant obligatoriskt medlingsförfarande bör skyndsamt införas i . Föräldrarna bör i samband med medlingen få grundläggande information om hur en vårdnadsprocess går till. I den finska modellen sker medlingen av en särskilt utbildad jurist och en barnpsykolog som står för barnets perspektiv. Båda föräldrarna bör också få en objektiv bild av förutsättningarna för processen, tidsramar, kostnader, tänkbara utfall, samt få hjälp att hitta samförståndslösningar. Det är också viktigt att föräldrarna medvetandegörs om de risker som tvister generellt sett medför för barn. Den som står i begrepp att inleda en vårdnadstvist måste på ett tydligare sätt ställas inför frågan om det verkligen är värt att starta en tvist. Båda föräldrarna bör konfronteras med frågan vad det skulle betyda för barnet om de resurser som tvisten kommer att ta i anspråk av föräldern – i form av tid, kraft och pengar – istället skulle satsas på barnet. Om föräldern konkret ställs inför tanken att valet står mellan att inleda en tvist eller att istället satsa motsvarande resurser på gemensamma upplevelser och aktiviteter med barnet, framstår tvisten ofta som orimlig. Gemensamma minnen och goda upplevelser har ofta också långt större betydelse för barnets relation till föräldern än ett formellt beslut om exempelvis ensam vårdnad. I de fall som trots allt utmynnar i en vårdnadsprocess är det viktigt att domstolsbeslutet är väl underbyggt och blir bra för barnet. Alla barn, även yngre barn, ska ha rätt att komma till tals och vara delaktiga. Detta gäller inte bara i frågor om vårdnad, boende och umgänge utan i alla frågor som rör barnet. De professionella aktörer som är involverade i processer som rör barn, exempelvis domare, familjerättssekreterare, socialsekreterare och ombud, bör vara väl förtrogna med barns behov och hur barn generellt sett reagerar. För att stärka barnperspektivet bör alla yrkesverksamma som är involverade i processer som rör barn ha genomgått särskild utbildning. Särskilda kunskaper och lämplighet är framför allt viktigt när den professionella aktören ska prata direkt med barnet. utredningar av barn och ungdomar utredning har ofta stor betydelse för bedömningen i vårdnads- och omhändertagandemål. Det är därför av största vikt att utredningen är saklig och välgjord. Utredaren behöver besitta den kompetens som krävs för att kunna göra en rättvisande bedömning av barnets situation. Examensmålen för socionomutbildningen kan behövas ses över för att bättre tillgodose att barnet kommer till tals på ett bra sätt. En utredare som exempelvis genomför ett barnsamtal i ett brottmål har vanligen särskild kompetens för det. Ett liknande krav på särskild kompetens borde även gälla för den utredare som genomför exempelvis ett barnsamtal i ett vårdnadsmål eller i ett ärende enligt socialtjänstlagen eller lagen om vård av unga. finns det, utöver de allmänna råd och en handbok som ger ut, ingen formell mall för hur en utredning ska se ut eller krav på vad den ska innehålla. Tillvägagångssätt och innehåll skiftar därför, liksom kvalitén. För att förbättra utredningarnas kvalitet, saklighet och stringens finns det behov av att införa en enhetlighet när det kommer till utredningsmetod och innehåll för vårdnadsutredningar och andra utredningar som gäller barn. Det är också viktigt att öka och ta tillvara nya rön inom verksamhetsnära forskning i hur man arbetar med utredningar och bedömning av barns situation. En enhetlig och väl utarbetad mall och metod kan på många sätt utgöra en trygghet för utredaren och säkerställa objektiviteten. Med en enhetlig metod blir utredningsarbetet också enklare, effektivare och mindre känslostyrt. vill därför tillsätta en utredning av vilka evidensbaserade metoder för utredningar av barn och unga som finns att tillgå, vilka som används och vilka som kan rekommenderas till kommunerna. Utredningen bör även se över hur man kan säkerställa att i alla kommuner har stabil, tillräcklig och jämlik tillgång till särskild kompetens för utredning av barn och unga. Eventuellt kan examensmålen behöva ses över för socionomutbildningen för att säkerställa att utredningar sker evidensbaserat samt att kunskapen om barns rätt till delaktighet ökar. Många som arbetar med vårdnads- eller barnutredningar vittnar om att utredningsarbetet försvåras av de regler som är satta att skydda integriteten hos de inblandade. Integriteten ska skyddas men reglerna får inte vara sådana att det inte är möjligt att få tillgång till den information som krävs för att bedöma vad som är bäst för barnet. Fler sekretessbrytande bestämmelser behöver därför införas för att säkerställa att de utredningar som görs är fullständiga och väl underbyggda. Barn har en ovillkorlig rätt att komma till tals – antingen direkt eller genom företrädare. Detta gäller även yngre barn. De åsikter som barnet för fram ska beaktas med hänsyn till barnets ålder och mognad. Det gäller i alla utredningar, domstolsförfaranden och administrativa förfaranden som rör barnet. vill att utredare i alla barnärenden ska ha möjlighet att prata med barnet utan krav på vårdnadshavares samtycke och utan att vårdnadshavaren är närvarande. Detsamma bör även gälla ifråga om möjligheten att hämta in uppgifter från referenspersoner, exempelvis barnets lärare, förskolepersonal eller tränare. Anklagelser om våld och/eller övergrepp är vanligt förekommande i vårdnadsmål. anser att lagstiftaren på ett tydligare sätt måste klargöra vad som ska gälla i de fall där anklagelser om våld och övergrepp förs fram i ett sådant mål. Barnets rätt att slippa våld, missbruk, samt allvarlig psykisk sjukdom eller omsorgsbrister måste alltid värderas högt. Barn ska inte heller behöva bevittna våld mot en omsorgsperson. har länge drivit på för att barnet i ett sådant läge ska anses vara ett brottsoffer i straffrättslig mening. En förälder som utsätter personer i familjen för våld, trakasserier eller andra kränkningar, brister i de allra flesta fall i sin föräldra- och omsorgsförmåga på ett sådant sätt att hen inte ska ha del i vårdnaden. Prövningen kan också mynna ut i att ett umgänge inte heller ska äga rum. Utgångspunkten måste alltid vara att våld, övergrepp och omsorgsbrister är en ytterst allvarlig sak, aldrig en privatsak. Det finns fall där en förälder inte ska ha vårdnaden om sitt barn, och ibland inte heller ha umgänge med sitt barn, där det inte är i enlighet med barnets bästa. Anklagelser om våld och övergrepp ska dock, av respekt både för den som utsatts och den som står anklagad, som huvudregel alltid utredas inom ramen för en brottmålsprocess och inte som en del av ett civilmål mellan enskilda. Samhället måste alltid ikläda sig ett ansvar och agera stringent och kraftfullt i situationer där så allvarliga anklagelser kommer på tal. I de fall anklagelser om våld och övergrepp prövas rättsligt endast inom ramen för en vårdnadsprocess bör lagstiftaren därför tydliggöra att stödet för anklagelserna bör vara av viss styrka. I bedömningen bör vägas in i vilken utsträckning det finns objektivt stöd för anklagelserna, samt när i tiden polisanmälningar eller andra dokumenterade eller bevittnade omständigheter förts fram – om anklagelserna förts fram långt före det att vårdnadstvisten inleddes eller det i övrigt förelåg splittring mellan parterna. Om den anklagade även varit föremål för anklagelser om våld eller övergrepp mot andra personer bör även detta vägas in i bedömningen. Vidare bör utredningar, undersökningar och samtal med barnet där en förälder eller annan nära anhörig till barnet eller föräldrarna närvarat, tillmätas ett begränsat bevisvärde. Även med beaktande av att det råder fri bevisföring och fri bevisvärdering i svensk rätt, bör det av intyg eller journalanteckningar som ges in i vårdnadstvister också framgå vem som utfärdat intyget eller journalanteckningen och i vilken roll, för att detta över huvud taget ska tillmätas något bevisvärde. Nuvarande lagstiftning innebär att en förälder som dödar den andra föräldern automatiskt blir ensam vårdnadshavare. Detta är oacceptabelt. Lagstiftningen ska istället utformas så att den förälder som dödar den andra föräldern automatiskt förlorar vårdnaden om barnet. Samhället ska då utse en särskilt förordnad vårdnadshavare för barnet. Kommunens socialtjänst har det yttersta ansvaret för att se till att barn som far illa får det skydd och stöd som de behöver. Tyvärr har allt för få verktyg för att utföra detta uppdrag. Möjligheterna för att utan föräldrarnas samtycke förordna om insatser före det att ett tvångsomhändertagande är påkallat, är ytterst begränsade. kan därför ha svårt att arbeta proaktivt för att avhjälpa brister i hemmiljön och i föräldrarnas omsorgs- och föräldraförmåga. I de fall barnet utsätts för allvarlig risk till följd av sitt eget beteende finns möjlighet att använda sig av så kallat mellantvång som innebär att den unge kan åläggas att genomgå behandlingar och åtgärder utan att vara föremål för vård enligt lagen om vård av unga. Om risken istället beror på brister i hemmiljön eller i föräldrarnas omsorgs- och föräldraförmåga är så gott som helt hänvisad till att arbeta med frivilliga insatser förutsatt att situationen inte är så allvarlig att ett tvångsomhändertagande kan komma i fråga. välkomnar den nya lag som arbetats fram inom ramen för januariavtalet och som ger rätt att gå in med insatser utan föräldrarnas samtycke i de fall det föreligger misstanke om att barnet utsätts för hedersbrott. Vi anser emellertid att det finns behov av en lagändring som gör det möjligt att besluta om sådana tvingande insatser, såväl för den unge som för föräldrarna, även vid andra risker eller omsorgsbrister. I det fall en orosanmälan gällande ett barn leder till åtgärder så kommer anmälningen och utredningen att vara tillgänglig för sökning i register. Rättsläget är dock oklart om vad som gäller för de anmälningar som inte lett till någon åtgärd. Även dessa anmälningar bör vara sökbara vid framtida utredningar, ett förslag som även tas upp i utredningen om framtidens socialtjänst. Alla hinder för kommuner att samarbeta över kommungränserna kring den sociala barn- och ungdomsvården bör också undanröjas. Det är av yttersta vikt att samarbetet mellan elevhälsan, barn- och ungdomshälsan, primärvården och stärks. Genom att anlägga ett barnperspektiv kan aktörerna skapa organisations- och samarbetsformer som möjliggör tidig upptäckt av utsatthet. Hinder som försvårar sådana samarbeten och informationsutbyten måste ses över till förmån för lagstiftning och riktlinjer som främjar samverkan. har som huvudsaklig uppgift att erbjuda hjälp och stöd. Uppgiften att hjälpa och stödja en enskild person, en förälder eller en familj får dock aldrig vara viktigare än att slå vakt om ett barns eller andra människors liv och hälsa. En socialsekreterare som exempelvis känner till att en person har ett beroende och har körkort, måste anmäla detta till Transportstyrelsen. På samma sätt ska även kännedom om relationsvåld i ett hem där det finns barn alltid leda till att inleder ett separat barnärende. anmäldes sammantaget 23 800 misshandelsbrott mot barn . Detta motsvarar av alla anmälda misshandelsbrott. Totalt sett ökade antalet anmälda misshandelsbrott mot barn (0–) . Statistik från (Brå) visar att det totala antalet anmälda misshandelsbrott mot barn (0–) ökat med 4 720 brott (+25 %) . Att utsättas för våld under uppväxten kan leda till att barn utvecklar psykisk ohälsa. Trots vetskapen om detta visar en undersökning som genomförde att vården av våldsutsatta barn ofta brister. I undersökningen intervjuades enhetschefer inom barn- och ungdomspsykiatrin (bup) i olika delar av . Flertalet bup-enheter ansåg att de inte kunde erbjuda fullgod behandling för barn som varit utsatta för våld. Endast en tredjedel () av bup-enheterna tyckte att de kunde erbjuda adekvat stöd och behandling för dessa barn. För att minska risken för otrygghet och ohälsa bland brottsutsatta barn krävs mekanismer för en tidig upptäckt och för ett stärkt stöd till verksamheter som har i uppdrag att behandla barn. En avgörande del kan vara att barn får frågan om våldsutsatthet utan förälders/vårdnadshavares närvaro. har tagit fram en rekommendation om att frågan om våld i nära relationer ska tas upp i alla ärenden inom bup. Myndigheten har också utvecklat en webbutbildning riktad mot anställda inom bup. Detta är ett steg i rätt riktning, men saknar många verksamheter som möter barn den kunskap och kompetens som krävs för att i ett tidigt skede kunna möta barn som riskerar, eller redan har, farit illa. Det finns därför behov av att nya riktlinjer och kunskapsstöd i syfte att öka kompetensen bland samtliga yrkesgrupper som arbetar med barn som riskerar att utsättas för våld. Barn som bevittnat våld i nära relation befinner sig i en oerhört utsatt situation. Det är ett svårt trauma för ett barn att se en trygghetsperson som barnet älskar utsättas för våld. Vid våld i nära relation behöver barnet också leva med den traumatiska insikten att den som utövar våldet också kan vara en trygghetsperson som de älskar. Våldet utspelar sig också ofta i den hemmiljö som ska fungera som barnets trygga punkt i tillvaron. Att bevittna våld skadar barnet förtroende för vuxna och kan gravt urholka barnets känsla av trygghet. I Brottsförebyggande rådets kartläggning av brott i nära relationer uppgav en tredjedel av de utsatta kvinnorna och drygt en fjärdedel av de utsatta männen att det bor barn i deras hushåll. Med detta som utgångspunkt uppskattade Brå att det bor minst 150 000 barn i hushåll där det förekommer våld. I studien ”Våld och hälsa” hade av kvinnorna och av männen sett eller hört fysiskt våld mellan föräldrarna under sin uppväxt. Barn som bevittnat våld i nära relationer betraktas enligt socialtjänstlagen som brottsoffer. har barn som bevittnat våld även rätt till brottsskadeersättning. Att låta barn bevittna våld i nära relation är dock i sig inte en brottslig handling. Det behöver ändras. vill kriminalisera denna handling så att även barn som bevittnar våld betraktas som brottsoffer i ett straffrättsligt perspektiv. Detta beskrivs närmre i motion om rättspolitik. Barnperspektivet saknas vid placeringar på skyddat boende. saknar det skyddade boendet möjlighet att ta emot medföljande barn. I andra fall försvåras medföljande barnens möjlighet till en normal skolgång och fritidsaktivitet. Rättsläget behöver också klargöras kring vad som ska gälla i förhållande till den andre föräldern när ett barn tas med till det skyddade boendet. Det finns behov av att klarlägga när det är motiverat att en vårdnadshavare, utan samtycke från den andre vårdnadshavaren, tar med sig barnet till ett skyddat boende och att tydliggöra barnperspektivet i en sådan bedömning. Det finns också behov av att skapa mera stringenta bedömningskriterier för vad som ska gälla i fråga om umgänge med den andre föräldern när ett barn befinner sig på ett skyddat boende. Lagstiftaren bör tydligare klargöra om och när upphörande av umgänget mellan barnet och en förälder med anledning av att barnet befinner sig på ett skyddat boende ska bedömas som att den förälder som tagit med barnet till det skyddade boendet gör sig skyldig till försvårande av umgänget med den andre föräldern. Det finns också situationer då en förälder som inte är vårdnadshavare tar med sig barnet till ett skyddat boende eller på annat sätt undanhåller barnet med hänvisning till förekomsten av våld och/eller övergrepp. Då våld, övergrepp och allvarliga omsorgsbrister mot ett barn aldrig är en privatsak, kan ett egenmäktigt bortförande eller undanhållande av ett barn i och/eller utomlands inte godtas. Privatpersoner kan inte tillåtas att ta lagen i egna händer utifrån sina egna uppfattningar. I de fall då det finns behov av ett omhändertagande eller en vårdnadsöverflytt ska detta beslutas av myndigheter. Genom att klargöra att barn som bevittnar våld ska anses som brottsoffer även i straffrättsligt hänseende blir det också lättare att skydda barnet genom samhällets försorg. En grundläggande förutsättning för att ett omhändertagande av ett barn ska anses legitimt är att det faktiskt innebär att samhällsvården förbättrar barnets situation och livsvillkor. Att som barn vara föremål för ett omhändertagande är i sig traumatiskt och påverkar barnet på ett högst ingripande sätt. Forskning visar att omhändertagna barn är överrepresenterade i fråga om framtida risk för missbruk, kriminalitet och psykisk ohälsa. Den s.k. visade att tvångsvårdsplaceringar historiskt sett ibland har inneburit att barn utsatts för allvarliga övergrepp, i många fall allvarligare än vad som hade varit fallet om barnet hade fått vara kvar i föräldrahemmet. Även finns exempel på situationer när barn far illa under en placering. Det finns flera exempel på att barn utsatts för sexuella övergrepp när de befunnit sig på HVB-hem, eller på olika sätt utsatts i ett familjehem som samhället inte gjort en tillfredsställande bakgrundskontroll av. Det finns också exempel på att barn avviker från placeringen, eller tvingas att återkommande byta placering. Detta är helt orimligt. Samhället bär ett mycket tungt ansvar för att nyttan med omhändertagandet uppväger nackdelarna och för att placerade barn får den vård och trygghet som är hela syftet med placeringen. vill därför att det inrättas ett nationellt register över de personer och boenden som tagit emot placerade barn med uppgift om vilka kommuner som varit uppdragsgivare. På så sätt blir det möjligt för kommuner att, inför en placering, inhämta utlåtanden från andra kommuner som tidigare utrett och placerat barn hos familjehemmet eller på vårdinrättningen. Av uppgifterna i registret bör även framgår om familjehemmet/ boendet erbjuder sig att ta emot barn med särskilda behov och om det i boendet talas annat språk än svenska. När ett barn omhändertas på grund av allvarliga brister hos föräldrarna finns alltid en grundläggande strävan att barnet så snabbt som möjligt ska kunna återföras till sin hemmiljö/återförenas med sina föräldrar. Detta är en rimlig utgångspunkt. De allra flesta barn mår långsiktigt bäst av att vara hos sina föräldrar. Det biologiska släktskapet väger ofta tungt och rätten till kännedom om sitt ursprung, liksom rätten till sitt privat- och familjeliv, utgör grundläggande rättigheter även för ett barn. Samhället måste också ha en generös syn på att föräldrar är olika och att även föräldrar måste tillåtas att ha egna svårigheter som inte lättvindigt ska tolkas som att de brister i sin omsorgs- eller föräldraförmåga. Det finns också ett stort behov av att säkerställa att personer som har neuropsykiatriska diagnoser eller har andra funktionsnedsättningar får tillgång till stöd och behandling för att på så sätt bättre kunna fungera som förälder. Ett barn som har en neuropsykiatrisk diagnos måste också ha rätt att få behandling även i de fall levnadssituationen är rörig eller boendesituationen är preliminär. Det är inte acceptabelt att neka barn med misstänkt eller fastställd neuropsykiatrisk problematik att få en behandling med motiveringen att barnet exempelvis är tillfälligt placerat. Det finns fall där föräldrarna aldrig kommer att vara lämpliga som vårdnadshavare. Barn som inte har bott hos sina biologiska föräldrar och som knutit an till en ny familj, kan ibland också må bättre av att få stanna kvar hos den nya familjen trots att förutsättningarna för omhändertagandet upphört och en återförening med föräldrarna är möjlig. Givetvis ska barnets bästa då gå före strävan efter återförening. Det är över huvud taget angeläget att principen om barnets bästa i alla lägen sätts främst. Nuvarande lagstiftning, som innebär att socialnämnden ska överväga att ansöka om en vårdnadsöverflytt när barnet har haft en varaktig placering i samma familjehem , är inte tillfredsställande sett till barnets behov av trygghet och kontinuitet. är en alltför stelbent tidsgräns som inte tar hänsyn till om ärendet rör ett mycket ungt barn som har levt hela sitt liv i familjehemmet, eller ett äldre barn som levt stor del av sitt liv med sina biologiska föräldrar. Tidsgränsen säger heller ingenting om problemen som föranledde omhändertagandet eller om anknytningen mellan barnet och familjehemmet eller anknytningen mellan barnet och de biologiska föräldrarna. Tidsgränsen är också dåligt anpassad till en verklighet där många omhändertagna barn kan vara omhändertagna men i olika jour- och familjehem. Frågan om vårdnadsöverflytt behöver därför ses över och förändras så att barnets behov sätts främst. I de fall det är ställt bortom rimligt tvivel att de biologiska föräldrarna inte kommer att kunna ta hand om barnet , kan även frågan om adoption aktualiseras. Det är viktigt att barn som inte kommer att kunna återförenas med sina biologiska föräldrar får möjlighet att växa upp under klarlagda och stabila villkor. ska alltid ha som utgångspunkt för sitt arbete att stötta föräldrar i sitt föräldraskap och att barn som huvudregel mår bäst av att växa upp med sina biologiska föräldrar. Ingen ska undvika att söka stöd hos av rädsla för att barnet ska bli bortadopterat. måste barnets bästa alltid gå före föräldrarnas rätt till sitt barn. vill därför tillsätta en utredning som ser över förutsättningarna för en lagändring vad gäller vårdnadsöverflytt och förutsättningarna för adoption i de fall där de biologiska föräldrarna har en mycket dålig prognos att inom överskådlig framtid kunna ta hand om sitt barn. I det fall ett omhändertagande upphör och barnet återförs till föräldrahemmet, bör ges möjlighet att utan påkallad anledning följa upp barnets situation och återetablering som det kan anses motiverat utifrån barnets bästa och omständigheterna i det enskilda fallet. är situationen sådan att barnet eller den unga till följd av missbruk, kriminalitet eller psykisk ohälsa behöver ett boende som har befogenheter att använda visst tvång och erbjuda ett mer kvalificerat stöd. (Sis) tillhandahåller sådan vård. som efterfrågan på sådan vård har ökat har det blivit allt tydligare att Sis har svårt att klara av sitt uppdrag. Återkommande har det slagits larm om missförhållanden inom verksamheten. Det har riktats allvarlig kritik både mot användningen av tvångsåtgärder i verksamheten, säkerhetssituationen för personal och intagna, men också mot att flera tungt kriminella ungdomar som dömts till tvångsvård i Sis regi har kunnat fritas. Verksamheten behöver skyndsamt ses över och omstruktureras för att komma till rätta med problemen. Ett nära samarbete mellan skolan, , hälso- och sjukvård och exempelvis familjehemmet där barnet placeras, utgör en förutsättning för ett bra omhändertagande. I vissa kommuner finns särskilda skolinsatser för placerade barn som har visat sig mycket värdefulla för att stötta barnet. Arbetet med att utveckla sådana positiva samarbeten måste fortsätta. upphör uppdrag i samband med en vårdnadsöverflytt eller adoption vilket gör många familjehem tveksamma till att ta över vårdnadsansvaret. Det finns anledning att se över vilka insatser som kan behöva införas för att ytterligare trygga placerade barns utveckling, samt vilka insatser som kan behöva fortsätta att erbjudas även efter en vårdnadsöverflytt eller adoption av ett placerat barn, eller efter att behandling på HVB-hem har avslutats. Vidare bör även utredas hur stöd ska se ut efter en vårdnadsöverflytt, adoption eller avslutad behandling på HVB-hem. Samverkan mellan socialtjänst, andra myndigheter och civilsamhället är extra viktigt i frågan om hemlöshet och social utsatthet. Särskilt viktigt är det att agera förebyggande för att undvika alla situationer där barn hamnar i hemlöshet.