mot · H8022953 · 2020-10-06 00:00:00 — En restnotering innebär i de allra flesta fall inte ett problem för patienten eftersom apoteken kan byta ut de flesta efterfrågade läkemedel mot annan generika. Om det däremot inte finns ett generiskt alternativ kan konsekvenserna bli mer allvarliga. Restnoteringar uppfattas ha ökat och insatser behöver göras längs med hela försörjningskedjan för att hantera problematiken. Framförallt måste läkemedelsleverantörerna bli bättre på att planera sin produktion och lagerhållning. Man skulle också kunna ställa krav på leverantörer och distributörer att hålla större lager i , och även stärka den information som går ut från till vården och apotekens system om restnoterade läkemedel. finns inga möjligheter för nationella myndigheter att överblicka tillgången till lager hos inköpare (regioner och apotek). anser att ett system för insyn i dessa lager bör övervägas, i syfte att underlätta läkemedelsförsörjning vid kris och höjd beredskap. Förslaget skulle även kunna innebära att stärker den information som går till vården och apotekens system om restnoterade läkemedel. Prissättningssystemet för den så kallade periodens vara (PV) innebär att apoteken behöver göra stora förändringar av sina lager. I drygt hälften av de 1 300 olika grupperna med utbytbara läkemedel utses en ny PV i samband med en ny månad. Apoteken ska således fram till den i en månad sälja en vara och från i sälja en annan. kan apoteken inte köpa den nya varan till rätt pris förrän i den nya månaden. De månatliga förändringarna av generiska läkemedel gör att det blir svårt för apoteken att hålla större lager. är systemet fördelaktigt för att kunna pressa läkemedelspriserna. Prissättningssystem är därför i sig fördelaktigt ur konsumentens perspektiv. anser däremot att man behöver överväga att förlänga prisperioderna (till exempel 3 månader) för att möjliggöra för apoteken att kunna hålla större lager. Försörjningen av läkemedel bygger på just-in-time leveranser och till följd av ekonomiska rationella skäl vill de flesta aktörer – apotek, sjukhus och kliniker – minimera lagerhållning. Omregleringen av apoteksmarknaden medförde att krisberedskapsansvaret för läkemedelsförsörjningen togs bort från , men sedan de som gått sedan avregleringen har ingen annan aktör fått ett motsvarande uppdrag. I den utredning som låg till grund för apoteksreformen 2009 (SOU 2008:4) framfördes bedömningen att aktörerna på den omreglerade marknaden skulle ha intresse av att på affärsmässiga grunder fullgöra uppgifter inom totalförsvarets läkemedelsförsörjning och krisberedskap. Utredningen ansåg därför att Försvarsmakten och övriga berörda myndigheter borde upphandla uppdragen för krisberedskap och att staten skulle särfinansiera åtaganden inom den fredstida krishanteringen så att apoteksaktörerna skulle kunna fullgöra dessa på affärsmässiga grunder. Trots utredningens rekommendationer har dock varken en upphandling eller annan särfinansiering av uppdragen för fredstida krisberedskap eller totalförsvaret skett. Ingen apoteksaktör har heller ålagts ett särskilt ansvar för beredskapsfrågorna. uppger att samstämmiga uppgifter tyder på att restnoteringar, då ett läkemedel är slut hos tillverkaren och inte går att få tag i, ökat på både global nivå, EU-nivå samt inom . uppmärksammade detta särskilt i sin RSA och menade på att en minskad lagerhållning hos leverantörer och inköpare kan öka sårbarheten vid kris eller då restnoteringar ökar. Detta i synnerhet då det även saknas en gemensam bild över hur regionerna upprätthåller tillgång till läkemedel och sjukvårdsmaterial. I jämförelse 2018 med RSA visade det sig att problembilden varit oförändrad . har inga beredskapslager av större omfattning. själva medger att de få lager som hålls i statlig regi av vissa antidoter och visst sjukvårdsmaterial inte utgör en egentlig beredskap. Försvarsberedningen lyfter i sin rapport förslag om att kraven på regioner att lagerhålla läkemedel och sjukvårdsmaterial måste öka så att redundans finns för att hantera både stora skadeutfall och störningar i försörjningsflöden. anser, i samband med att ansvaret för läkemedelsförsörjning ur ett krisberedskapsperspektiv tydliggörs, att det även bör övervägas att inrätta nya beredskapslager av större omfattning. Förtydligad lagstiftning om läkemedelsförsörjning vid kris Majoriteten av aktörerna i läkemedelskedjan saknar ett förtydligat ansvar för läkemedelsförsörjning och tillgång till läkemedel vid kris och höjd beredskap. är enbart öppenvårdsapoteken belagda med en tydlig tidsfrist för tillgänglighet till läkemedel. Detta dock enbart ur ett normalläge. Det finns ingen lagstiftning som reglerar leveransskyldigheter för distributörer eller för lagerhållning av läkemedel i . Det begränsade antalet distributörer i gör att apoteken har svårt att påverka distributörernas beställnings- och leveranstider eftersom det inte heller går att byta distributör om den innevarande inte uppfyller sitt åtagande. Det finns inte heller någon lagstiftning som reglerar hur snabbt tillverkare och distributörer måste kunna leverera ett läkemedel som efterfrågas eller hur stora lager dessa ska ha av särskilt kritiska läkemedel i . Den enda del i försörjningskedjan som har ett tydligt krav på sig rörande ansvar för krisberedskap är huvudmän och vårdgivare, primärt regioner, som enligt lagstiftning måste kunna säkerställa tillgång till läkemedel även vid kris. Det finns dock inga förtydliganden eller preciseringar av vad detta ansvar innebär, vilka läkemedel som ska omfattas, om det innebär en viss tillgång till lager, och hur stora dessa i så fall ska vara. Även för öppenvårdsapoteken saknas motsvarande ansvar. Regioner och myndigheter har inte heller några legala möjligheter att få information från privata apotek och grossister om deras lagerhållning. anser att det statliga och regionala ansvaret för att upprätthålla och bevaka nödvändig tillgång till läkemedel behöver förtydligas i lag. Lagstiftning rörande skyldigheter för tillgång, leveranser och lager ur ett krisberedskapsperspektiv behöver även förtydligas för aktörer i hela läkemedelskedjan. har i sina RSA:er även föreslagit att rutinerna för läkemedelsförsörjningen bör ser över, inklusive de avtal som finns med leverantörer. Även ansvarsfördelningen vid en eventuell kris, anpassning av regelverk, former för distribution och förtydliganden kring vilka läkemedel som ska beredskapslagras, behöver förtydligas. Stärkt nordiskt samarbete inom läkemedelsförsörjning vid kris utgör den nationella lagstiftningen kring läkemedel och sjukvårdsmaterial ofta ett hinder för att de nordiska länderna ska kunna utbyta läkemedel eller material med varandra i en pågående kris. Den så kallade Könbergrapporten (Det framtida nordiska hälsosamarbetet) presenterades 2014 och tog bland annat upp förslag om utökat mandat för samarbete inom hälsoberedskapsområdet, ett gemensamt beredskapslager för läkemedel, vacciner och antitoxiner som sällan används, samt ett ökat nordiskt informationsutbyte om inköpsavtal och om tillämpningen av nya läkemedel. Mandatet för den nordiska hälsoberedskapsgruppen ändrades 2018 men är fortfarande inte anpassat efter en situation där länderna drabbas av en medicinsk kris. De nordiska socialministrarna beslutade att tillsätta en nordisk arbetsgrupp för informations- och erfarenhetsutbyte om pris och subventioner på läkemedelsområdet, men ett gemensamt beredskapslager har inte etablerats. Kopplat till pandemin anser att initiativ måste tas till en förbättrad nordisk strategi för en gemensam medicinsk krisberedskap. Inom ramen för en sådan strategi bör förslag tas fram kring hur en bättre och mer effektiv samordning av läkemedel och sjukvårdsmaterial mellan nordiska länder vid både nationella och globala kriser kan möjliggöras. Det kan exempelvis handla om att underlätta utbyte av läkemedel eller sjukvårdsmaterial. anser att det kan behöva utredas huruvida förändring av svensk lagstiftning eller annat svenskt regelverk kan underlätta utbyte av läkemedel och sjukvårdsmaterial med andra nordiska länder i händelse av kris. vill också på nytt se över möjligheten att samordna upphandlingar av vaccin eller andra viktiga läkemedel i händelse av en internationell kris. Eftersom den nordiska marknaden är större än den svenska kan det finnas stora ekonomiska fördelar med ett sådant system. Vidare finns skäl att lägga grunden för en digitaliserad realtidsinventering av förekomsten av kritiska/ovanliga medicinska produkter på sjukhus i apotek etcetera. Detta för att minska behoven av att bygga upp lager. För vissa produkter kan det dock finnas skäl att överväga gemensamma lager i enlighet med Könbergrapportens förslag. En äldreomsorg med trygghet och valfrihet i hela landet vill att ska vara ett åldersvänligt samhälle där alla känner trygghet inför ålderdomen. Vård och omsorg är behov som ofrånkomligt kommer med åldrandet, men behoven är personliga och därmed olika. Samhällets aktörer ska inta individens perspektiv. All äldreomsorg ska hålla bra kvalitet oavsett inriktning och utförare. Då behövs tydliga kvalitetskrav och bra arbetsvillkor för personalen. Vi vill se en äldreomsorg som präglas av mångfald och nytänkande. Vi vill stärka individens inflytande, valfrihet i biståndsprocessen och stödet som erbjuds anhöriga. Fungerande valfrihet kräver en mångfald bland utförare och verksamheter där kommunala och fristående vård- och omsorgsboenden kan verka på samma villkor och ha full etableringsfrihet. Genom valfriheten kan fler nischade alternativ möjliggöras, exempelvis där personalen talar det egna språket, där det ges möjlighet till husdjur, boenden med hbtq-profil eller andra inriktningar. Ett vård- och omsorgsboende är främst ett hem för individen, inte en institution. God vård måste kunna ges överallt där det bedrivs hälso- och sjukvårdsverksamhet, det vill säga även i hemmet och inom äldreomsorgen. Därför vill se över och skärpa hälso- och sjukvårdslagen. Vi måste säkerställa att rätt medicinsk behandling ges på alla äldreboenden, och därmed att alla boende ges en individuell bedömning. vill se fler fasta tjänster inom äldrevården och säkerställa att personalen erbjuds kontinuerlig kompetensutveckling. Välutbildad och kunnig personal stannar kvar i arbetet och skapar kontinuitet i personalgruppen. För är det självklart att äldre människor ska kunna bo kvar i det egna boendet så länge viljan och orken finns. Det är viktigt att den som bor kvar hemma inte blir isolerad mot sin vilja. Livskvalitet för årsrika är kopplat till självbestämmande, trygghet, god mat och dryck, tillgång till kultur och respektfullt bemötande. Tid för promenader, utevistelse, samtal över en kopp kaffe ökar välbefinnandet och förbättrar hälsan. Det ska finnas tid för hemtjänstpersonalen att se till den enskilda människans behov även utöver det mest grundläggande. För att ge trygghet och kontinuitet bör personalen som den äldre möter i största möjliga mån vara densamma från dag till dag. Därför arbetar för att ge kommunerna resurser så att kontinuiteten och bemanningen i ska öka och den äldre sätts i centrum. Vi vill också se en ny lagstiftning där vi säkerställer att hemsjukvård är likställd övrig vård och att det enda som särskiljer är platsen vården utförs på. vill att teknikens möjligheter att utveckla individuella hjälpmedel ska prövas i större skala. Digitala hjälpmedel kan hjälpa äldre personer att bo hemma längre, bidra till att stärka den personliga integriteten, och ge ökad säkerhet, underhållning och kommunikation. Det kan också förbättra arbetsmiljön för personalen och skapa mer tid till den personliga kontakten. En bättre vård i hemmet genom en ny äldrelag Äldre är likt unga en grupp som ofta hamnar mellan vårdens och omsorgens stolar. I äldres fall handlar det om att hälso- och sjukvårdslagstiftningen och socialtjänstlagen båda berör och reglerar var, när och hur äldre får vård. I båda fall är det lagar som i efterhand har justerats för att i möjligaste mån möta upp mot äldres behov, snarare än lagar som har utgått från behoven. vill, för att en gång för alla överbrygga dessa två lagar, inrikta vården mer mot tidiga insatser snarare än akuta, och dessutom göra det möjligt för fler att bo kvar hemma, utreda möjligheten att ersätta dessa två lagar med en äldrelag. Denna lag ska reglera den hemsjukvård som ges enligt hälso- och sjukvårdslagen, och den personliga omvårdnad som ges enligt socialtjänstlagen. Äldrelagen innebär ett utvidgat vård- och omsorgsansvar för medarbetare i hemvården och inrättandet av hemvårdsgrupper. Genom multiprofessionella hemvårdsgrupper kommer det bli mer intressant för undersköterskor att söka sig till denna typ av arbete. Att vara delaktig i vård och inte bara omsorg skapar i sig en mer attraktiv arbetsmiljö och gör det möjligt med den form av task-shifting (uppgiftsbyten) som vi vill se också för läkare, sjuksköterskor och undersköterskor på vårdcentraler och sjukhus. Valfrihet för äldre som får vård i hemmet För äldre som vårdas i hemmet är det en viktig rättighet att själv få välja utförare och skräddarsy sina önskemål efter behov. Genom en ökad konkurrens i välfärden har boenden och behandlingar kommit att utvecklas utefter äldres livsstil, behov och önskemål. I vissa kommuner har äldre full möjlighet att välja hem- och omsorgsgivare själv. Om den äldre föredrar privata eller fristående alternativ över det offentliga måste detta vara möjligt att välja, men i en hel del kommuner har den äldre inte denna valfrihet. På samma sätt som alla människor har möjlighet att välja vårdcentral måste äldre kunna välja sin hemvårdsaktör. vill därför lagstifta om LOV (Lagen om valfrihetssystem) i och därmed göra det möjligt för alla äldre, oavsett bostadsort att få större inflytande över hur de ska omvårdas när behovet uppstår. Lika förutsättningar för fler äldrebostäder i hela landet behöver fler äldrebostäder i hela landet. Trots att det finns byggbolag som är intresserade av att bygga äldrebostäder, uppstår alldeles för ofta bekymmer och förseningar med markanvisningar, bygglov och otydliga upphandlingar. Kommuner och länsstyrelser har olika krav på bostadens innehåll, vilket ger särkrav och tillägg. Kostnaden tenderar därför att bli hög och bidrar till att byggbolag avstår från att ta sig an sådana projekt. Det gör att bostadsbyggandet tar . anser att det behövs ett statligt regelverk för äldrebostäder, med en råmodell för vad som ska ingå i de olika boendeformerna för äldre. måste kommunernas upphandlingsreglemente förenklas. Det skulle innebära att kostnaden för nyproduktion av äldreboenden blir lägre för alla parter, både den äldre, kommunen och byggföretaget. Det viktigaste är att grundförutsättningarna är lika i alla kommuner, vilket gör grundpriset lägre. har med anledning av covid-19 gjort en granskning av äldreboenden och påpekat ett flertal brister. Bland annat har det investeringsstöd som infördes inte gett några synbara effekter. Vi förväntar att regeringen åtgärdar detta och även rättar till andra brister som har uppmärksammats. Ensamheten bland äldre är allt för utbredd och leder till ökande ohälsa. Därför bör också bostäder för äldre kunna planeras för ökad social samvaro. Olika typer av kollektivboenden med gemensamhetsytor är ett exempel på en sådan lösning. I vår motion En ekonomiskt och socialt hållbar bostadsmarknad föreslår regelförbättringar och att staten på ett effektivare sätt ska underlätta byggande av fler äldrebostäder. En jämlik demensvård i hela landet Uppemot 150 000 personer i har en demenssjukdom. Två tredjedelar bor kvar hemma och stora vård- och omsorgsinsatser utförs av anhöriga. har en nationell strategi för demenssjukdom men det behövs fortfarande stärkta insatser från myndigheter, kommuner och regioner för att vardagen ska underlättas, valfriheten utökas och livskvaliteten förbättras för personer med demens och deras anhöriga. Enligt nationella riktlinjer ska alla vård- och omsorgsinsatser för personer med demens ge bäst möjliga förutsättningar för egna, evidensbaserade val, respektera de val som görs, tillgodose sociala behov i lika hög utsträckning som fysiska, samt efterfråga personens förmågor. Implementering av riktlinjerna ställer stora krav på kommunernas utveckling av omsorg och sociala tjänster, kompetensförsörjning och fortbildningsinsatser. För är det alltid viktigt att se till att alla kommuner i hela landet har långsiktiga ekonomiska förutsättningar för att klara välfärden, och får det kunskapsstöd som behövs. Yngre med demens, dvs. personer med demens som är , är en extra utsatt grupp. I uppskattas antalet yngre personer med demenssjukdom till 8 000–9 000 personer. Man befinner sig mitt i livet med allt vad det innebär när mattan rycks undan under fötterna. Och många har också så minderåriga barn vars liv blir väldigt förändrat och svårt att förstå. Att säkerställa att anhöriga barn erbjuds utbildningar, grupper och individuellt stöd över hela måste vara en prioriterad uppgift. En utvärdering från visar att det är drygt en tredjedel av landets kommuner som har särskilt anhörigstöd riktat till anhöriga till yngre personer med demenssjukdom. vill mot denna bakgrund att regeringen ser över hur det kan säkerställas att anhöriga till yngre med demenssjukdom, särskilt barn med en förälder som får demens, får ett stöd av god kvalitet oberoende av var i landet den anhörige bor. Behovet av att utreda och ge vård och omsorg om personer som talar annat språk än svenska och som har en demenssjukdom kommer att öka. Det är vanligt att förmågan att tala andra språk än modersmålet går förlorad till följd av demenssjukdomen. Invånare som talar samiska, finska eller meänkieli och bor i ett förvaltningsområde har rätt att ha kontakt med myndigheter på sitt minoritetsspråk, erbjudas äldreomsorg på minoritetsspråken och träffa personal som behärskar språket. kartläggning 2019 visar på stora variationer mellan förvaltningskommunerna och stor brist på den språk- och kulturkompetens som behövs för att ge personcentrerad vård. förväntas antalet utrikesfödda som lider av en kognitiv sjukdom fördubblas. I saknar ett flertal regioner och kommuner särskilda insatser inom diagnostik samt vård och omsorg riktade till personer med demenssjukdom och som har annat modersmål än svenska. vill mot denna bakgrund att regeringen ser över hur det kan säkerställas att personer som har ett annat modersmål än svenska och som har en demenssjukdom får personcentrerad vård och omsorg i enlighet med de nationella riktlinjerna för vård och omsorg vid demenssjukdom, oberoende av var i landet man bor. Stärkt rättssäkerhet för personer med demens Personer som utvecklar demenssjukdom befinner sig i en mycket utsatt situation, där den egna beslutsförmågan och sinnesuppfattningen med tiden begränsas av sjukdomen. Ett stort ansvar faller därför på det offentliga. Gränserna för vilka begränsningsåtgärder som får vidtas och hur långt samhället ska gå för att balansera den personliga friheten gentemot det allmännas bästa är därför vitala frågor. Det måste därmed fortgå en ständigt levande diskussion om hur lagstiftningen bäst påverkar och anpassas till demenssjuka i samhället. För att garantera individens trygghet och egen säkerhet måste lagstiftningen möjliggöra för personal att ingripa vid akuta, hotfulla eller skadliga situationer. kan personal enbart ingripa för att bevara personen med demens inom boendets fyra väggar om nödvärn kan hävdas. Detta är en mycket svår lagstiftning att navigera för personal och anhöriga och kan även riskera att skapa osäkra och otrygga situationer för personen med demens. vill se en förändrad lagstiftning som gör det möjligt för personal att vidta vissa begränsade åtgärder som står i proportion till den risk som personen med demens kan orsaka sig själv eller andra. Ett tillgängligt och individanpassat samhälle Samhället ska vara tillgängligt för alla och en funktionsnedsättning ska inte vara ett hinder för människor i vardagen. Personer med funktionsnedsättning är inte en homogen grupp i samhället. På samma sätt kan inte politiken utformas på ett sådant sätt att den utgår från en generaliserande analys av funktionsnedsatthet. Samtliga politiska områden måste genomsyras av ett perspektiv som främjar individens möjlighet att interagera i sin vardag. Därför måste varje politikområde även granska sina förslag utifrån hur det påverkar människor som har andra förutsättningar att interagera med sin omgivning. vill därför se en integrering av funktionshinderperspektivet inom alla politikområden och en ambitionshöjning från statsrådens sida som innebär att samtliga politiska beslut måste reflekteras av ett funktionshinderperspektiv, individens frihet och den egna möjligheten att styra över sitt liv och då också över sitt stöd. Universell utformning innebär att samhället, varor och tjänster utformas och fungerar oavsett allas våra olika behov och förutsättningar. Det är en förutsättning för demokratisk delaktighet på lika villkor för alla. Inte minst är det viktigt att barn och unga med funktionsnedsättning får delta i samhället på lika villkor som sina jämnåriga. om rättigheter för personer med funktionshinder (CRPD) slår fast att ”konventionsstaterna erkänner lika rätt för alla personer med funktionsnedsättning att leva i samhället med lika valmöjligheter som andra personer och ska vidta effektiva och ändamålsenliga åtgärder för att underlätta att personer med funktionsnedsättning fullt åtnjuter denna rätt och deras fulla inkludering och deltagande i samhället”. I praktiken är det kommuner och regioner som ansvarar för en stor del av samhandlingen mellan medborgaren och samhället. vill mot denna bakgrund att regeringen ser över hur staten kan stärka förutsättningarna för kommuner och regioner att bidra till att efterlever konventionen i praktiken. Tillbaka till ursprungstanken med LSS För dem i behov av mest stöd finns LSS-lagen som ger personer med funktionsnedsättningar möjlighet att leva som andra. Det är en viktig lag som vill värna. LSS-lagen reglerar bland annat den personliga assistansen, som infördes i . Grundtanken med den personliga assistansen är att ge ett sammanhållet stöd . På så sätt kan personer med funktionsnedsättning få möjlighet att både ha en fungerande vardag i det egna hemmet och att delta i samhällslivet, fritidsaktiviteter, ha ett arbete eller studera. Personer med behov av assistans ska ha samma individuella frihet och möjlighet att styra över sitt liv som andra medborgare, och då också möjlighet att styra över sitt stöd. har det skett en rad försämringar på assistansområdet. En del av försämringarna handlar om att regeringen gett direktiv till utredningar och om att kostnaderna för assistansen måste minska. Det har också varit en rad orimliga domstolsbeslut som har lett till att många människor fått sin hjälp indragen. Det är en utveckling som behöver vändas och i överenskommelsen med regeringen har tillsammans med Liberalerna varit pådrivande i att få till den lagändring som genomförts om att andning och sondmatning är grundläggande behov. Det behövs fortfarande en översyn av definitionen av grundläggande behov i sin helhet. vill gå tillbaka till det som är ursprungstanken med LSS, att ge personer med funktionsnedsättning rätten att leva som alla andra. Vi måste öka tryggheten för alla de barn, vuxna och deras anhöriga som är beroende av LSS för att klara sin vardag. Ingen ska behöva känna oro för att inte få den hjälp de behöver. Därför behövs långsiktiga villkor för att slå fast rätten till stöd och skapa trygghet för medborgare som har behov av assistans. Det innebär ett renodlat statligt huvudmannaskap samt behov av större kontinuitet och ökad diagnoskompetens hos handläggare på . Möjlighet till studier och arbete för alla En stor andel unga och vuxna med funktionsnedsättning står ofrivilligt utanför arbetslivet. Även personer med funktionsnedsättningar som inte behöver innebära nedsatt arbetsförmåga har svårare att få jobb än personer utan funktionsnedsättning.