mot · H8023271 · 2020-10-06 00:00:00 — Ofta behöver föräldrarna insatser i form av stöd och vägledning för att klara sitt föräldraskap. har de också egna utmaningar i form av exempelvis missbruk eller psykisk ohälsa. Därför är det ofta avgörande att insatserna till barnt/den unge kombineras med insatser för att stärka föräldrarna i deras föräldraskap, till exempel rådgivning eller föräldraprogram. Utgångspunkten ska alltid vara att insatserna bygger på frivillighet så långt det är möjligt. När detta inte är tillräckligt och barnets problem kan kopplas till omsorgsbrister hos föräldrarna finns bara möjligheten att tvångsomhänderta barnet, vilket är en mycket ingripande men nödvändig åtgärd. Det behövs nya mellanformer mellan frivilliga insatser och tvångsomhändertagande. Därför vill vi införa en möjlighet för att ålägga även vårdnadshavare att delta i obligatoriska insatser till stöd för sitt barn – ett så kallat mellantvång för föräldrar. Lika viktigt som det är att tidigt bryta en utveckling mot kriminalitet är det att ge stöd åt den som vill lämna det kriminella livet bakom sig. I Liberalernas rättspolitiska motion beskriver vi vikten av att snabbt få på plats ett nationellt avhopparprogram för den som vill bryta med kriminalitet. behöver ha individuella handlingsplaner för varje person som vill komma ur kriminalitet. I särskilt allvarliga fall kan det bli aktuellt med omhändertagande av barnet/den unge enligt LVU, lagen om vård av unga i särskilda fall. Omhändertagandet kan göras antingen på grund av allvarliga brister i vårdnadshavarnas vård av barnet (miljöfallet) eller på grund av att självt är på väg in i en destruktiv utveckling (beteendefallet). Omhändertagande enligt LVU kräver domstolsbeslut. I brådskande fall kan socialnämnden besluta om omhändertagande, som därefter snabbt ska underställas domstol för prövning. Bar och unga på väg in i kriminalitet lever ofta själva under utsatta förhållanden och i destruktiva miljöer. När det blir aktuellt med omhändertagande kan både miljöfallet och beteendefallet vara aktuellt. I Liberalernas barnrättsmotion utvecklas vår syn på LVU-lagstiftningen, som är i behov av en genomgripande reformering. I detta sammanhang vill vi särskilt uppmärksamma att omhändertagande enligt LVU i många fall är en nödvändig skyddsåtgärd för att bryta en utveckling där barn och unga är på väg in i kriminalitet eller utsätts i en destruktiv hemmiljö. I många fall formas barnet/den unges kriminella identitet i en gängmiljö där ledarna fostrar barn och unga, tränar dem att begå brott och lär upp dem i en livssyn där kriminalitet förhärligas. Så sent som konstaterade vice rikspolischefen att det finns ett 40 antal kriminella klaner i i vilka barnen fostras in i kriminaliteten med syfte att de ska ta över och fortsätta att driva det kriminella nätverket, och man arrangerar också äktenskap för att konsolidera och stärka klanernas makt. fastslog en statlig utredning av att det fanns 5 000 barn och unga på väg att etableras i en kriminell livsstil och att tvångsomhändertaganden var ett viktigt redskap för att hantera situationen. En kartläggning i av ett 50-tal kriminella nätverk som genomfördes av polisen visar att två tredjedelar av gängen använder sig av barn . I takt med att våldet i samhället blivit våldsammare och grövre, har också barn och ungas utsatthet förvärrats. Lagstiftningen och samhällets insatser måste anpassas. Liberalerna menar att ett LVU-omhändertagande då kan vara absolut nödvändigt för att splittra upp gängbildningen och ge barnet/den unge chans till en omstart i en helt ny miljö. Även den egna familjen kan vara en riskmiljö för att fostras till kriminalitet. När vårdnadshavarna eller andra vuxna i uppväxtmiljön, till exempel äldre syskon som bor hemma, försörjer sig på kriminalitet finns en överhängande risk att barnet löper risk att fostras in i kriminalitet. Kriminaliteten i sig innebär också stora risker i barnets hemmiljö, till exempel genom förekomsten av narkotika eller vapen eller genom risken för kriminella uppgörelser. Centralt i sammanhanget är att uppmärksamma att föräldrars kriminalitet är en mycket stark riskfaktor för att barnet utsätts för olika typer av våld. Detta synliggörs i och forskarstudie ”Multiutsatta barn” (2020), som tillkommit med finansiering från Stiftelsen . Studien visar att risken för att utsättas för flera olika former av våld (fysiskt, psykiskt, sexuellt osv.) är som störst för barn som bott med en vuxen som har problem med alkohol eller narkotika, psykisk sjukdom, suicid och kriminalitet samt för barn som inte själva får bestämma sin framtida partner. När vårdnadshavare eller andra vuxna i hemmet lever i kriminalitet är detta i sig en påtaglig riskfaktor för barnet. LVU är den yttersta skyddslagstiftningen för att rädda barn i riskzonen, och där föräldrars eller andra vuxnas kriminalitet utgör en fara för barnet måste LVU kunna komma till användning. beskrivs detta som att samhället ska använda LVU för att straffa eller sända signaler till de vuxna. Detta är inte vår syn. För oss liberaler är omhändertaganden enligt LVU något som måste komma i fråga i påtagligt högre omfattning för att skydda utsatta barn som lever i kriminella miljöer. Kommuner ska inte behöva tveka inför ett nödvändigt LVU-omhändertagande av ekonomiska skäl. För att möjliggöra att barn som behöver placering enligt socialtjänstlagen eller LVU också får detta görs en riktad satsning till kommunerna i förslaget till statsbudget . Alla barn ska ha samma rätt att skyddas genom omhändertaganden när det behövs, oavsett var i barnet bor. Det finns kartläggningar som tyder på att barn i utsatta stadsdelar omhändertas enligt LVU betydligt mer sällan än vad som blir fallet i motsvarande situation för barn från socioekonomiskt mer välmående stadsdelar. Att ribban för att omhänderta barn beror på vilken stadsdel man bor i är helt oacceptabelt. Därför bör regeringen ge i uppdrag att genomföra en nationell kartläggning av tvångsomhändertaganden, vilka sociala faktorer som påverkar besluten och vilka åtgärder som kan vidtas. Lagstiftningen ger utrymme för att den unge får bo i hemmet men med vårdplan enligt LVU. Så kallat LVU i hemmet bör enligt vår mening inte tillämpas annat än restriktivt vid utslussning från institution, och då som en tidsbegränsad åtgärd för att säkerställa att insatserna i hemmiljön är tillräckliga för att ge den unge det skydd han eller hon behöver. Förbättrade regler för orosanmälningar Ju tidigare får kännedom om att det finns oro för ett barns utveckling, desto större möjligheter finns att agera . Reglerna om anmälan av oro för barn reformerades för , i syfte att tydliggöra ansvaret för var och en. I lagen står det att alla som får kännedom om eller misstänker att ett barn far illa bör anmäla det till socialnämnden. För bland annat personal i förskolan, skolan, hälso- och sjukvården, tandvården, , polisen och kriminalvården gäller en skyldighet att göra orosanmälan. Samma skyldighet gäller också personal som arbetar med barn och unga i yrkesmässigt bedriven enskild verksamhet eller i annan sådan verksamhet på hälso- och sjukvårdens eller område. Sedan lagstiftningen ändrades har antalet orosanmälningar ökat, vilket i grunden är positivt eftersom det tyder på att det förhoppningsvis har blivit mindre vanligt att människor avstår från att anmäla oro på grund av osäkerhet eller okunskap. finns det tecken på att lagändringen inte överallt har fått det genomslag som vore önskvärt. När exempelvis den som är vårdnadshavare anhålls eller häktas för grova våldsbrott borde det rutinmässigt göras orosanmälan även om det grova våldsbrott personen misstänks för inte har begåtts i den egna bostaden eller mot en familjemedlem. Samma sak gäller givetvis annan brottslighet som direkt påverkar barnets situation, såsom narkotikahantering. Mer behöver göras för att skyldigheten att göra orosanmälan får fullt genomslag i samtliga berörda yrkeskategorier. Det bör därför göras en utvärdering av genomslaget för de nuvarande reglerna om orosanmälan. Om bristerna kan åtgärdas inom ramen för dagens regelverk kan det krävas förbättrad information och förbättrade rutiner hos berörda myndigheter. I annat fall kan lagstiftningen behövas förtydligas ytterligare för att få systemet att fungera felfritt. Sociala insatsgrupper är en arbetsmetod som innebär ett samarbete mellan alla som ingår i nätverket runt en ung person i riskzonen: , polisen, skolan och andra aktörer. Målet är att motverka att barn och unga rekryteras till kriminalitet och att hjälpa brottsbenägna individer att bryta en negativ spiral. Genom sociala insatsgrupper kan olika parter samarbeta utan att hindras av de vanliga sekretessreglerna, och stödet till barnet/den unge kan bli mer samlat och uthålligt. De sociala insatsgrupperna introduceras nu på allt fler håll i landet. Vi vill uppmuntra detta arbetssätt, som kan göra stor skillnad för barnet/den unge själv och hans eller hennes framtidsmöjligheter genom att förebygga att barn och unga fastnar i en brottskarriär. Det är också viktigt att sociala insatsgrupper kan användas även för barn som ännu inte fyllt . Det är en social och inte en kriminalpolitisk insats för barn och unga i riskzonen, och huruvida barnet/den unge är straffmyndig eller inte ska inte vara vägledande. biföll motionsyrkanden från Liberalerna om sociala arbetsgrupper och gjorde ett tillkännagivande till regeringen (bet. 2016/17:JuU21). Därefter har redovisat en resultatuppföljning av ungdomar i sociala insatsgrupper och en kunskapsöversikt om studier om sociala insatsgrupper. studie, som är en uppföljning av en tidigare studie , visar på de metodologiska utmaningarna eftersom antalet berörda ungdomar är lågt och resultaten indikerar att de ungdomar som ingått i en social insatsgrupp skiljer sig från de ungdomar som inte gör det. framhåller betydelsen av att det sker en lokal uppföljning av resultaten för de unga som ingår i sociala insatsgrupper och att dessa resultat på ett systematiskt sätt kopplas samman med de arbetsformer som tillämpas kan. ser därför ett fortsatt behov av att får stöd i att utveckla systematisk uppföljning av sociala insatsgrupper som metod. Liberalerna delar denna bedömning. I sammanhanget bör det nämnas att det även förekommer lokala projekt med sociala insatsgrupper för unga vuxna . Samverkan i sådana insatsgrupper involverar bland andra , polisen, kriminalvården, kronofogden och den lokala arbetsförmedlingen. Målsättningen är att unga vuxna med kriminell bakgrund ska lämna det destruktiva beteendet och istället ersätta det med integration och sysselsättning. Även sådana sociala insatsgrupper bör uppmuntras som arbetsmetod för att samordna insatser. har i regleringsbrevet fått ett särskilt uppdrag att stödja huvudmän och yrkesverksamma i den sociala barn- och ungdomsvården. De pågående aktiviteterna tar har relevans bland annat för arbetssättet med sociala insatsgrupper. Det är viktigt att regeringen noga följer detta arbete för att säkerställa ett arbetssätt som är effektivt för individer och verksamheter. Bryt upp kriminella ungdomsgäng genom samordnade insatser Ett barn eller en ung person går inte in i en kriminell livsstil av sig själva – han eller hon rekryteras till den. När en kriminell gängbildning uppstår är det därför avgörande att det görs samlade insatser för att splittra gänget så att inte ytterligare barn och unga rekryteras. Att omhänderta en enskild gängmedlem kan vara betydelsefullt för barnet/den unge som berörs, men det kriminella ungdomsgänget som sådant kan ändå fortsätta sin destruktiva verksamhet. Därför behöver samhällets aktörer arbeta gemensamt för att bryta upp de nätverk som finns i de kriminella gängen. Samarbetet mellan skola, polis och socialtjänst är avgörande. Offentlighets- och sekretesslagen bygger på huvudprincipen om att det råder sekretess för uppgifter om den enskildes personliga förhållanden. Sekretess gäller både mellan och inom myndigheter. Från denna huvudprincip har det sedan gjorts en rad undantag, till exempel för att förbättra möjligheterna att ingripa när barn och unga är i riskzonen men också för att bekämpa brottslighet. Dessa undantag är komplicerade och inte sällan svåröverskådliga. Inom råder som regel sekretess, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon närstående till denne lider men. Samma sak gäller i polisen och annan brottsbekämpande verksamhet för den enskildes personliga såväl som ekonomiska förhållanden. Det finns sekretessbrytande regler som gör att i vissa fall kan lämna ut uppgifter till polisen. Det gäller om en person påträffas då hen begår brott eller befinner sig i förhållanden som innebär ”överhängande och allvarlig risk för den unges hälsa eller utveckling”. sekretess kan också brytas då det finns misstankar om att t.ex. vålds- eller sexualbrott har begåtts mot unga , eller om en person misstänks ha begått brott som ger fängelse eller har försökt begå brott som ger fängelse. Likaså kan lämna en uppgift som rör en enskild som inte fyllt till polisen för att förhindra att den unge begår brott. Polisen har å sin sida ett vidsträckt ansvar att informera socialnämnden genom så kallade orosanmälningar, eller om ett barn är skäligen misstänkt för ett brott som kan ge fängelse. Det finns däremot små möjligheter för polis och socialtjänst att ha ett informationsutbyte som sträcker sig längre än så, om det inte genom t.ex. en social insatsgrupp (se ovan) finns möjlighet att frångå sekretessen i det enskilda fallet. Det är till exempel mycket vanligt att polisen inte får information om huruvida barnet/den unge personen som hamnat i ett kriminellt nätverk blivit aktuell för tvångsomhändertagande. Bland många poliser finns en påtaglig frustration över att informationsflödet från till polisen i ungdomsärenden är så begränsat, även när det gäller bar och unga som polisen med hög sannolikhet kan komma att träffa på i riskmiljöer. infördes en ny sekretessbrytande bestämmelse som innebär att en uppgift som rör en enskild person som inte fyllt i vissa fall ska kunna lämnas från till polisen. Det finns dock indikationer på att bestämmelser om sekretess fortfarande förhindrar att nödvändig information delas mellan och polisen. Bland annat tolkas bestämmelsen olika i olika kommuner. Efter att har uppmanat regeringen att utvärdera de sekretessbrytande bestämmelser som infördes har fått i uppdrag att undersöka förutsättningarna att dela information mellan olika aktörer i arbetet med att förebygga brott och att vid behov lämna förslag till åtgärder. Uppdraget ska redovisas . Liberalerna anser att regeringen därefter utan onödigt dröjsmål bör återkomma till med sina överväganden och förslag. Vi anser att sekretessreglerna mellan polis och socialtjänst bör lättas upp vad gäller barn- och ungdomsärenden. Som framgår ovan kan t.ex. vad gäller unga lagöverträdare bara slå larm om den unge påträffas medan hen begår brott eller om det finns misstankar om särskilt allvarliga brott. Det gör att så gott som all annan brottslighet faller utanför och därmed inte kommer till polisens kännedom. Som vi nämner i vår barnrättsmotion finns det också skäl till en förbättrad uppföljning efter att avslutat insatser. När det gäller ungdomar som begått brott är det rimligt att det också finns möjlighet för att i en sådan uppföljning utbyta information med polisen, även om den unge inte är föremål för en ny insats. Givetvis ska sekretessen mot tredje part även i sådana lägen bestå. För att underlätta för samverkan mellan polis och socialtjänst behövs ett förändrat synsätt på sekretess gällande unga i riskzonen. Vi vill att huvudregeln blir att polis och socialtjänst ska kunna lämna ut uppgifter om unga till varandra om det inte finns skäl som talar emot detta i det enskilda fallet. Presumtionen ska alltså vara att uppgifter ska kunna utlämnas. Det ska inte föreligga någon skyldighet för och hälso- och sjukvården att delge polisen uppgifter i dessa fall, och polisen ska inte heller ha någon möjlighet att kräva uppgifter av myndigheterna. Sammanfattningsvis behöver alltså möjligheterna till informationsutbyte mellan polis och socialtjänst vidgas betydligt, särskilt för att möjliggöra samordnade insatser för unga som riskerar att utveckla eller redan har utvecklat ett destruktivt beteende. För att komma åt den gängrelaterade brottsligheten behövs även andra förändringar av sekretessreglerna. Det behövs till exempel ett effektivt informationsutbyte mellan myndigheter för att göra det möjligt att mäta ut tillgångar. Det får inte råda någon tvekan om att de rättsvårdande myndigheterna har befogenhet att för Kronofogdens räkning biträda i utmätningen av kontanter, guld eller värdefulla smycken om t.ex. polisen stoppar någon för kontroll i trafiken eller griper någon misstänkt för ett annat brott. lämnade förslag till ett nytt utsökningsförfarande (SOU 2016:81), som dock inte ännu lett till lagstiftning. Liberalerna anser det viktigt att regelverket förtydligas på denna punkt. Det pågår också ett lagstiftningsarbete för att ge , , , och tillgång till vissa uppgifter i beskattningsdatabas genom direktåtkomst. Ett förslag har remitterats och avsikten är att nya bestämmelser ska kunna träda i kraft . För att pressa tillbaka utrymmet till ekonomisk av brottslighet bör denna lagändring komma till stånd utan onödigt dröjsmål. I vår övergripande rättsmotion redovisar vi även ett antal andra förslag för att underlätta informationsutbytet mellan myndigheter, inklusive att motverka att kriminella utnyttjar välfärdssystemen i brottsliga syften. Vandelsprövning vid anmälningsärenden om svenskt medborgarskap Enligt nuvarande lagstiftning kan personer erhålla svenskt medborgarskap genom anmälan, om de har bott i tillräckligt . Skillnaden mot personer som har fyllt , som måste ansöka om medborgarskap, är att det vid anmälan inte görs någon så kallad vandelsprövning om att personen haft och kan förväntas komma att ha ett hederligt levnadssätt. Detta innebär att det förekommer att unga personer erhåller svenskt medborgarskap trots att de gjort sig skyldiga till grov brottslighet, såsom exempelvis grova våldtäkter. har i en skrivelse till regeringen föreslagit att ett krav på hederligt levnadssätt införs i anmälningsärenden för personer på ett sätt som motsvarar det som gäller i ansökningsärenden. En sådan vandelsprövning kräver myndighetssamverkan genom att prövar ärendet mot belastningsregistret, varför vi tar upp frågan i detta sammanhang. Frågan är nu föremål för utredning i samma utredning som ska ta fram förslag om språk- och samhällskunskapskrav för svenskt medborgarskap (dir. 2019:70). Utredningen ska i dessa delar lämna sina förslag . Liberalerna anser att en vandelsprövning behöver ske även avseende personer som önskar erhålla svenskt medborgarskap genom anmälan. Av respekt för den pågående utredningen väljer vi dock att inte lägga något formellt yrkande, utan vi kommer att noggrant bevaka detta i den fortsatta beredningen. Brott som begås av unga ska utredas Unga under är inte straffmyndiga och ska inte heller vara det. Därför ska de inte heller ställas inför rätta, även om de begått mycket allvarliga handlingar. Däremot är det viktigt att synliggöra allvaret i att mycket unga personer begår brott och markera detta genom att polisen utreder saken. Den kunskap som framkommer i en polisutredning hjälper till att klargöra vad som hänt, vilket är viktigt för både förövaren och brottsoffret. Den kan också hjälpa till att rentvå ungdomar från obefogade misstankar. Utredningen kan även ge information som är viktig för de sociala myndigheterna. gäller att polisen som huvudregel inte utreder brott där den misstänkte är , men att brottsutredning ska inledas om det handlar om ett brott där det lägsta straffet är fängelse. Det gäller till exempel mord och dråp, grov misshandel, våldtäkt och mordbrand. Dessutom ska polisen kunna utreda även andra brott som icke straffmyndiga misstänks för, om det är av särskild betydelse för ett allmänt eller enskilt intresse. Syftet är att rent polisiära skäl eller hänsyn till brottsoffret kan motivera en brottsutredning om t.ex. stöld, skadegörelse eller misshandel av normalgraden. har i en utvärdering kommit fram till att lagändringen har haft viss effekt när det gäller de grövsta brotten, men fortfarande blir en fjärdedel av dessa inte utredda. När det gäller de mindre grova brotten har andelen brott som utreds rentav minskat . Detta är inte rimligt. Barn ska inte straffas, men budskapet till de unga blir helt missriktat om de vänjer sig vid att brott som de begår aldrig utreds. Därför vill vi vända på ordningen. är alltså huvudregeln att brott som begås av personer inte ska utredas av polis, men att utredning ska ske i särskilda fall. Vi vill tvärtom att huvudregeln ska vara att brott som begås av minderåriga ska utredas. Undantag ska göras för rent bagatellartade lagöverträdelser och okynnesanmälningar. När en ung person begår lagbrott är detta en allvarlig signal om att något inte står rätt till i den unges tillvaro. Detta gäller särskilt de så kallade strategiska brotten som bedöms som starka varningssignaler, till exempel rån, bilstölder och grov skadegörelse. Även narkotikabrott där minderåriga är inblandade måste anses falla in i samma kategori. Tyvärr är det ett faktum att narkotikabrottslingar på ett cyniskt sätt utnyttjar icke straffmyndiga barn för att hjälpa dem i hanteringen, eftersom barnens brott ändå inte kommer att utredas. Att polisen utreder kan vara en väckarklocka för den unge och den unges vårdnadshavare, och det kan också vara ett viktigt underlag för de sociala myndigheterna, särskilt när vårdnadshavarna försvarar sina barn och inte medverkar adekvat i utredning. Reglerna om polisutredning när barn misstänks för brott är föremål för utredning (dir. 2019:103). Utredaren ska redovisa sitt uppdrag . Liberalerna anser det vara mycket angeläget att regeringen därefter återkommer till med förslag som innebär att huvudregeln är att brott som begås av unga alltid ska utredas. kan polisen genomföra drogtester av barn om det finns misstanke att dessa brukat narkotika. Dock används denna möjlighet mycket sällan. Enligt Brås rapport begångna mot barn förekommer drogtester endast i av det totala antalet ärenden. Av rapporten framgår även att vissa poliser avstår från att genomföra drogtester på barn för att de är osäkra på vad lagen innebär och är rädda för att göra fel. Vi menar att fler barn borde drogtestas vid misstanke om narkotikabruk för att bättre kunna fånga upp dem i ett tidigt skede i missbruket. På så sätt kan rätt behandling lättare påbörjas och risken för ytterligare kriminalitet motverkas. Frågan är föremål för utredning (dir. 2019:103), och vi förväntar oss att regeringen därefter utan onödigt dröjsmål återkommer till med förslag till förtydligad lagstiftning. Frihetsberövanden av unga som grips för brott När omyndiga personer grips för att ha begått brott råder särskilda restriktioner mot frihetsberövanden. Det är rimligt att så är fallet. Barn ska inte kunna bli frihetsberövade på samma grunder som vuxna, och när frihetsberövande ändå sker är det av stor vikt att detta sker under former som tar hänsyn till barns behov. Dagens utformning av regelverket är dock inte till hjälp för de barn och unga som redan i låg ålder har utvecklat ett allvarligt normbrytande beteende. Följden blir att polisen tvingas släppa barn direkt efter förhör, även om vårdnadshavarna vägrar se det allvarliga i att barnet har gripits misstänkt för ett brott och även om inte har haft möjlighet att besluta om adekvata insatser. Den unge kan då se avsaknaden av snabb reaktion som en bekräftelse på det etablerade samhällets maktlöshet. För den unga som är på väg att etablera en kriminell identitet kan vara förödande.