mot · H802639 · 2020-09-30 00:00:00 — inte regleras i lag har institutet varit föremål för rättsväsendets prövning vid dess användning, och följaktligen har utformat riktlinjer för när provokativa åtgärder får användas. Institutet har även relativt utretts i SOU 2010:103, vari det lämnas förslag för en revidering av när provokativa åtgärder är tillåtliga. Utredningen synes visserligen vilja utvidga användningen av brottsprovokation men förslaget har en punkt som skulle innebära att institutets effektivitet kraftigt hindras, nämligen att det framprovocerade brottet inte lagförs. Vid viss brottslighet som är särskilt svår att annars beivra samt är av allvarlig karaktär finns skäl att sätta denna del av förslaget åt sidan. Ett exempel på sådan brottslighet är nätpedofili, där i ett fall lyckades identifiera flertalet vuxna som hade kontaktat vad de trodde var en minderårig i sexuellt syfte. I vissa fall kan dessa identifierade kontakter vara mönster, i vissa fall kan de vara engångsföreteelser. Detta är allvarliga brott och bör straffas, oavsett hur sådan bevisning har kommit fram. En ny utredning bör således tillsättas, med utgångspunkt i den ovannämnda utredningen, med uppdrag att klarlägga för vilka brott det finns ett behov av att nyttja brottsprovokation för att beivra dem. Utredningen bör även återigen lämna förslag på hur en lagreglering av institutet kan se ut, med ändringen att den framprovocerade gärningen ska vara straffbar. Straffrabatt vid otillåten utredning Om eller säkrar bevisning om brott genom otillåtna utredningsmetoder, såsom brottsprovokation eller felaktigt använd bevisprovokation, får gärningsmannen enligt rådande praxis sänkt straff. Att bevisning har säkrats genom otillåtna metoder innebär inte att det begångna brottet är mindre allvarligt, varför detta inte bör anses vara relevant vid straffmätningen. Oavsett förslag om revidering av exempelvis brottsprovokation så bör dock både polis och åklagare följa de regler som gäller. Användning av otillåtna utredningsmetoder bör därför snarare vara ett separat ärende från domstolsprocessen, i form av en internutredning om tjänstefel eller liknande. Problematiken med narkotikaförsäljning, skjutningar och sprängningar ökar. Ett verktyg i kampen mot organiserad kriminalitet är att enklare kunna visitera personer som rör sig i områden eller på platser som ofta är betingade av grov kriminalitet. krävs en konkret brottsmisstanke för att personer ska kunna visiteras. En princip om personlig integritet som är värd att värna, men inte i all oändlighet. Det krävs krafttag för att råda bot på den osäkerhet som biter sig alltmer fast i samhället. Således bör åklagare ges möjlighet att, på anmodan av , besluta om en visitationszon. Så bör ske när polisen märker av en förhöjd brottslighet i ett visst område eller på en viss plats samt när de har fog att anta att så kommer att ske. Möjligheten att komma åt vapen, narkotika eller andra illegala ting får anses stå över den smärre olägenhet som en kortare visitation av ordningsmakten anses innebära. Det bör utredas om det finns behov av en ny lag som ger regeringen, på förfrågan från ordningsmakten eller på eget initiativ, möjlighet att utlysa tillfälliga undantagstillstånd i tydligt geografiskt avgränsade områden och . Undantagstillstånden bör innefatta en möjlighet att tillfälligt begränsa medborgarnas rörelsefrihet inom det avgränsade geografiska området. De bör även tillfälligt utöka polisens befogenheter att göra tillslag mot bland annat enskilda personer, lokaler och bostäder. Andra västländers lagstiftning bör användas som modell då många länder har lagstiftning som är beprövad. Militära resurser till stöd för polisens arbete Till följd av bland annat gängkriminalitet och ett växande antal utanförskapsområden kombinerat med en länge underfinansierad polismyndighet, är situationen ansträngd. möjlighet att samarbeta med Försvarsmakten ska därför stärkas så att det, vid särskilda tillfällen, ska vara möjligt att använda militära resurser vid gränskontroller för att frigöra polisiära resurser till brottsbekämpande verksamhet. Vi vill även se över möjligheterna att använda militära resurser för att bevaka utsatta polisstationer och för att ge understöd till så att det kan agera mot införsel av illegala vapen i större utsträckning. Innan nedläggningen utgjorde beredskapspolisen en resurs om cirka 1 500 man som med mycket kort varsel kunde sättas in som förstärkning till den ordinarie polisen. Bara i kunde vid särskilda händelser 300 man kallas in på . Beredskapspolisen användes sällan, trots att lokala polismyndigheter begärde att få använda resursen. En majoritet av de inkomna ansökningarna avslogs av . När resursen sedan avvecklades anfördes det låga nyttjandet som ett av skälen. Det finns nu goda anledningar att ompröva beslutet och återinföra beredskapspolisen. personalstyrka är gravt underdimensionerad och det kommer att ta år, även om nödvändiga reformer sker och inte försenas ytterligare. Samhället blir allt otryggare och organiserad kriminalitet är alltjämt ett betydande hot och terrorism en ständig farhåga. har konsekvenserna av bristande polisiära resurser vid större händelser kunnat ses. Det torde vara ostridigt att det finns ett behov av beredskapspolisen i dessa situationer. Det är bättre att ha möjlighet att tillfälligt förstärka polisen än att sakna personal när det krävs som allra mest. Beredskapspolisen bör därför återinföras. Förenklade regler för avlägsnande får förelägga en person att ta bort anordningar som har placerats på en offentlig plats utan tillstånd eller i strid med kommunala ordningsföreskrifter. En offentlig plats är en väg, gata, trottoar, park eller liknande som är upplåten för allmänheten, det vill säga en plats som ofta används. Platsen ägs ofta av kommunen. Följs inte föreläggandet får vidta åtgärder. får även annars ingripa för att avvärja en straffbelagd handling. Det första problemet är att polisen inte ingriper i de fall då EU-tiggarna utnyttjar en offentlig plats för bostadsändamål. Det sker regelbundet och kan bevittnas runt om i våra städer. Gäller det däremot en otillåten bosättning på en plats som inte är offentlig är ordningslagen inte tillämplig och markägaren får i stället vända sig till för att ansöka om särskild handräckning. Men för att kronofogden ska avhysa dem tvingas markägaren dokumentera deras boende. Utöver det måste markägaren identifiera de boende och för att göra detta ber man om polisens hjälp, vilket ofta tar . Det kostar pengar per person som ska förmås flytta och betalningsansvaret hamnar ofta på sökanden. Utgångspunkten är också att svaranden ska delges ansökan och få tillfälle att yttra sig och kunna överklaga beslut. Hela denna process är långdragen, ineffektiv och leder till att EU-migranterna ges tid att skräpa ner och ockupera allmänna områden. Ett sådant exempel är kåkstaden i . Dessutom måste hela processen upprepas om lägren bara flyttas . Kronofogden ska inte hantera dessa frågor. Det ska inte föreligga någon besittningsrätt i dessa fall samt polisen ska när som helst kunna avlägsna boende i illegala kåkstäder utan något specifikt krav på identifikation eller dokumentation. Nationellt förbud mot tiggeri Tiggeri är inte vägen ur fattigdom; i stället medför det en risk att cementera fattigdom och utanförskap, där barn växer upp utan att gå i skolan. Tiggeriet är även starkt kopplat till människohandel där organiserade ligor utnyttjar utsatta människor till att tigga i . Argumentet mot att förbjuda tiggeri har varit att det inte går att förbjuda fattigdom eller att tiggarna kommer att fortsätta även om de riskerar ett fängelsestraff. Detta motbevisas dock av exempelvis där förbudet, och framför allt den senaste straffskärpningen, har resulterat i färre tiggare på danska gator. Skälen är övervägande för att införa ett nationellt tiggeriförbud; detta bör ges regeringen till känna. Återinförd möjlighet att använda kräkmedel mot misstänkta narkotikalangare Historiskt sett har det funnits möjlighet att använda kräkmedel som metod för att snabbt och effektivt få fram bevisning när en knarklangare har svalt narkotika. Efter ett beslut av riksåklagaren, som ansåg att syftet inte stod i proportion till metoden, är detta inte längre tillåtet. De nya rutinerna har lett till en mer omständlig process. Efter gripande måste beslut fattas om att den som misstänkts ha svalt narkotika ska röntgas på sjukhus för bevisning av kapslar i magen, sedan måste beslut fattas om att den misstänkte ska förvaras under ständig bevakning tills denne har uträttat sina behov och häktespersonal får sedan rota runt i avföring för att hitta kapslarna och ta narkotikan i beslag. Kräkmedel är ett billigt, effektivt verktyg, både som metod för polisen och som en avskräckande åtgärd. Möjligheten att använda kräkmedel i detta syfte bör således återinföras. poliser gör sitt yttersta för att skydda, vårda och säkerställa tryggheten. Samhället har en skyldighet att ställa upp för dem när de själva blir utsatta för våld, hot och trakasserier, oavsett om det sker vid utryckning, i det vanliga arbetet på polisstationer eller utanför arbetet. Enligt en rapport från uppgav sju av tio poliser att utsattheten för hot och våld ökat . av de hot- och våldsutsatta har drabbats av flaskkastning, en företeelse som inte ens fanns med som svarsalternativ i liknande undersökningar och . Den grupp som har utsatts mest för hot, våld eller trakasserier är ingripandepoliserna, där av de tillfrågade uppgav att de hade blivit utsatta för hot. Det ska aldrig råda någon tvekan om att det finns tillräckligt med resurser för att de som utsätts för stenkastning snabbt ska kunna få förstärkning. Det ska heller inte finnas något tvivel bland poliserna i fråga om att rättsstaten gör sitt för att förhindra att de utsätts för hot och våld. Politiker och samhället har ett ansvar att upprätthålla en hög nivå av respekt för yrket och de som utövar det. Parallellt med kriminaliseringen av våld och attacker mot blåljusverksamhet är det nödvändigt att rättssamhället även markerar tydligt i första ledet – mot hoten och trakasserierna. För att motverka detta bör straffet för hot mot tjänsteman skärpas. Ett olaga hot mot en polis bör alltid bedömas som ett grovt brott. Störande vid polismans ingripande har en polisman rätt att avvisa eller avlägsna en person från en plats när det är nödvändigt om någon genom sitt uppträdande stör den allmänna ordningen eller utgör en omedelbar fara för denna. Rätten föreligger även om så behövs för att en straffbelagd handling ska kunna avvärjas. Personer kan dock utan risk för påföljd störa polisens arbete genom att distrahera och förolämpa en polis, i vissa fall med följden att polisens arbete hindras. I får en polisman som utför ett uppdrag under inga omständigheter störas eller närmas i onödan genom beröring, rop eller annat störande sätt som gör det svårare för polisen att utföra sitt uppdrag. Den som inte lyder en polismans befallning kan avlägsnas från platsen, gripas och dömas till böter eller fängelse. En liknande ordning bör införas i . Därför bör 13 § polislagen (1984:387) utvidgas till att även innefatta en möjlighet för polisen att avvisa, avlägsna och omhänderta personer som medvetet stör eller provocerar en polis. Den som distraherar en polis i sitt arbete bör även kunna straffas för störande av polismans ingripande, varför en kriminalisering om störande av polis bör genomföras. Lättare för poliser att få tillstånd att bära vapen utanför tjänsten Enligt 28 § föreskrifter och allmänna råd om polisens skjutvapen med mera får det beslutas, om det föreligger synnerliga skäl, att en polisman som är utsatt för ett allvarligt hot med anledning av tjänsten får bära den tjänstepistol som han eller hon har tilldelats. Med anledning av den senaste tidens destruktiva utveckling finns skäl att lätta på restriktionerna så att fler poliser får möjlighet att bära sitt tjänstevapen . Förenkla för poliser att få skyddade uppgifter Det har blivit vanligare med poliser, främst de som arbetar i yttre tjänst, som efterfrågar skyddad identitet. Detta är en följd av att de ofta filmas av allmänheten under ingripanden. Denna identifiering av polismän kan leda till att de och deras närstående utsätts för hot och våld, även utanför tjänsten. För att säkerställa tryggheten för poliser och deras familjer bör skyddad identitet beviljas samtliga poliser i yttre tjänst som efterfrågar det. Ett ytterligare exempel på en sådan åtgärd är att tjänstekorten endast visar en identifikationsuppgift utan namn. Anonymitet i rapporter som rör organiserad brottslighet I kampen mot den grova organiserade brottsligheten måste polisernas identitet skyddas i större utsträckning. har flera poliser och deras hem blivit mål för attacker, och de och deras familjer är i fara även utanför tjänsten. Samhället ska aldrig acceptera att barn och anhöriga blir måltavlor när kriminella försöker undgå rättvisan. Även poliserna själva är i behov av skydd; den allt grövre kriminaliteten innebär att åtgärder måste vidtas i syfte att garantera både deras säkerhet och deras effektivitet i beivrandet av densamma. Således bör en utredning tillsättas i syfte att utröna hur poliser kan anonymiseras i rapporter och liknande som rör organiserad brottslighet. Stärkt rätt till kränkningsersättning Ersättningen tilldelas offer som har utsatts för ett brott som inneburit en allvarlig kränkning. Den bedömning som ligger till grund för hur allvarligt ett brott har varit skiljer sig dock beroende på vilken yrkesgrupp offret tillhör. Poliser och ordningsvakter är yrkesgrupper som anses ha bättre förutsättningar än andra att tåla angrepp, och de lider därför en större risk att inte beviljas kränkningsersättning – som skulle ha beviljats om de hade utsatts för brottet i ett annat yrke. Ingen ska behöva utstå våld, hot eller kränkningar i yrkesutövningen. Därför ska rätten till kränkningsersättning för poliser ses över med utgångspunkten att den ska stärkas. På grund av brist på polisiär personal har andra organ tagit över vissa trygghetsskapande uppdrag. Ett av dessa organ är ordningsvakter. Ordningsvakter skapar trygghet och upprätthåller ordning på de platser och i de situationer som polisen inte mäktar med. De utgör ett betydande och viktigt komplement till polisen men saknar vissa befogenheter för att utgöra ett tillräckligt effektivt sådant. Larmanordningar på fordon används förutom av de traditionella blåljusverksamheterna även av trafikledningen i SL-uppdraget. Det finns dock anledning att anse att även ordningsvakter kan ha behov av blåljus i vissa uppdrag. Detta behov föreligger exempelvis vid uppgifter i samverkan med SL, vilket kan göra skillnad på liv och död. Ordningsvakter åker på incidenter såsom pågående misshandel, rån, våldtäkt, slagsmål, överdos och människor som står på perrongen och väntar på att hoppa framför ett tåg. Ordningsvakternas kollegor kan ofta hamna i underläge mot gäng och andra element. Det har även förekommit att poliser har varit i underläge och blivit stöttade av ordningsvakter. Att ordningsvakter inte får använda blåljus i sådana situationer är försvårande eftersom ordningsvakter som åker på ett larm dels måste hålla hastighetsgränserna, dels hindras i högre grad av annan trafik. Att utöka ordningsvakters befogenheter till att bli alltmer polisiära är något som måste göras med försiktighet. Ordningsvakter har dock, bland annat på grund av bristande resurser, blivit en essentiell del i samhällets ansträngningar att upprätthålla ordningen. Det föreligger således anledning att utöka deras befogenheter för att bättre möta de varierade och påfrestande uppgifter som ordningsvakter handhar. Blåljus kan och bör regleras till att bara få användas vid larm med en viss prioritet, t.ex. prioritet 1, och därmed endast efter godkännande från uppdragsgivaren eller en högre instans. En utredning som omfattar vad som har anförts ovan bör tillsättas i syfte att bättre nyttja den viktiga resurs som ordningsvakter har kommit att bli. Samhället har blivit allt hårdare, och människor som bär kniv hör till vardagen och är mer benägna att använda våld mot bland annat ordningsvakter. För att möta en sådan samhällsutveckling behöver yrkesgrupper som verkar för trygghet nya verktyg. Ett exempel av många är då en man vid i drog kniv mot ordningsvakter. Det slutade med att de var tvungna att slå batongslag mot huvudet för att få kontroll på personen. OC-spray hade kunnat användas, vilket hade inneburit mindre våld än batong men med mer effekt. Batongen används när personen står nära medan OC-spray skapar utrymme att agera på avstånd samt för att få kontroll på personer vid ett ingripande där batong eller den fysiska styrkan inte räcker. Ordningsvakter bör, efter prövning och godkännande av polis, få bära och använda OC-spray. Ofta när en omhändertagen person väntar på polis tar det mellan en och innan polisen kommer. är personen väldigt utåtagerande spottar och sparkas trots att personen är belagd med handfängsel. Detta resulterar i att ordningsvakter får lägga ett benlås, vilket gör ont för personen samt är fysiskt krävande för vakten och kan resultera i skador. Skulle ordningsvakter ha möjlighet att belägga personen med benfängsel skulle det göra mindre skada på personen, öka kontrollen över personen och minska skaderisken. Även spotthuva skulle underlätta arbetet då de brukar få hålla i huvudet för att slippa få spott på sig. Det finns även stor risk att bli smittad av olika sjukdomar med mera. är något som bevakningsföretag själva skulle kunna utföra. Skulle transporten kunna delegeras till ett bevakningsföretag för en som är omhändertagen för LOB eller PL 13 skulle polisen kunna prioritera andra saker som är viktigare.