mot · H802641 · 2020-09-30 00:00:00 — ställer sig bakom det som anförs i motionen om en ny straffrättsreform och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om val av påföljd och artbrottslighet och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om val av påföljd och översyn av påföljder och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om mängdrabatt och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om försvårande omständigheter och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om förmildrande omständigheter och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om billighetsskäl och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om tredje gången gillt och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om åtalspreskription och absolut preskription och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om påföljdspreskription och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om riktiga livstidsstraff och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om förvaringsdom och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om att utvisning alltid ska prövas och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om obligatorisk utvisning vid grov brottslighet och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om anknytning vid utvisning på grund av brott och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om att verka för verkställighetsavtal med andra länder och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om utvisning på livstid och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om lagstöd för tvångsutvisning och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om utökad nödvärnsrätt och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om en civilkuragelag och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om en översyn av straffskalorna för våldsbrott och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om en översyn av straffskalorna för sexualbrott och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om köp av sexuell handling av barn och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om misshandel av gravida och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om övergrepp i rättssak och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om skärpt straff för människohandel och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om skärpt straff för trafficking och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om människohandel och traffickings tillämplighet och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om våld mot tjänsteman och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om deltagande i kriminell organisation och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om inbrottsstöld och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om butiksstöld och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om att kriminalisera rymning och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om att kriminalisera flykt från polis och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om beslag och förverkande av tillgångar från grovt kriminella och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om att kriminalisera olaga hindrande av rörelsefriheten och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om att kriminalisera hedersbrott och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om att kartlägga kriminell djurrättsaktivism och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om att kriminalisera jaktsabotage och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om rattfylleri och tillkännager detta för regeringen. Straffrätten är ett av de områden som allra mest är i allmänhetens fokus. Enligt mening finns det anledning att genomföra genomgripande ändringar gällande de påföljder som döms ut i . Vi föreslår därför i denna kommittémotion påtagliga förändringar gällande påföljdssystemet som helhet men även specifika straffskärpningar där vi anser att dagens straffskalor inte motsvarar graden av som gärningen medför. Dagens straffrätt är utformad för en annan tid. Den råa kriminaliteten har bitit sig fast i samhället. De rabatter och undantag som även tidigare var behäftade med problem förvärrar situationen alltmer. Det krävs ett övergripande omtag gällande svensk straffrätt, där flera utgångspunkter, framför allt gällande påföljder, utmanas och revideras. Det nuvarande påföljdssystemet utgår från straffrättsliga teorier som alltjämt bör vara bärande i utformningen av den nya. Kriminaliseringar sker, och bör ske, av allmänpreventiva skäl. ska utgå från principerna om proportionalitet och vid verkställigheten av straff bör det alltjämt utgå från individualpreventiva grunder. Det finns dock flera utgångspunkter i den nuvarande lagstiftningen som utgör problem. Detta gäller både effekten av flera principer och förståelsen hos medborgarna för hur de i praktiken fungerar. Vi ser i princip hur personer döms till straff som understiger vad allmänheten anser är rimligt. Vi ser att de inte förstår de regler som leder till detta, varför brottslingar döms till straff som understiger straffminimum. Detta är inte acceptabelt i ett demokratiskt, rättssäkert samhälle. Det finns ett behov av en ny påföljdsutredning som ser över lagstiftningen i detta hänseende. Utredningen bör ha som utgångspunkt att straffvärdet i normalfallet bör utgå från mitten av straffskalan, varefter brottsinterna omständigheter beaktas. Först därefter beaktas brottsexterna omständigheter och det ska alltid ske inom den befintliga bestämmelsens straffskala. Gällande val av påföljd bör en revidering av den så kallade fängelsepresumtionen och institutet artbrottslighet göras. Inkapacitering genom fängelsestraff har ett reellt värde, både i dess allmänpreventiva verkan på den lagstiftande nivån men även gällande inkapaciteringseffekten. Enligt gällande rätt finns det fall där personer inte döms till fängelse även när den gärning som de har begått är så pass klandervärd att de inte bör kunna undvika ett frihetsberövande straff. Av den anledningen bör en utredning tillsättas gällande valet av påföljd med utgångspunkt i att allvarliga brott mot person, såsom vålds- eller sexualbrott, alltid ska leda till en fängelsedom. Utgångspunkten i en sådan utredning bör vara att en sådan revidering genomförs genom att institutet om artbrottslighet byggs ut. En sådan utredning bör även omfatta en granskning av samtliga påföljdsval. Det finns en katalog av olika påföljder som utgör alternativ till fängelse. Tillsammans med presumtionen mot fängelse innebär detta att många som borde dömas till fängelse döms till andra påföljder. En översyn av samtliga påföljder bör således göras med utgångspunkt i att de bör bli färre och att påföljder som inte omfattar fängelse ska förenas med reella restriktioner. I finns generösa rabattsystem för den som lever en kriminell livsstil. Den så kallade mängdrabatten grundar sig i att ju fler brott en person begår desto lägre straffmätningsvärde döms ut för varje efterkommande brott, vilket följer av asperationsprincipen. Nuvarande ordning är alldeles för generös och det krävs därför en översyn med utgångspunkt att avdraget på straffmätningsvärdet för de efterföljande brotten ska minska avsevärt. Detta bör inte föranleda en ren tillämpning av kumulationsprincipen, en jämkning mellan de två bör vara utgångspunkten för en utredning. Som huvudregel bör de första tre brotten räknas fullt ut, varefter ett visst avdrag görs för ytterligare brottslighet. Det bör dock vid allvarliga brott mot person aldrig appliceras något avdrag för de efterföljande brotten, då brottsoffrets upprättelse i det enskilda fallet inte ska kränkas. Vid straffmätningen beaktas en rad olika brottsexterna faktorer. Dessa faktorer, eller försvårande omständigheter, har en roll att fylla då de svarar mot hur klandervärd en gärning anses vara. Det finns dock fler omständigheter som bör beaktas vid straffmätningen, i skärpande riktning. anser att det bör klargöras att en försvårande omständighet är då brottet riktar sig mot äldre. Dessa är särskilt utsatta, framför allt gällande bedrägerier, men har även annars svårare att freda sig mot brott. Detta bör beaktas i större utsträckning än det gör . Om brott begås i samband med allvarliga störningar av den allmänna ordningen bör det vid straffmätningen anses som en försvårande omständighet. Vid dessa störningar av den allmänna ordningen riskerar ytterligare brottslighet att gå antingen obemärkt förbi eller ytterligare dränera tyvärr begränsade resurser. Gärningsmännen utnyttjar den ordningsstörning som drabbar både samhället i stort och de personer som bor, lever och verkar där detta sker. Brott som begås av personer som har korsat gränsen i syfte att begå brottslighet av olika slag har utnyttjat möjligheten att resa in i landet för kriminella syften. Att medvetet söka sig till andra länder för brottsliga gärningar bör anses som mer klandervärt än motsvarande gärning annars skulle anses. En stor del av en persons tid läggs på dennes arbetsplats. Det är av yttersta vikt att personer känner sig trygga på sin arbetsplats, både för deras personliga omständigheter och för arbetsgivarens verksamhet. Brott som begås inom ramen för yrkesmässiga relationer bör medföra ett hårdare straff än vad som annars skulle utdömas och därmed utgöra en straffskärpningsgrund. Vid straffmätningen beaktas en rad olika brottsexterna faktorer. Dessa faktorer, eller förmildrande omständigheter, har en roll att fylla då de svarar mot hur klandervärd vi anser att en viss gärning är. De förmildrande omständigheter som finns bör kvarstå, men möjligheten enligt denna paragraf att döma till straff som understiger vad som är föreskrivet för brottet bör utgå. Billighetsskälen utgör en strafflindrande grund som under straffmätningen kan ändra det straffvärde som har bestämts för gärningen. Dessa bör utredas i syfte att flertalet av dem bör utgå. Som utgångspunkt för denna utredning bör de som har en direkt koppling till rättsväsendets utredande och därmed brottsoffrets upprättelse kvarstå. Detta kan även vara grunden för strafflindring i ett kronvittnessystem. Billighetsskäl som bör utgå är således om den tilltalade till följd av brottet drabbats av en svår kroppsskada, om den tilltalade på grund av ålder eller hälsa drabbas hårdare än annars, om har gått sedan brottet begicks, om den tilltalade utvisas ur riket, om den tilltalade kan antas bli avskedad eller uppsagd samt med hänsyn till andra rättsliga sanktioner till följd av brottet. Även möjligheten att döma ut ett lindrigare straff än vad som är föreskrivet för brottet bör utgå. Om en sådan reglering är nödvändig för ett effektivt kronvittnessystem bör detta specifikt nämnas i en kvarvarande paragraf. Principen ”tredje gången gillt” ska införas för vissa brottstyper, framför allt gällande allvarliga brott enligt 3, 4, 6 och 8 kap. , där gärningsmannen döms till ett högre straff vid tredje domen. Endast brott som har resulterat i ett frihetsberövande straff ska vara förenat med principen tredje gången gillt. Vid flerfaldig brottslighet vid det tillfället bör detsamma gälla för tilläggsstraffskalan i det fall den ska tillämpas. Tredje gången gillt ska även vara förenat med en tidsram så att denna princip begränsas i relation till när brotten begicks. Detta för att undvika orimliga effekter om en person har begått två brott i sina tidiga år och sedan haft av laglydighet. Åtalspreskription och absolut preskription Reglering av preskription har länge varit en del av svensk rätt. Regleringen utgår från vissa grundprinciper och antaganden som i en modern värld bör omprövas. Den tekniska utvecklingen har medfört att man allt längre efter gärningen på ett rättssäkert sätt kan beivra brottet. Med hjälp av DNA och andra forensiska medel kan rättsväsendet utreda och fastställa vem eller vilka gärningspersoner som har utfört en viss handling. I kombination med en större lagring av biometriska uppgifter av olika slag kan allt fler brott beivras, oaktat hur som gått sedan gärningen. Detta medför att den tidigare anförda osäkerheten för tidigare begången brottslighet bör anses mindre aktuell än vad som varit fallet. Regeringen har tillsatt utredningsdirektiv till översyn av preskriptionsinstitutet (dir. 2020:91), vilket aviserades i proposition 2019/20:96. Detta är välkommet men utredningsdirektiven lämnar något att önska. delar åsikten att den tekniska utvecklingen föranleder en revidering av vad som tidigare anförts gällande rättssäkerhet då har gått sedan en begången gärning. Lagrådets kritik i samband med proposition 2019/20:69 om att tillförlitligheten och förståelsen av institutet minskar om allt fler brott undantas bör dock ifrågasättas. Även om vissa allvarligare brott undantas och huvudregeln därmed kompliceras saknas skäl att tro att allmänhetens acceptans för regelverket minskar. Det torde snarare vara att personer inte åtalas och döms till påföljd på grund av att brottet inte har uppdagats som minskar acceptansen för regelverket som helhet. Utredningsdirektiven fokuserar i enlighet med tidigare tillkännagivande på sexualbrott mot vuxna. Det bör dock erinras om att även allvarliga brott mot person i form av våldsbrottslighet, allvarliga och integritetskränkande frihetsberövanden och stöldbrottslighet bör omfattas i en sådan revidering. Det bör således tillsättas en utredning som ser över vilka brott, i linje med vad som ovan har anförts, som är så pass allvarliga att de bör undantas från åtals preskription och absolut preskription. Gällande påföljdspreskription bör de principer som ligger till grund för institutet ifrågasättas. Allmänhetens acceptans av ansvarsfrihet på grund av att man har kommit undan med en brottsling gärning torde inte vara så stark som regeringen anfört i exempelvis proposition 2019/20:69. Det bör inte löna sig att hålla sig undan från verkställigheten av sitt straff, oaktat hur länge du gömmer dig från rättvisan. Det straff som har ådömts ska avtjänas. Det förutsätts därför att frågan om påföljdspreskriptionens avskaffande kommer att omfattas av den utredning om preskriptionsinstitutets avskaffande som regeringen aviserar i propositionen. Livstidsstraff är föreskrivet endast för ett fåtal brott. Straffet är den allvarligaste påföljd som kan dömas ut enligt svensk rätt. Det finns dock en reglering om tidsbestämmande vid livstidsstraff, och praxis medför att så ofta sker. Livstidsstraffet blir således ofta tidsbestämt och betydligt skonsammare än vad livstidsstraff skulle vara. Straff och påföljder för brott är inte endast en fråga om rehabilitering, det är även ett moraliskt ställningstagande. Varje kriminaliserad gärning ska följas av ett straff som motsvarar graden av som gärningen i fråga innebär. Livstidsstraffet bör således redan i samband med domslutet kunna vara av en sådan karaktär att en tidsbestämning av straffet inte är möjlig. Livstidsstraff utan möjlighet till tidsbestämning bör kunna följa på brott som kan medföra livstidsstraff. I vissa fall står det klart att brottslingar, även efter avtjänat straff, är så pass missanpassade till samhället att de snart efter frigivning kommer att återfalla i brottslighet. Rehabilitering, även om det utgör en del av kriminalvårdens och rättsväsendets uppdrag, är i vissa fall omöjlig. Av denna anledning bör möjligheten finnas att meddela en förvaringsdom av personer som har dömts till allvarlig brottslighet och kan förutses återfalla i brott vid eller i närtid till frigivningen. Förvaringsdomen bör regelbundet omprövas men bör kunna återupprepas till dess att brottslingen visar prov på att denne åter kan träda in i samhället som en laglydig medborgare. Utvisning på grund av brott Enligt gällande rätt får en utlänning utvisas för brott som kan leda till fängelse eller om domstolen i brottmålet undanröjer en villkorlig dom eller skyddstillsyn som utlänningen har dömts till tidigare. Det krävs dock att utlänningen döms till en svårare påföljd än böter. En ytterligare förutsättning är att det kan antas att utlänningen kommer att göra sig skyldig till fortsatt brottslighet eller att brottet är särskilt allvarligt. Utvisning kan ske för eller på livstid. När en domstol överväger om en utlänning bör utvisas ska den ta hänsyn till utlänningens anknytning till det svenska samhället. Domstolen ska vid bedömningen särskilt beakta utlänningens levnadsomständigheter och familjeförhållanden samt hur länge utlänningen har vistats i . Faktorer som arbete, bostad och social anpassning liksom kunskaper i svenska språket påverkar bedömningen. Vidare ska domstolen särskilt beakta om utlänningen har barn i och, om så är fallet, barnets behov av kontakt med utlänningen, hur kontakten mellan dem har varit och hur den skulle påverkas av att utlänningen utvisas. Hänsyn ska också tas till om det finns hinder mot verkställighet av utvisningen enligt utlänningslagens bestämmelser om verkställighetshinder. Det finns inga bestämmelser om när frågan om utvisning ska tas upp till prövning. Utvisning ska alltid prövas Det är orimligt att en utlänning ska få förmånen att stanna i om personen inte kan eller vill respektera våra lagar och regler. Det bör därför vara obligatoriskt att alltid pröva frågan om utvisning när en utlänning har begått ett brott i för vilket fängelse är föreskrivet. Obligatorisk utvisning vid grov brottslighet När kom fastslogs i artikel 33:1 principen om ”non-refoulement”, alltså att en flykting inte ska utvisas till ett land där denne riskerar hot mot liv eller frihet. I en efterföljande punkt beskrivs dock att en flykting som har dömts för synnerligen grova brott och utgör en samhällsfara i sagda land inte kan åberopa denna princip. står bakom principen om non-refoulement men anser liksom flyktingkonventionens upphovsmän att den bör komma med ett individuellt ansvar. Som motprestation för att garanteras att slippa utvisning ska en utlänning som har fått skydd i inte begå synnerligen grova brott som exempelvis våldtäkt eller mord som det tar att bli svensk medborgare med en sverigedemokratisk politik. Om en utlänning som har fått skydd i ändå begår synnerligen grova brott enligt ovan, har denne brottsling valt att frånsäga sig sin rätt att åberopa non-refoulement och ska efter avtjänat straff utvisas från på livstid. ska alltså fortsatt garantera utlänningens rätt att slippa refoulering, så länge denne inte missbrukar förtroendet genom att mörda eller våldta kvinnor, barn eller män i . Detta är grundläggande dels ur ett brottsofferperspektiv, dels till skydd för medborgarna och slutligen för att medborgarnas förtroende för rättsväsendet ska upprätthållas. Att vistas i är ingen självklar rättighet och utvisning ska i dessa fall inte ses som en del av ett straff utan en indragen förmån. är bundet av vissa åtaganden inom och vissa andra instrument som gör det omöjligt att utvisa även synnerligen grova våldsbrottslingar ifall de riskerar hot mot liv eller frihet i hemlandet. Regeringen bör därför arbeta aktivt för att återigen ska få självbestämmande över denna fråga och fullt ut ska kunna implementera flyktingkonventionens bestämmelser genom att alltid kunna utvisa utlänningar som begår synnerligen grova brott. Anknytning vid utvisning på grund av brott Enligt 8 a kap. 2 § utlänningslagen föreskrivs att en domstol som överväger utvisning ska ta hänsyn till utlänningens anknytning till det svenska samhället. Denna grund för övervägning bör utgå i de fall då ärendet behandlar allvarlig brottslighet. Utgångspunkten bör vara att anknytning inte beaktas för de som misstänks och döms för brott där fängelse är minimistraffet för gärningen eller någon av gärningarna. Att verka för avtal med andra länder Ett hinder mot verkställighet av en utvisning på grund av brott är att brottslingarna riskerar att utsättas för en behandling i sina hemländer som skulle strida mot svenska konventionsåtaganden. Utvisningar bör inte ske till dessa länder med mindre än att man från svensk sida får tillförlitliga garantier om att personerna inte ska utsättas för dödsstraff, tortyr eller annan kränkande eller omänsklig behandling. bör dock aktivt agera i syfte att möjliggöra att sådana avtal sluts. Det mottagande landet ska ge garantier för att personerna inte ska utsättas för sådan behandling och därmed åter bli ett land som utvisningar kan verkställas till. Detta bör ske genom diplomati samt genom att använda ekonomiska påtryckningar, såsom indraget bistånd där detta är aktuellt. Detta kan gälla både svenskt bistånd och sådant bistånd som lämnas inom ramen för EU. Det är inte rimligt att andra stater uppbär medel från svenska skattebetalare som man vägrar ta emot sina egna, brottsliga, medborgare. Det bör dock noteras att endast inhiberingen av svenskt bistånd ska regleras, indraget bistånd genom EU bör inte regleras på EU-nivå då detta är en nationell angelägenhet. Regeringen bör dock inom ramen för samarbetet verka för att andra medlemsstater solidariskt åtar sig att stoppa bistånd eller stödja sanktioner om en annan medlemsstat finner det nödvändigt i syfte att få sådana avtal på plats. I det fall utvisning utdöms ska det vid allvarlig brottslighet alltid utdömas utvisning på livstid. Detta gäller främst, men är inte begränsat till, allvarliga brott mot person såsom mord, våldtäkt, rån, inbrott och även narkotikabrottslighet. Brott av denna typ är av en sådan karaktär och så pass allvarliga att gärningsmannen försakat rätten att uppehålla sig i landet, oaktat hur som har förflutit sedan gärningen begicks. Utvisning och avvisning av utlänningar i har länge varit eftersatt. Tillståndslösa invandrare har med de andra partiernas goda minne uppmuntrats att stanna kvar och förmågan hos rättsväsendet att hitta och få ut dem har varit mycket begränsad. Möjligheten att stanna kvar i landet trots att utlänningen inte har tillstånd till detta måste minska. I syfte att uppnå detta bör polisens möjlighet att använda tvång utökas. Den fakultativa bestämmelsen i 12 kap. 14 § fjärde stycket utlänningslagen (2005:715) bör göras tvingande. Vid en sådan revidering bör även lagstöd för polis att genomföra samtliga sådana utvisningar eller avvisningar med tvång stadgas. Hovrätten över och dömde en 69-årig man för att uppsåtligen ha skjutit ihjäl två bröder utanför sin bostad i den 14–. Mannen dömdes för dråp till fängelse. Han dömdes även till att betala skadestånd till brödernas föräldrar med totalt . Detta trots att bröderna, som olovligen befann sig på 68-åringens fastighet, stod utanför mannens låsta entrédörr där de först uttalade dödshot och därefter krossade en glasruta i dörren. Bröderna var även beväpnade med ett smalt metallrör och en kökskniv. Hovrätten har konstaterat att det fanns en tredje person i sällskap med bröderna och att den personen var på väg in alternativt precis hade tagit sig in i husets källarplan via en dörr.