mot · H8022552 · 2020-10-05 00:00:00 — Beroende på vilka uppgifter som avses, och i vilka situationer de upptagits, gäller olika regler för deras lagring och användande. I likhet med vad anförde i sitt yttrande över utredningsbetänkandet Klarlagd identitet (SOU 2017:93), anser att det är av högsta vikt att rättsvårdande myndigheter får möjlighet att ta upp, lagra och få åtkomst till dessa uppgifter i så stor utsträckning som möjligt. Det nämnda betänkandet förslår redan vissa åtgärder för att förbättra myndigheternas möjlighet att uppta, lagra och få åtkomst till biometriuppgifter. Regeringens förslag Vissa identitetsfrågor inom utlänningsrätten, som väntas , innebär ett litet steg i rätt riktning. Regeringen bör dock skyndsamt utreda ytterligare möjligheter för myndigheterna att uppta, lagra och få åtkomst till fler typer av biometriska uppgifter i samband med olika delar av utlänningars kontakter med myndigheter, inklusive ansökningsförfaranden, utredningar, kontroller eller inresa till och utresa från . Att ett uppehållstillstånd beviljats i enlighet med lag och under korrekta former innebär inte att grunden för uppehållstillståndet kvarstår efteråt. Det är inte ovanligt att utlänningar som beviljats uppehållstillstånd på grund av anknytning till en partner avslutar relationen efter ankomsten. Likaså förekommer det att skyddsbehövande reser hem till landet mot vilket man beviljats asyl. Detta är förstås oacceptabelt och måste medföra att uppehållstillståndet återkallas eller att det ursprungliga beslutet upphävs och att utlänningen utvisas. Det finns bestämmelser om återkallandet av uppehållstillstånd. Reglerna är dock skrivna så att det ofta krävs synnerliga skäl för att återkalla ett tillstånd. Detta, tillsammans med bristande riktlinjer från regeringen, gör att inte prioriterar vare sig kontroller eller återkallanden i sig. Enligt uppgifter bland medarbetare på betraktas det ofta som meningslöst att ens lägga upp ett ärende om återkallelse, trots att det kan förefalla uppenbart att utlänningen i fråga förverkat sin rätt att vistas i . anser att återkallandet av uppehållstillstånd måste bli vanligare. Detta bör först och främst göras genom att lagstiftningen förändras så att det blir lättare att återkalla uppehållstillstånd. Det ska inte längre krävas synnerliga skäl för att återkalla ett uppehållstillstånd om utlänningen inte längre uppfyller kraven för tillståndet eller lämnat oriktiga uppgifter eller medvetet har förtigit omständigheter som varit av betydelse för att få tillståndet. Vidare bör regeringen ge i uppdrag att prioritera handläggningen av dessa ärenden, i synnerhet vad gäller förebyggande kontroll. Förbättrad kommunikation mellan myndigheter Ett stort problem när det gäller kontroller och återkallanden av tillstånd är att kommunikationen mellan myndigheterna är dålig. Otaliga utredningar (såsom SOU 2017:93) och rapporter (såsom RiR 2020:07) har beskrivit hur exempelvis och har svårt att kommunicera, främst på grund av omfattande sekretessbestämmelser och icke-kompatibla system. Detta gör att nödvändiga uppgifter inte kommer fram eller att enkla förfrågningar kräver ett omfattande merarbete. anser att stuprörsmentaliteten bland tjänstemännen måste upphöra och att sekretessbestämmelser inte längre ska hindra kommunikationen mellan myndigheterna. Regeringen bör återkomma till med förslag om hur rådande sekretessbarriärer i exempelvis utlänningsdatalagen kan utmönstras, så att tjänstemän på olika myndigheter i högre grad ska få tillgång till relevant och nödvändig information, i synnerhet när det gäller kontroll av utlänningars rätt att vistas i . Mer resurser till för återkallelser Regeringen har genomfört en rad neddragningar av anslag, som fått till följd att nödvändiga reformer inte kunnat genomföras och att kompetens och nödvändig personal sagts upp. Myndigheten har tvingats påpeka att anslagen inte varit tillräckliga, exempelvis i juliprognosen, där myndigheten påpekade att försvarsverksamheten skulle behöva minska på grund av bristande anslag. Givet vad som redan sagts om bristande prioritering för återkallandeärenden är det viktigt att regeringen utöver övriga reformer anslår särskilda medel enkom för att identifiera potentiella återkallelseärenden och handlägga dem. Återreseförbud ska bli norm vid utvisningsbeslut från Ett beslut om utvisning eller avvisning meddelat av kan enligt 8 och 12 kap. utlänningslagen innehålla ett återreseförbud, som innebär att en utlänning inte får återvända till . Detta gäller särskilt om utlänningen fått en tidsfrist för frivillig återresa och inte reser hem . Återreseförbudets varaktighet får bara överstiga om utlänningen innebär ett allvarligt hot mot allmän ordning och säkerhet. anser att det måste betraktas som självklart att en utlänning som utvisas från har en plikt att följa svensk lag och lämna vårt land. En utlänning som efter en lång juridisk process fått ett avslag bör alltid beläggas med återreseförbud, om han eller hon inte återvänder frivilligt under tidsfristen. Om en tidsfrist inte meddelats, exempelvis för att det finns risk för att utlänningen avviker eller utgör en risk för allmän ordning och säkerhet, bör utlänningen alltid beläggas med återreseförbud. Vissa ärendeslag, såsom asyl, bygger på ett visst mått av förtroende för den asylsökande och en tvivelsmålets fördel. Detta innebär att den sökande får en rad friheter och rättigheter i som andra utlänningar inte får del av, såsom särskild rätt till vård till subventionerade priser eller bidrag från . Kostnaden för mottagande av asylsökande är också enormt stor. En asylsökande som befunnits sakna asylskäl av och fått detta beslut bekräftat i den vidare överklagandeprocessen bör därför också alltid beläggas med återreseförbud. Återreseförbud bör generellt sett inte börja gälla förrän utlänningen konstaterats utrest. De bör också i normalfallet gälla . De särskilda krav som ställs för ett återreseförbud på längre än bör avskaffas. Det bör härvidlag noteras att regeringen tillsatte en särskild utredning kring reglerna för utvisning på grund av brott och även återreseförbud i sådana fall (dir. 2020:44). Regeringen bör förslagsvis bredda utredningen till att också omfatta frågan om utvisning och återreseförbud i andra fall än brott. Återkalla främlingspass och resedokument Enligt passlagen (1978:302) kan ett pass återkallas av en rad olika anledningar, bland annat om passinnehavaren är efterlyst eller har dömts för ett brott. Många av bestämmelserna i passlagen gäller även främlingspass och resedokument som utfärdas för utlänningar. Regleringen om återkallelse omfattar dock inte dessa handlingar, varför saknar möjlighet att återkalla dem, oavsett omständigheter. Detta blir särskilt stötande i fall som rör hedersvåld och tvångsgiftermål, då en annan än innehavaren själv förfogar över handlingen. Frågan har redan berörts inom ramen för Utredningen om starkare skydd mot barnäktenskap, tvångsäktenskap och brott med hedersmotiv, som i sitt slutbetänkande bland annat föreslog att resedokument och främlingspass skulle kunna återkallas (SOU 2018:69). har i sitt slutbetänkande likaså föreslagit att främlingspass och resedokument bör kunna återkallas (SOU 2017:93). Det är tydligt att starka skäl talar för att främlingspass och resedokument bör kunna återkallas vid en rad olika situationer. anser därför att regeringen bör möjliggöra återkallelse av främlingspass och resedokument enligt villkor liknade dem för pass. Detta kan dels ske genom förtydliganden av regeringen i utlännings- och passförordningen, men i ett senare skede även i pass- och utlänningslagen, i vilket fall förslag om att sammanföra regleringarna i en och samma lag bör beaktas. noterar att regeringen i lagrådsremissen Vissa identitetsfrågor inom utlänningsrätten föreslagit vissa förändringar som går i linje med våra förslag. Regeringens förslag innebär dock att möjligheterna att återkalla främlingspass eller resedokument blir påtagligt begränsade. Regeringen bör omarbeta förslagen så att det blir lättare att återkalla främlingspass och resedokument samt framlägga förslagen för . Återvändandeverksamheten, som syftar till att få utlänningar utan tillstånd i att återvända till sitt hemland, är uppdelad mellan i huvudsak tre myndigheter: , och Kriminalvården. Otaliga rapporter har visat på en rad oegentligheter i arbetet. Här kan exempelvis nämnas , kostnader och effektivitet (RiR 2020:07), som indikerat stora problem när det gäller samarbetet mellan de olika myndigheterna, ansvarsfördelningen och även den ekonomiska styrningen och effektiviteten. lagstiftningsarbete, såsom regeringens proposition Moderna och rättssäkra regler för att hålla utlänningar i förvar (prop. 2017/18:284), har utgjort försök att förbättra situationen, utan resultat. Det är tydligt att den svenska återvändandeverksamheten inte fungerar. Trots stora investeringar och löpande kostnader stannar en mycket stor del av dem som ska utvisas kvar i . Kostnaderna per verkställd utvisning har rentav ökat kraftigt. tvingas Kriminalvården agera taxiverksamhet åt förvar, medan i stor utsträckning saknar tillgång till information eller insyn i viktiga frågor. En kontinuerlig trend i utlänningsrätten har varit att utlänningsfrågorna kommit att koncentrerats alltmer i en enda centralt ansvarig myndighet, . Sålunda genomför inte längre asylutredningar och Arbetsförmedlingen ansvarar inte längre för mottagning av asylsökande. övertog också dåvarande huvudansvaret för verkställighet av beslut om utvisning och avvisning från länspolismyndigheterna. Det förefaller rimligt att denna process fortsätter och att , som redan handhar hela processen kring invandringen till , inklusive utredning och praktisk mottagning av asylsökande, och därtill driver återvändandeenheter och förvarsverksamhet för utlänningar, skulle få ett eget ansvar för den svenska återvändandeverksamheten. Genom en sådan reform skulle Kriminalvården och i många fall även få större möjlighet att fokusera resurser och organisation på sina respektive kärnverksamheter, medan de problem som rör kommunikation och samverkan mellan skilda myndigheter skulle minimeras. skulle alltjämt, genom gränspolisen, vara huvudansvarig för att upprätthålla gränskontroller och i vissa fall även inre gränskontroller. Men skulle få ett större ansvar inom områden där de redan har ett huvudansvar och skulle kunna fullfölja målet att upprätthålla den reglerade invandringen även i de fall en utlänning avvikit eller gått under jorden. På så sätt skulle arbetet kunna effektiviseras och onödig byråkrati kunna undvikas. Regeringen bör därför anställa en utredning om hur återvändandeverksamheten ska reformeras för att uppnå större effektivitet. Ökad möjlighet till förvarstagning Ett stort problem när det gäller utvisningar av utlänningar är att den nuvarande lagstiftningen ger goda möjligheter för dem att gömma sig efter att de fått ett beslut om utvisning. Det är endast i undantagsfall som en utlänning kan tas i förvar i samband med att ett utvisningsbeslut meddelas. går också klart utöver de miniminivåer kring förvarsverksamheten som uppställer i återvändandedirektivet (2008/115/EU). anser att det bör ske en förändring i lagstiftningen så att det i fler fall blir möjligt att ta en utlänning i förvar inför utvisning eller i andra relevanta fall. Det bör till exempel i högre utsträckning vara möjligt att förvarsta utlänningar även innan en tidsfrist för frivillig hemresa löpt ut eller innan utvisningsbeslutet vunnit laga kraft. Det bör i samtliga fall vara möjligt att ersätta förvarstagning med andra former av övervakningsåtgärder, såsom elektronisk fotboja, anmälningsplikt, helgarrest, hemarrest, utegångsförbud eller andra begränsningar i rörelsefrihet. Målet bör vara att får ett brett batteri av möjliga åtgärder att ta av eller kombinera, alltefter den specifika situationens behov. Den svenska gränspolisen lider av en akut brist på förvarsplatser, beroende dels på den stora anstormningen 2015, men också svårigheterna att av olika praktiska anledningar verkställa utvisningar av utlänningar. måste utvisningsdömda regelbundet släppas fria, eftersom det inte finns några lediga förvarsplatser. Att , som beviljat över 1,2 miljoner uppehållstillstånd , endast har omkring 520 förvarsplatser är därför fullständigt orimligt. Det blir än mer orimligt när tydligt anger i prognoser och andra redogörelser att förvarsverksamheten är underfinansierad och kommer att behöva skäras ned om inte regeringen omgående tillför medel. anser detta oacceptabelt och avser så fort som möjligt utöka antalet förvarsplatser så länge det finns ett behov. Det är dock viktigt att komma ihåg att fler förvarsplatser i sig inte kommer att förbättra situationen i nämnvärt, på samma sätt som ett större badkar inte kommer att hjälpa dig mot vattenskador ifall avloppet är tilltäppt. Med tanke på att kostnaderna för att hålla en utlänning i förvar är mycket höga, måste en satsning på förvar alltid gå hand i hand med satsningar på att verkställa fler utvisningar. Tillsammans med de övriga reformer som föreslår nedan kommer detta att leda till en dramatisk ökning av genomförda utvisningar och att antalet illegala migranter i minskar. Förbättra säkerheten på landets förvar I takt med att migrationsflödena till ökat har också ansträngningarna på förvar nått bristningsgränsen. Frågan om antalet försvarsplatser har redan behandlats, men problemen beror också på bristande säkerhet till följd av motstridig lagstiftning. Förvaren ska vara i slutna anläggningar där utlänningar placeras med tvång, men saknar de anställda många helt nödvändiga befogenheter som krävs för att upprätthålla säkerhet och en fungerande arbetsmiljö. Möjligheterna till olika kontroller och visitationer av de intagna och deras bostadsrum är starkt begränsade, våldsamma och hotfulla utlänningar som omhändertas placeras på förvar istället för häkten och personal saknas för olika former av transporter. Massrymningar har skett, den senaste så sent som . Allt detta har regeringen redan informerats om av , dels i en skrivelse 2017, dels kontinuerligt . Likväl fortsätter problemen, utan att regeringen vidtagit några åtgärder. anser att fungerande, säkra och kostnadseffektiva förvar är ett grundfundament för den svenska utlänningsrätten och kräver att regeringen tar fasta på kritik och vidtar åtgärder. Kriminalisera rymning från förvar Utöver att förbättra säkerheten på förvaren bör regeringen kriminalisera själva rymningen i sig. Det har redan konstaterats ovan att en rad brott mot utlänningslagen sällan eller aldrig bestraffas i praktiken, vilket gör det än mer stötande att utvisningsdömda utlänningar som med våld rymmer från ett förvar inte på något sätt straffas för det. föreslår därför att rymningar från förvar ska bli straffbara. Straffet bör först och främst vara böter, men isolering och förlust av förmåner inne i förvaret bör också förekomma. En utlänning som försökt rymma bör också beläggas med ett livslångt återreseförbud. Återtagandeavtal med främmande stater Ett av de största problemen med att verkställa utvisningar är att hemlandet inte vill ta ansvar för utlänningen. Flera länder kräver särskild dokumentation eller ställer exempelvis krav på full frivillighet för ett återvändande. I andra fall är det uppenbart att länder obstruerar och förhalar verkställandet, vilket innebär stora kostnader för svenska skattebetalare. är det tydligt att när väl ett fungerande återtagandeavtal kommer på plats, som med 2016, förändras hela situationen totalt. anser att detta måste betraktas som helt oacceptabelt att främmande stater vägrar ta ansvar för sina egna medborgare. Vi anser att bör anta en mer aktiv position i denna fråga och låta frågan om utvisningar väga tyngre i relationen med främmande makter. bör sätta press genom olika instrument för att andra stater ska ta sitt ansvar, oavsett om det gäller utlänningar som utvisats från på grund av brott eller som en följd av ett avslagsbeslut från . Instrument som bör nyttjas är det eventuella bistånd som eller EU, direkt eller indirekt, ger till de berörda länderna. Om länderna vägrar ta emot sina egna medborgare bör de inte heller kunna få finansiellt eller annat stöd av vare sig eller EU. Även andra former av diplomatiska påtryckningar och sanktioner bör kunna nyttjas, i den mån det behövs i den enskilda situationen, och till den grad som krävs. Länder som inte erhåller bistånd bör ändå kunna utsättas för sådana påtryckningar att de tar sitt ansvar. Liksom ovan bör detta kunna ske unilateralt från svenskt håll, även om en gemensam ansats med andra EU-länder eller hela unionen vore fördelaktig. Avtal för utvisningar till säkra tredjeländer I vissa fall är det inte möjligt att utvisa utlänningar till sitt hemland, exempelvis för att de riskerar omänsklig behandling i hemlandet. Det kan också vara att det inte går att avgöra vilket land som utlänningen ska utvisas till. I sådana fall bör det utredas om särskilda avtal kan slutas med säkra tredjeländer, dit utlänningar kan utvisas. Huruvida utlänningen har en anknytning till tredjelandet i fråga ska inte vara avgörande, så länge det inte strider mot internationella åtaganden. I och med hur viktig denna fråga är för upprätthållandet av reglerad invandring måste regeringen anstränga sig för att få till dessa avtal. Vid behov ska regeringen använda sig av dels internationellt bistånd, dels handelsrelationer för att få till ett fungerande samarbete. Obligatorisk utvisning vid synnerliga grova brott När kom till 1951 fastslogs i artikel 33:1 principen om ”non‑refoulement”, alltså att en flykting inte ska utvisas till ett land där denne riskerar hot mot liv eller frihet. I efterföljande punkt beskrivs dock att en flykting som dömts för synnerligen grova brott och utgör en samhällsfara i sagda land, inte kan åberopa denna princip. står bakom principen om non-refoulement, men anser liksom flyktingkonventionens upphovsmän att den bör komma med ett individuellt ansvar. Som motprestation för att garanteras slippa utvisning, ska en utlänning som fått skydd i inte begå synnerligen grova brott såsom våldtäkt eller mord det tar att bli svensk medborgare med en sverigedemokratisk politik. Om en utlänning som fått skydd i ändå begår synnerligen grova brott enligt ovan, har denne brottsling valt att frånsäga sig sin rätt att åberopa non‑refoulement och ska efter avtjänat straff utvisas från på livstid. ska alltså fortsatt garantera utlänningens rätt att slippa refoulering, så länge denne inte missbrukar förtroendet genom att mörda eller våldta kvinnor, barn eller män i . menar att detta dels är grundläggande ur ett brottsofferperspektiv, dels till skydd för medborgarna och slutligen för att medborgarnas förtroende för rättsväsendet ska upprätthållas. Att vistas i är ingen självklar rättighet, och utvisning ska i dessa fall inte ses som en del av ett straff utan en indragen förmån. är bundet av vissa åtaganden inom och vissa andra instrument, som gör det omöjligt att utvisa även synnerligen grova våldsbrottslingar i fall de riskerar hot mot liv eller frihet i hemlandet. Regeringen bör därför arbeta aktivt för att återigen ska få självbestämmande över denna fråga, och fullt ut kunna implementera flyktingkonventionens bestämmelser genom att alltid kunna utvisa utlänningar som begår synnerligen grova brott. Den dåvarande regeringen beslutade att i praktiken släppa kravet på att EES-medborgare skulle registrera sig hos vid en vistelse som översteg . Argumentet var att kravet för EES-medborgare att låta folkbokföra sig hos om de avsåg bosätta sig i redan innebar ett registreringskrav och att ett krav att också besöka skulle vara oproportionerligt. Följden av reformen blev att endast i liten omfattning vet hur många och vilka EES-medborgare som vistas i riket. Detta gäller särskilt i fall då en EES-medborgare inte avser bosätta sig i och därför inte har någon anledning att besöka . Därför vill återinföra kravet på registrering, för en bättre översikt av invandringen från andra EU-länder. Genom registreringen kommer också att ha möjlighet att kontrollera vistelsetid i landet och utvisa de personer som missbrukar den fria rörligheten. Huruvida det är eller som ska registrera EES-medborgare bör särskilt utredas. Straffa missbruk av fri rörlighet Det är tydligt att majoriteten av de missbruk som uppdagas gällande EES-medborgares fria rörlighet härrör från vissa enskilda stater, däribland och . Det kan inte accepteras att dessa stater underlåter att ta ansvar för sina medborgares förehavanden. EU bör därför sätta press på dessa stater, så att de följer sina åtaganden inom ramen för den fria rörligheten. förmåga att självmant sätta press på enskilda medlemsstater är begränsad. Däremot är det rimligt att gränspolisen inom ramen för de återinförda gränskontroller som föreslår ovan, särskilt arbetar med missbruk av den fria rörligheten som härrör just från vissa enskilda medlemsstater. Detsamma gäller den återinförda registrering som föreslogs. Alla möjligheter som EU:s direktiv om den fria rörligheter beskriver, alltså nödvändiga åtgärder och sanktioner mot missbruk, bör komma till användning. Skärpta krav för VABO Den rättsliga figuren ställning som varaktigt bosatt (VABO) infördes i efter ett EU-direktiv. En tredjelandsmedborgare med VABO erhåller rätt till fri rörlighet på ungefär samma sätt som en EU-medborgare. Utöver detta ska VABO förenas med ett uppehållstillstånd om . I beslutade regeringen att förena VABO med permanent uppehållstillstånd (PUT). Ursprungligen omfattades inte skyddsbehövande av dessa bestämmelser, men efter en omarbetning av direktivet 2013 som implementerades i svensk lag 2014 fick skyddsbehövande samma rätt till VABO som övriga tredjelandsmedborgare. Året därpå inträffade migrationskrisen, och sedan den tillfälliga lagen trädde i kraft har inte längre skyddsbehövande rätt till permanent uppehållstillstånd, med mindre att de kommit i försörjning genom arbete. VABO har dock blivit en särskild genväg för skyddsbehövande som inte uppfyller de krav som ställs i tillfälliga lagen, då de genom VABO automatiskt får PUT. Visserligen ställs det vissa krav även för att få VABO, men kraven är mycket lägre ställda än vad som gäller i tillfälliga lagen. Till exempel behöver en utlänning inte själv ha någon inkomst eller något arbete för att beviljas VABO, det räcker med att någon annan har en inkomst som man själv får del av. har i sitt slutbetänkande föreslagit att VABO ska förenas med samma krav som kommittén föreslår för PUT i övrigt, alltså språk- och samhällskunskapskrav. motsätter sig förekomsten av permanenta uppehållstillstånd överhuvudtaget och föreslår istället att ställning som varaktigt bosatt ska förenas med ett tidsbegränsat uppehållstillstånd. Dess varaktighet ska efter minimikrav vara . föreslagit bör dock kraven för att erhålla VABO skärpas, så att det utöver skärpta försörjningskrav ställs krav på hederlig vandel samt integration i form av språk- och samhällskunskapsprov. Den fria rörligheten och begränsad svensk välfärd EU:s fria rörlighet innebär visserligen vissa fördelar för och dess medborgare, men skillnaderna inom unionen, främst i nivån på välfärden, innebär också orimliga bieffekter. Att EU-medborgare med uppehållsrätt i kan uppbära svenska bidrag för barn bosatta i hemlandet är naturligtvis helt oförenligt med själva grunden för EU-samarbetet. Direktivet om den fria rörligheten nämner specifikt vikten av att ”personer som omfattas av rätten till bosättning inte utgör en orimlig börda för den mottagande medlemsstatens sociala biståndssystem”. Det står klart att det är regeringens dåliga hantering av frågan som leder till detta de facto-missbruk av den svenska välfärden. menar att regeringen skyndsamt måste tillse, genom regleringsbrev och lagstiftning, att sådana missbruk inte kan förekomma. i (SD)