mot · H8021306 · 2020-10-02 00:00:00 — Som en effekt av detta har statens kostnader för arbetsskadeförsäkringen minskat betydligt, från 1991 till 2019 (ej justerat för inflation). Efter den borgerliga regeringens försämringar av sjukförsäkringen 2008 halverades antalet personer som fick livränta. Inspektionen för socialförsäkringen (ISF) konstaterade i en rapport att färre ansökningar om livränta blivit en konsekvens av ändringar i socialförsäkringen. Att dramatiskt många färre får livränta är en besparing för staten som innebär att samhället glider undan från stöd och ansvar och övervältrar kostnader på utsatta enskilda. Det är ytterligare en orättvisa i ett arbetsliv där det redan finns stora klassmässiga skillnader i risken för olyckor och utslitning. har vidtagit åtgärder för att handläggarna av sjukpenningärenden ska kunna lämna individuell information till sjukskrivna om arbetsskadeförsäkringen. Det är bra, men mer behöver göras. ser mycket allvarligt på de stora brister som präglar dagens arbetsskadeförsäkring. Det är oacceptabelt att arbetstagare som skadas i arbetet inte får den ersättning de har rätt till och att kvinnor och män bedöms olika. Det är hög tid att förändra arbetsskadeförsäkringen. I det följande lyfter vi fram förslag som syftar till att skapa en tryggare och mer rättssäker arbetsskadeförsäkring – en jämställd försäkring som behandlar kvinnor och män lika. 7.1 Tillsätt en ny utredning tillsatte S-MP-regeringen utredningen om en mer jämställd och rättssäker försäkring vid arbetsskada. Utredningen fick i uppdrag att se över försäkringen vid arbetsskada, utifrån syftet att kvinnor och män ska ha lika möjligheter att få skador godkända som arbetsskada samt att se över och förtydliga vissa försäkringsregler. Det handlade alltså inte om någon total översyn av arbetsskadeförsäkringens utformning, utan endast vissa delar berördes. lämnade utredningen sitt betänkande Samlad kunskap – stärkt handläggning (SOU 2017:25). Betänkandet innehåller vissa förslag som, om de genomförs, skulle bidra till en bättre och mer rättssäker arbetsskadeförsäkring. Utredningen innehåller dock inte några förslag som på allvar skulle komma till rätta med de rättsförluster som är vanligt förekommande. Mot bakgrund av att det saknas verkningsfulla förslag i utredningen, trots uppenbara brister i försäkringen, framhöll LO i sitt remissvar på utredningens betänkande att det är hög tid för en mer omfattande översyn av arbetsskadeförsäkringen. delar LO:s uppfattning. avslogs mer än tre fjärdedelar av ansökningarna om arbetsskadelivränta. Den klart vanligaste orsaken var att grundvillkoren i försäkringen – att den försäkrades förmåga att skaffa sig inkomst genom arbete måste vara nedsatt med minst en femtondel under – inte var uppfyllda. LO-TCO Rättsskydd menar att grundvillkoren är för strängt formulerade och vill se en översyn av dem. instämmer i den bedömningen. genomförde tidningen en granskning av arbetsskadeförsäkringen. Som en del av granskningen frågade tidningen socialförsäkringsminister , samt företrädare för , L och C om de ville åtgärda bristerna i försäkringen. Samtliga svarade ja. Mot denna bakgrund bör det finnas stöd för en översyn. Regeringen bör tillsätta en utredning med uppdraget att se över hur arbetsskadeförsäkringen kan förbättras för att ge fler arbetsskadade den ersättning de har rätt till. Detta bör ställa sig bakom och ge regeringen till känna. 7.2 Förändra bevisregeln och varaktighetskravet Redan nu bör det dock genomföras två förändringar i arbetsskadeförsäkringen i syfte att komma till rätta med de mest akuta problemen. I LO:s yttrande över betänkandet Samlad kunskap – stärkt handläggning (SOU 2017:25) lyfts två förslag fram. För det första anser LO att den s.k. bevisregeln, som tillämpas vid bedömningen av en arbetsskada, måste förändras. Bevisregeln i arbetsskadeförsäkringen har ändrats . Dagens bevisregel, införd 2002, innebär att en skada ska anses ha uppkommit genom olycksfall eller annan skadlig inverkan i arbetet om övervägande skäl talar för det. Vid arbetsskadeprövningen görs en helhetsbedömning, bl.a. baserad på forskning kring arbetssjukdomar. Bristen på forskning inom vissa områden, t.ex. arbetssjukdomar inom kvinnodominerade sektorer, kan dock påverka den försäkrades möjligheter att få sin arbetsskada godkänd. Detta har resulterat i att kvinnor beviljas arbetsskadeersättning i lägre utsträckning än män. För att komma till rätta med detta anser LO att det bör införas en bevislättnadsregel på de områden där kunskapsunderlaget är bristfälligt. En sådan ordning skulle, enligt LO, flytta risken från de försäkrade, öka möjligheterna för kvinnor att få rätt till ersättning från arbetsskadeförsäkringen och skapa ett tydligt incitament för berörda parter att bedriva relevant forskning på områden där det finns ett bristande kunskapsunderlag (LO 2017: Yttrande över Samlad kunskap – stärkt handläggning, SOU 2017:25). delar LO:s uppfattning och anser att en bevislättnadsregel bör införas i arbetsskadeförsäkringen i enlighet med LO:s förslag. Regeringen bör återkomma med förslag om att införa en bevislättnadsregel i arbetsskadeförsäkringen. Detta bör ställa sig bakom och ge regeringen till känna. För det andra anser LO att dagens s.k. varaktighetskrav, som tillämpas vid bedömning av om den försäkrade har rätt till livränta, bör förändras. Enligt nuvarande varaktighetskrav ska det kunna antas att nedsättningen av förmågan att skaffa sig inkomst genom arbete kommer att bestå under . Enligt LO bör varaktighetskravet sänkas . Det gör det dels enklare för den försäkrade att prestera ett fullgott intyg, dels enklare för läkarna att utfärda ett sådant intyg. En sådan tidsperiod stämmer även bättre överens med de nuvarande reglerna i sjukförsäkringen. I andra hand bör, enligt LO, en fast prövotidpunkt införas som ansluter till rehabiliteringskedjans bestämmelser. Det kan lämpligen vara vid dag 180 i ett sjukfall då den försäkrades arbetsförmåga prövas mot andra arbeten på den normala arbetsmarknaden. delar uppfattningen att varaktighetskravet bör förändras. Vi har och i flera andra sammanhang framfört kritik mot tidsgränserna i den s.k. rehabiliteringskedjan. Vår kritik beskrivs närmare under avsnitt 5.2. En översyn av varaktighetskravet bör enligt vår mening göras oberoende av rehabiliteringskedjans tidsgränser. Vi ser det dock som rimligt med ett varaktighetskrav . Regeringen bör återkomma med förslag om att förändra varaktighetskravet i arbetsskadeförsäkringen . Detta bör ställa sig bakom och ge regeringen till känna. Livräntan är prisbasbeloppsindexerad. Eftersom prisbasbeloppet i regel har en långsammare ökningstakt än genomsnittsinkomsten och därmed inkomstbasbeloppet har den som uppbär livränta en sämre inkomstutveckling än den som arbetar. Därmed frångås arbetsskadeförsäkringens grundtanke – att den som skadas av sitt arbete ska få full kompensation för den inkomstförlust som hen lider till följd av skadan. Hårdast drabbas de som får sin livränta fastställd vid ung ålder. Frågan har utretts och i betänkandet Samlad kunskap – stärkt handläggning (SOU 2017:25) föreslås att livräntan bör räknas om utifrån inkomstindex. Varför regeringen inte agerat utifrån förslaget är oklart. instämmer i utredningens förslag och menar att regeringen bör agera utifrån det. Regeringen bör se över möjligheterna att inkomstindexera arbetsskadelivräntan. Detta bör ställa sig bakom och ge regeringen till känna. 8 Arbetsgivarens ansvar att förebygga och rehabilitera Arbetsgivaren har en nyckelroll både i att förhindra att anställda blir sjuka och tvingas till sjukskrivning och i rehabiliteringen och återgången till arbete. Det är från arbetet man sjukskrivs och till arbetet man ska rehabiliteras. Enligt socialförsäkringsbalken, arbetsmiljölagen och lagen om anställningsskydd är arbetsgivaren skyldig att vidta omfattande åtgärder för att rehabilitera anställda som förlorat arbetsförmågan p.g.a. sjukdom. Dessa bestämmelser efterlevs generellt bristfälligt ute på de enskilda arbetsplatserna. En av förklaringarna är att arbetsgivare saknar tydliga drivkrafter att agera för att hålla nere sjukfrånvaron eftersom de inte bär några direkta kostnader för långtidssjukfrånvaro. Arbetsgivarnas bristande incitament för att motverka sjukskrivningar har slagits fast i (2016:2) och en . 8.1 Behovet av en fungerande företagshälsovård Företagshälsovården är en viktig aktör i välfärdssamhället, till nytta för såväl arbetsgivare som arbetstagare. Företagshälsovården ska bidra till att förebygga ohälsa, främja hälsa samt skapa goda och säkra arbetsplatser där de anställda inte riskerar att skadas eller bli sjuka. Företagshälsovården kan bidra med kunskap och kompetens i alla de frågor som uppstår i relationen mellan arbete och människors behov, hälsa och livskvalitet. Företagshälsovården har således en viktig uppgift, inte minst när det gäller att minska antalet sjukskrivningar. På så sätt är en satsning på kvalitetssäkrad företagshälsovård som alla arbetstagare har tillgång till en investering som kan ge positiv utdelning också statsfinansiellt. Enligt 3 kap. 2 c § arbetsmiljölagen (1977:1160), AML, ska arbetsgivaren svara för att den företagshälsovård som arbetsförhållandena kräver finns att tillgå. Med företagshälsovård menas en oberoende expertresurs inom områdena arbetsmiljö och rehabilitering. Företagshälsovården ska särskilt arbeta för att förebygga och undanröja hälsorisker på arbetsplatser samt ha kompetens att identifiera och beskriva sambanden mellan arbetsmiljö, organisation, produktivitet och hälsa. Enligt 12 § föreskrift (AFS 2001:1) om systematiskt arbetsmiljöarbete ska arbetsgivaren anlita företagshälsovård eller motsvarande sakkunnig hjälp utifrån när kompetensen inom den egna verksamheten inte räcker för det systematiska arbetsmiljöarbetet eller för arbetet med arbetsanpassning och rehabilitering. När företagshälsovård eller motsvarande sakkunnig hjälp anlitas ska den vara av tillräcklig omfattning och ha tillräcklig kompetens och tillräckliga resurser för detta arbete. En kvalitetssäkrad företagshälsovård arbetar utifrån en helhetssyn på arbetsmiljön med god kunskap om förhållandena i den aktuella branschen och med hög kompetens inom områdena arbetsmiljö, arbetsorganisation, ledarskapsfrågor, beteendevetenskap, ergonomi, hälsovetenskap, medicin, teknik och rehabilitering. I sin verksamhet på arbetsplatsen ska företagshälsovården – i enlighet med vad som föreskrivs i 3 kap. 2 c § AML – vara en oberoende expertresurs inom områdena arbetsmiljö och rehabilitering. Arbetsmarknadens parter bör ha en central roll i arbetet med att säkerställa att alla arbetstagare får tillgång till en kvalitetssäkrad företagshälsovård. Regeringen bör tillsätta en utredning med uppdrag att, i samverkan med arbetsmarknadens parter, ta fram förslag på hur en lagstiftad, obligatorisk, effektiv, kvalitetssäkrad och branschkunnig företagshälsovård som omfattar alla arbetstagare kan skapas. politik avseende företagshälsovård utvecklas ytterligare i motionen Arbetstid och arbetsmiljö (2020/21:735). 8.2 Möjligheter till vite och sanktioner mot arbetsgivare trädde nya regler i kraft gällande arbetsgivarens ansvar för rehabilitering. Reglerna innebär att arbetsgivaren måste upprätta en plan för återgång i arbete för en anställd som kan antas ha helt eller delvis nedsatt arbetsförmåga under minst . En plan behöver inte upprättas om det klart framgår att den försäkrade inte kan återgå till arbetet eller om arbetstagaren kan återgå i arbete utan några särskilda insatser. Planen ska så långt som möjligt upprättas tillsammans med den försäkrade och det är arbetsgivarens ansvar att den följs och vid behov uppdateras. Arbetsgivare som inte uppfyller sina skyldigheter och krav kan drabbas av sanktioner. kan som tillsynsmyndighet besluta om ett föreläggande eller ett förbud mot den skyddsansvarige. Den nationella samordnaren för en välfungerande sjukskrivningsprocess har genomfört en avgränsad granskning av lagändringen. I betänkandet SOU 2020:24 Tillsammans för en välfungerande sjukskrivnings- och rehabiliteringsprocess beskriver samordnaren några brister i den nuvarande ordningen. Bland annat är det ett problem att inte kan begära ut en arbetsgivares plan för återgång i arbete endast i syfte att utöva tillsyn. Enligt nuvarande regelverk får myndigheten endast begära ut dem som underlag till handläggning av den enskildes ersättning. Det finns också brister i den blankett som tagit fram tillsammans med arbetsgivarorganisationer och otydligheter kring krav på att använda denna blankett, som snarare är att betrakta som ett stöd. Samordnaren konstaterar slutligen att det inte går att dra några långtgående slutsatser av granskningen men att Inspektionen för socialförsäkringen ska presentera resultaten av en mer omfattande granskning . anser att effekterna av regeländringen och hur den påverkat arbetsgivarnas incitament att hålla nere sjukskrivningstalen ska utvärderas och välkomnar att regeringen givit Inspektionen för socialförsäkringen ett sådant uppdrag. 9 Stärk och utveckla samordningsförbunden gäller lagen (2003:1210) om finansiell samordning av rehabiliteringsinsatser (Finsam). Genom lagen kan kommuner, regioner, Arbetsförmedlingen och samverka om rehabiliteringsinsatser i samordningsförbund. Målgruppen är enligt lagtexten ”individer som är i behov av samordnade rehabiliteringsinsatser”. Syftet är att ”dessa uppnår eller förbättrar sin förmåga att utföra förvärvsarbete”. finns ett 80-tal samordningsförbund i . Omkring 260 av landets 290 kommuner är medlemmar i ett förbund. 2018 finansierades 1 105 insatser av finsammedel. bedriver enligt lag ingen egen individinriktad verksamhet utan finansierar samverkansinsatser som bedrivs via en eller flera av parterna. Samordningsförbunden finansieras gemensamt av kommunen/kommunerna (), regionen () och staten genom (). Modellen innebär att den part som bidrar med lägst belopp bestämmer förbundets budgetram. Staten har ökat sin tilldelning från 2005 till 2020, vilket innebär att förbunden sammantagna disponerar . Varje samordningsförbund har en egen förbundsordning som fastställs av fullmäktigeförsamlingarna, Arbetsförmedlingen och . Förbunden leds av en förbundsstyrelse där de fyra parterna ska vara representerade. I en del förbund där flera kommuner är medlemmar representeras dessa av en ledamot, i andra har alla kommuner en egen ledamot. beslutade socialförsäkringsutskottet att genomföra en uppföljning av samordningsförbundens verksamhet och resultat. Det resulterade i en omfattande rapport: Finsam – en uppföljning av finansiell samordning av rehabiliteringsinsatser (2014/15:RFR13). I rapporten konstateras bl.a. att samordningsförbunden är överens om att de individinriktade insatserna överlag ger goda resultat – särskilt mot bakgrund av att målgruppen är en mycket utsatt grupp. I rapporten hänvisas också till en rapport av Nationella Nätverket för () där resultaten av 58 lokala utvärderingar sammanställts. Rapporten visar att insatserna är samhällsekonomiskt mycket lönsamma. Den genomsnittliga återbetalningstiden för alla utvärderade insatser är på samhällsnivå. Resultaten från verksamheten i samordningsförbunden är goda. Fler människor får ett bättre liv, fler kommer i arbete och försörjning. För att verksamheten med samordnade insatser ska kunna utvecklas positivt och komma fler människor till del behöver en del förändringar genomföras. Målgruppen för samordningsförbundens insatser utgörs av personer som har behov av samordnade insatser från flera aktörer (kommuner, regioner, Arbetsförmedlingen och ). är det ca 30 000 individer som har insatser inom ramen för samordningsförbundens arbete. Men behovet av samordnade insatser är mycket större. I lagens förarbeten bedömdes målgruppen kunna uppgå till 300 000 personer. Det finns en stor potential för samordningsförbunden att utöka sina insatser och nå betydligt fler personer. Det skulle kunna ge effekter på förbättrad hälsa, minskad sjukfrånvaro och att fler personer kunde komma i egen försörjning. Det är därför viktigt att verksamheten kan växa och att ekonomiska medel för detta avsätts. Behov av samordnade insatser finns hos människor i hela landet. behöver därför spridas till att omfatta hela . menar att regeringen bör överväga om ytterligare insatser, inklusive ändrad lagstiftning, behövs för att nå målet. Regeringen bör återkomma med förslag för att säkerställa att fler får tillgång till samordningsförbundens insatser, och att samordningsförbundens insatser blir tillgängliga i alla landets kommuner. Detta bör ställa sig bakom och ge regeringen till känna. Att människor har komplexa problem och har behov av samordnade insatser för att uppnå eller förbättra sin förmåga att utföra förvärvsarbete är inget tillfälligt eller övergående. Ändå bedrivs alltför ofta insatser för dessa människor i form av projekt, vilket skapar osäkerhet, ryckighet och onödig administration. Verksamhet som innehåller samordnade insatser från Finsams parter behöver precis som andra välfärdsverksamheter bedrivas permanent och långsiktigt. Projekt kan ha stort värde för att pröva nya metoder, jobba med nya målgrupper, involvera nya grupper av arbetsgivare eller för kompetensutveckling av arbetsmarknaden. Men de behöver utgå från en stabil, kompetent, finansierad verksamhet för målgruppen. Behovet av långsiktig finansiering lyfts också fram av Inspektionen för socialförsäkringen (ISF) i rapporten och verksamhet (2019:1). Där konstateras bl.a. att det kan vara svårt att få medlemmarna i ett förbund att ta över insatser när förbundets finansiering av verksamheten upphör, framför allt gällande de insatser som finns i gränslandet mellan parternas ordinarie uppdrag. ISF anser att det är viktigt att säkerställa att det finns en långsiktig finansiering av framgångsrika projekt. måste förbunden förhålla sig till att de inte själva får bedriva insatser i egen regi. Detta beskrivs som en utmaning för förbunden och parterna. För att verksamheten i samordningsförbunden ska fungera bra krävs att alla parter tar ansvar och bidrar i arbetet. Det är en utbredd uppfattning – vilket även ISF påpekar i rapporten – att de statliga myndigheternas vilja och förmåga att bidra med medarbetare i samverkan minskar. Det finns därför ett stort behov av att förtydliga samverkanskravet i myndigheternas instruktioner. Det är särskilt angeläget , i samband med förändringar av Arbetsförmedlingens organisation och uppdrag. menar att det vore mycket olyckligt om myndigheternas ansvar för och engagemang i den viktiga och framgångsrika verksamhet som bedrivs inom ramen för Finsam skulle minska. ISF konstaterar i sin rapport att det finns styrelseledamöter som upplever sin roll som ledamot som otydlig. Vissa ledamöter ser sig som företrädare för sin myndighet snarare än för samordningsförbundet, trots att styrelseledamöterna inte ska tillvarata intressen hos den medlem som utsett dem. Deras uppgift är att bedriva verksamheten på ett sådant sätt att syftet med den finansiella samordningen uppnås. Parterna bör inte försöka styra förbunden genom sina styrelseledamöter. Detta bör regeringen tydliggöra i regleringsbrevet till Arbetsförmedlingen respektive eller på annat lämpligt sätt. menar att samordningsförbunden utgör en bra och effektiv form för att bedriva rehabilitering från sjukskrivning och att verksamheten bör kunna stärkas ytterligare. Regeringen bör återkomma med förslag om tydliga samverkansuppdrag, långsiktiga former för samordnade insatser och tydligare styrning av samverkansförbunden enligt ovan. Detta bör ställa sig bakom och ge regeringen till känna. anser att ska återgå till en mer aktiv handläggning och erbjuda personer inom sjukskrivningsprocessen möten med handläggare för att meddela beslut och beslutsgrunder. Myndighetens samordningsansvar måste också stärkas. 10.1 Ändra samordningsansvar till en samordningsskyldighet Ett av de återkommande problem med sjukförsäkringsprocessen som beskrivits i media är att sjukskrivna hamnar mellan stolarna då de anses arbetsföra av men inte tas emot av Arbetsförmedlingen, som gör en annan bedömning. är den naturliga aktören för samordning av sjukskrivningsprocessen och ansvaret ligger därför på myndigheten. För att underlätta den sjukskrivnes återgång i arbete organiserar möten där den sjukskrivne, och en arbetsgivare, samt i vissa fall vårdgivare, träffas. Arbetsförmedlingen är en viktig aktör när den enskilde saknar arbete. Dessa s.k. avstämningsmöten har en avgörande betydelse för rehabiliteringen av den som är sjukskriven. halverades antalet sådana avstämningsmöten, vilket har mött kritik från såväl regeringen som fackförbundet och LO. Mot denna bakgrund menar att ansvar för samordningen bör stärkas och formuleras om till en samverkansskyldighet. Skyldigheten ska inkludera att blir skyldig att kalla Arbetsförmedlingen, arbetsgivaren, den försäkrade, den behandlande läkaren och den fackliga organisationen till ett övergångsmöte innan eventuellt beslut om att dra in den enskildes sjukpenning fattas. För att sjukpenningen ska dras in bör det också säkerställas att Arbetsförmedlingen tar emot individen och att det finns ett samförstånd mellan och Arbetsförmedlingen kring kommande steg. Regeringen bör återkomma med förslag om att ändra samordningsansvar till en samordningsskyldighet enligt ovan. Detta bör ställa sig bakom och ge regeringen till känna. 10.2 samverkan med hälso- och sjukvården Den politiska styrningen av mot minskade antal sjukskrivningar har lett till spänningar mellan och läkarkåren. gav regeringen i uppdrag att kartlägga omfattningen av begärda kompletteringar av läkarintyg då den sjukskrivnes arbetsförmåga ska bedömas. Syftet var att få ökad klarhet i den pågående diskussionen mellan och hälso- och sjukvården om kvaliteten i läkarintyg – en diskussion som präglas av ett misstroende dem emellan. har redovisat uppdraget och arbetar vidare med frågan. välkomnar regeringens initiativ, men mer behöver uppenbarligen göras eftersom grundproblemet finns kvar. Läkare vittnar om att ifrågasätter sjukintyg från vården på oklara och märkliga grunder och anställda på om att deras roll blivit att leta fel i läkarintygen i myndighetens jakt på sänkta sjuktal. tycks verksamhet inte styras av människors behov av trygghet, eller deras arbetsförmåga, utan av mål om hur många människor som ska tillåtas vara sjukskrivna. Spänningarna mellan och läkarkåren beror i grunden på att de har motstridiga mål i sin verksamhet, med resultatet att den enskilde drabbas. Det finns ett politiskt tryck på att hålla nere sjuktalen, som patienter ofta förväntar sig att läkarna ska sjukskriva dem när de är sjuka och arbetsoförmögna. Dessa motstridiga mål leder till att ofta inte alls tar kontakt med den behandlande läkaren i samband med att frågan om en eventuell sjukskrivning ska avgöras. ISF har granskat bedömningar vid tidsgränserna respektive och landar i slutsatsen att två tredjedelar av de granskande bedömningar som gör inte håller tillräcklig kvalitet vid . En tredjedel håller inte tillräcklig kvalitet vid . Bristerna handlar framför allt om att i dialog med arbetsgivaren inte ser till att arbetsanpassa arbetsplatsen. menar att måste återgå till att göra bättre utredningar av den försäkrades tillstånd och involvera fler relevanta aktörer i processen. Läkarintyg ska väga tyngre och en bättre dialog behövs generellt mellan och hälso- och sjukvården. Regeringen bör återkomma med förslag om förtydligade riktlinjer för enligt ovan. Detta bör regeringen ställa sig bakom och ge regeringen till känna. 11 Stärkta ekonomiska villkor Den ekonomiska standarden är betydligt lägre för människor med sjuk- och aktivitetsersättning än för befolkningen i stort. Många människor tvingas ut i fattigdom och har svårt att klara sin ekonomi. Ett vanligt förekommande mått på ekonomisk utsatthet är låg ekonomisk standard – en inkomstnivå understigande av medianinkomsten i samhället.