mot · H8022953 · 2020-10-06 00:00:00 — Majoriteten av de som arbetar inom vård och omsorg är kvinnor. Särskilt på landsbygden kan det vara svårt att byta jobb och därigenom påverka sin arbetssituation eller lön på grund av att det finns alltför få arbetsgivare. Vi vill se fler heltidstjänster och att det skapas fler karriärvägar inom vård och omsorg, bland annat genom att säkerställa att privata arbetsgivare kan verka inom den offentliga sektorn. behöver organiseringen i den kommunala äldreomsorgen ses över. Cheferna i denna kvinnodominerade sektor har många fler medarbetare under sig än i andra verksamheter. Det försvårar möjligheten för ett nära och coachande ledarskap och gör karriärkliv mindre attraktivt. En studie som i genomförde av mäns yrkesval och upplevelser inom vården –16, visar att både män och kvinnor upplever att det är problematiskt med en ojämställd arbetsplats. Det kan bidra till att gruppdynamiken påverkas till det sämre, en ensidig jargong byggs upp och det förekommer att arbetsuppgifter delegeras ut på basis av förutfattade meningar kring könstillhörighet. En mer jämställd och jämnare könsfördelning på arbetsplatsen bidrar till en bättre arbetsmiljö och till att det blir enklare att möta patientens behov. vill mot denna bakgrund se fler insatser från regeringen och ett stärkt samarbete mellan äldreomsorgens aktörer kring kompetenshöjande insatser, fler utbildningsvägar, validering och en stärkt studie- och yrkesvägledning i syfte att bredda rekryteringen till vård- och omsorgsyrken, i hela landet. Nästan var femte person i vuxen ålder vårdar, hjälper eller stödjer en närstående. De allra flesta anhöriga tycker att det känns bra att ge omsorg men risken för egen ohälsa ökar hos anhöriga som ger omfattande vård. Kvinnor svarar oftare för tillsyn, umgänge eller personlig omsorg och upplever oftare än män att omsorgsgivandet påverkar livskvaliteten negativt. Möjligheten att förvärvsarbeta och studera påverkas också i större utsträckning för kvinnor. Siffror från visar att det är få som nyttjar den flexibilitet som finns i närståendepenningen, till exempel dela med andra närståendevårdare eller bara ta ut en del av . uppföljningar visar att kommunerna tillämpar socialtjänstlagens bestämmelse om stöd till anhörigvårdare på olika sätt och i varierande utsträckning. Utrikesfödda kvinnor som vårdar en närstående är särskilt utsatta. En kartläggning från Migrationshögskolan visar att utrikes födda får anhörigstöd i mindre utsträckning än inrikes födda, trots att de i högre grad är yngre och fortfarande kvar i arbetslivet. vill se ett förbättrat och sammanhållet anhörigstöd som ger kommunerna och fler verktyg att säkerställa lika möjligheter för kvinnor och män. har fått i uppdrag att ta fram ett underlag för en nationell strategi för anhöriga som vårdar närstående äldre. Vi vill se att en framtida nationell strategi tas fram skyndsamt och beskriver konkreta insatser för ett förbättrat, jämställd och jämlikt anhörigstöd i hela landet. Stärkta kvinnojourer och mer kunskap om våld i nära relationer Tjej- och kvinnojourerna gör ovärderliga insatser för utsatta kvinnor. Den ofrihet som drabbar många kvinnor, med bland annat hedersförtryck och psykisk och fysisk misshandel i hemmet, kräver krafttag och politisk handling och ledarskap. Isolering till följd av smittorestriktioner, oro och ekonomisk stress har ökat riskfaktorerna för kvinnor som är utsatta för våld i nära relation. Därför har lokalt och på riksplan drivit på för stabil finansiering till tjej- och kvinnojourerna. Enligt var ökningen i samtal till kvinnojourer i EU på . Eftersom polisen har ändrat sitt sätt att registrera misshandelsbrott har det varit svårt att dra slutsatser av preliminär statistik från . Det är viktigt att följa utvecklingen och säkerställa att myndigheter, vården och kommunernas socialtjänst har ett uppdaterat kunskapsunderlag och så bra förutsättningar som möjligt för att förebygga våld i nära relationer och stödja utsatta kvinnor. vill därför att regeringen ser över hur kvinnojourer, socialtjänst och vårdgivare kan få bättre kunskapsstöd och möjligheter för kunskaps- och erfarenhetsutbyte. En mödra- och förlossningsvård att lita på i hela landet Den svenska mödra- och spädbarnsdödligheten är en av världens lägsta. Förlossningsskador hos barn är ovanliga och de allra flesta barn föds friska. Men förlossningsvården dras inte desto mindre med problem. På landsbygden, inte minst i norra , handlar det om att förlossningskliniker läggs ner och att fler kvinnor får långt till närmaste BB. På andra håll är tvärtom ett högt tryck på förlossningsenheter tillsammans med brist på barnmorskor det stora problemet, något som leder till en orimlig arbetssituation för barnmorskor och oro hos blivande föräldrar. finns stora regionala skillnader i andelen kejsarsnitt och allvarliga förlossningsskador hos kvinnor. Denna utveckling måste vända och de regionala skillnaderna suddas ut. Tryggheten och egenmakten för de blivande föräldrarna och den födande kvinnan måste istället öka. vill därför att förlossningsvården utvecklas för att finnas närmare kvinnor, med en stärkt kontinuitet och fler barnmorskeledda kliniker. Trygghet från graviditet till eftervård Ett problem inom förlossningsvården är de stora variationerna i vilken vård som erbjuds kvinnor i samband med förlossning, såväl inom som mellan regionerna. Det gäller inte minst i eftervården. Knappt var tredje klinik i landet följer alltid upp kvinnornas hälsa efteråt, och vissa gör det aldrig. Trots att nästan alla mammor drabbas av någon form av komplikation eller besvär i samband med amning, saknas specialiserad amningshjälp i tre regioner. Det är därför viktigt att får i uppdrag att utarbeta nationella riktlinjer för förlossnings- och mödravård. Riktlinjerna ska tydliggöra hur en och samma barnmorska ska kunna följa kvinnan under graviditet, förlossning och eftervård. Detta har redan testats framgångsrikt på ett par håll i landet, men behöver utvecklas för alla kvinnor. En sammanhållen vårdkedja med samma barnmorska hela vägen ökar tryggheten för den födande kvinnan. Det ger också ökade möjligheter till en kvalitativ eftervård där det blir enklare att fånga upp de mammor som lider av fysiska eller psykiska problem efter en förlossning. vill därför se ett skyndsamt och systematiskt stöd till vårdgivarna för att implementera riktlinjerna. En närmare förlossningsvård för fler barnmorskor och en tryggare upplevelse Till skillnad från i många andra länder bedrivs svensk förlossningsvård i princip enbart på sjukhus. finns 45 förlossningskliniker där de minsta klinikerna har mellan 300 och 600 förlossningar , och de största upp till 10 000 förlossningar . har nio kliniker i landet lagts ner. En konsekvens av detta är att många får allt längre till närmaste förlossningsklinik. Oron förknippad med att ha långt till förlossningsvården är något som många kvinnor på landsbygden tvingas leva med. anser att förlossningsvården måste slå in på en annan väg och kunna erbjudas på fler nivåer än på stora sjukhuskliniker. Det är inte bara en fråga om valfrihet, utan handlar framförallt om att vården ska bli mer tillgänglig och patientsäker. Vid komplicerade graviditeter, högriskförlossningar eller för förstföderskor är det nödvändigt att föda på sjukhus. Men flertalet studier visar att det är säkrare för friska omföderskor att föda på en barnmorskeledd klinik istället för på sjukhus. I många andra jämförbara länder som , , och erbjuds förlossningsvård på tre nivåer: hemma, på små barnmorskeledda enheter och på sjukhus. Ett antal studier visar att dödlighet och komplikationer är lägre bland lågriskförlossningar som sker utanför sjukhus än lågriskförlossningar som sker på sjukhus. I finns småskaliga barnmorskeledda kliniker runt om i landet, så kallade födestuer. Enligt ett antal utvärderingar i är kvinnor i regel mer nöjda med sin förlossning på dessa barnmorskeledda enheter än på sjukhus. För att den svenska sjukhusbaserade förlossningen ska kunna kompletteras med barnmorskeledda förlossningskliniker behöver regionerna skapa förutsättningar för mindre barnmorskeledda förlossningsklinikers etablering. En förlossning ska ske med patientsäkerheten som utgångspunkt. Det kommer därför alltid att krävas en medicinsk bedömning av kvinnans hälsa för att avgöra om det är lämpligt att föda utanför sjukhus. För dessa bedömningar behöver ett evidensbaserat underlag och riktlinjer till förlossningsvården tas fram. I gränstrakter kan ett ökat samarbete kring exempelvis mödravård öka tryggheten och kvaliteten inom mödravården betydligt. Detta är därför ett område där de nordiska länderna behöver se samarbetsvinster och skapa gemensam nytta. anser att bör få i uppdrag att ta fram riktlinjer för hur förlossningsvården ska kunna organiseras för att, där det är patientsäkert, kunna erbjudas på mindre barnmorskeledda enheter. Trygg mödravård genom hela livet Svårigheter att få hjälp för olika kvinnosjukdomar och tillstånd gäller för kvinnor i alla åldrar. Men det är ofta särskilt svårt att fånga upp de kvinnor som har passerat fertil ålder och inte dyker upp i mödravården mer än vart tredje till femte år vid cellprovtagningen. Dessa kvinnor lider ofta av problem kopplat till klimakteriet, men kan också ha svåra besvär från exempelvis tidigare förlossningar. Genom cellprovtagningarna nås nästan alla kvinnor mellan regelbundet av mödravården. vill därför att cellprovtagningen byggs ut och kompletteras med ett frivilligt hälsosamtal hos barnmorskan. På detta sätt kan en naturlig del av den screening som erbjuds alla kvinnor säkerställa att även andra kvinnosjukdomar och eventuell ohälsa fångas upp. Förstärkta åtgärder för att utrota livmoderhalscancer ligger på ca 12 fall av livmoderhalscancer per 100 000 invånare. För att utrota livmoderhalscancer hade vi behövt nå en nivå om färre en 4 fall per 100 000 invånare. Antalet fall har minskat stadigt , mycket tack vare den screening som införts. För att utrota har tack vare sin välutbyggda screening och sina kvalitetsregister unika förutsättningar att utrota livmoderhalscancer helt. HPV-vaccinet är främst aktuellt för unga före sexdebut, upp till ca 25–, eftersom spridningen är störst i dessa åldersgrupper. Genom skolvaccinationen nås av alla flickor. För att utrota spridningen av viruset måste av alla flickor nås. kostar behandlingen av livmoderhalscancer ca 175 miljoner konor. Att catch-up-vaccinera befolkningen tros dock enbart behöva kosta ca 25 miljoner . Bland 23-åriga tjejer finns inte ett fullständigt vaccinationsskydd. Men en utökad vaccinering i kombination med screening kan snabbt öka möjligheten för utrotning. En stor del av de livmoderhalscancerfall som upptäcks finns bland riskgrupper. Dessa tros vara cirka 230 000 personer. Dessa grupper hade behövt större insatser för att minimera risken för uppkomsten av cancer. I vissa familjer, inte sällan där föräldrarna är nyanlända eller lågutbildade, är kännedomen och kunskaperna om vikten av ett HPV-vaccin låg. anser att vården därför behöver göra mer för att utrota livmoderhalscancer i befolkningen och öka andelen kvinnor och pojkar som vaccineras. Detta bör göras genom att bland annat förlänga kostnadsfri HPV-vaccination för kvinnor under tid i syfte att öka vaccinationsgraden bland de som inte redan vaccinerats i skolålder. anser även att vården bör identifiera kvinnor med högst risk för livmoderhalscancer och ge en utökad möjlighet till självprovtagning. Ett led i att möjliggöra detta är att ge alla kvinnor möjlighet att beställa ett självprovtagnings-kit via 1177. Tillgängliga apotek, bättre innovationsvillkor och stärkt läkemedelsberedskap Tack vare apoteksreformen har fler människor fått nära till sitt apotek och det går lättare att få tag på läkemedel även och . Det är därför en viktig reform som vill värna och utveckla. Innan apotekreformen var ett av få länder i världen där staten hade monopol på att driva apotek. var ett av de sämsta länderna i gällande antal apotek per invånare. Öppettiderna hos apoteken var begränsade och det var ofta svårt att få tag på läkemedel och . Sedan apotekreformen genomfördes har antalet apotek ökat kraftigt. Orter som tidigare aldrig haft ett apotek har fått det. Apotekens genomsnittliga öppettider har också ökat . Dessutom har möjligheten till handel på nätet av läkemedel och apotekstjänster utvecklats, vilket har varit oerhört viktigt i en pandemisituation, men även förbättrat tillgängligheten i största allmänhet för den som kan ha svårt att ta sig till ett apotek. vill fortsätta att göra det enklare för människor i hela landet att få tillgång till de läkemedel de behöver. Distanslösningar, miljömärkta läkemedel och en förtydligad lagstiftning för läkemedelsförsörjning och -beredskap, är viktiga steg mot en hållbar apoteks- och läkemedelspolitik. Vi ser inte något skäl för att staten ska fortsätta äga ett av många apoteksbolag. Möjligheten till näthandel av läkemedel och apotekstjänster har även varit viktig för att reducera smittorisken vid utbrottet av covid-19. har pandemin visat på brister i försörjningssäkerheten för läkemedel, som är sårbar och utsatt för risker i en mycket komplex och global kedja. Den inhemska produktionen av läkemedel är mycket begränsad och råvaruutvecklingen är i stort helt koncentrerad till . Svensk läkemedelsförsörjning är således beroende av en fungerande tillverkning och distribution, i och från andra länder. Aktörer i läkemedelsförsörjningskedjan saknar även förtydligat ansvar för krisberedskap och lagerhållning. är enbart öppenvårdsapoteken belagda med en tydlig tidsfrist för tillgänglighet till läkemedel. Detta dock enbart ur ett normalläge. Det finns ingen lagstiftning som reglerar leveransskyldigheter för distributörer eller för lagerhållning av läkemedel i . Därutöver saknas lagstiftning som reglerar hur snabbt tillverkare och distributörer måste kunna leverera ett läkemedel som efterfrågas eller hur stora lager dessa ska ha av särskilt kritiska läkemedel i . I RSA:er, precis som i utredningen 2013:54 om tillgång till läkemedel och sjukvårdsmaterial inför, under och efter allvarliga händelser och kriser, framgår det att ansvarsfördelningen mellan regioner och andra berörda aktörer, inklusive , i stor utsträckning är oklar och att det statliga ansvaret behöver förtydligas. Den mycket otydliga ansvarsfördelningen för krisberedskap, i kombination med begränsad lagerhållning och avskaffade beredskapslager gör att läkemedels- och materialförsörjningsfrågan är beroende av nya verkningsfulla politiska förslag som kan stärka den svenska motståndskraften och krisberedskapen. I hälso- och sjukvårdslagen framgår att regionerna är skyldiga att planera sin hälso- och sjukvård så att en katastrofmedicinsk beredskap upprätthålls. Lagen om handel med läkemedel reglerar vidare att ansvarig vårdgivare ska anmäla till hur läkemedelsförsörjning till och inom sjukhus är organiserad. Vårdgivaren måste även anmäla eventuella förändringar i denna organisation och därutöver anmäla om det uppstår allvarliga brister i läkemedelsförsörjningen till eller inom sjukhus. Krav kring läkemedelsförsörjningen ställs även på vårdgivare i lagen om kommuners och landstings åtgärder inför och vid extraordinära händelser i fredstid och höjd beredskap. konstaterar i en rapport om livsmedels- och läkemedelsförsörjningen att regeringen tidigare gjort bedömningen att regionernas ansvar för att köpa in och lagra läkemedel inte behöver regleras ytterligare i lag då man ansett att detta ansvar redan inbegripits av skyldigheterna i hälso- och sjukvårdslagen. Sedan utbrottet av covid-19 har läkemedelsförsörjningen och krisberedskapsansvaret satts under lupp. Mycket pekar på att regioner och kommuner upplever den befintliga lagstiftningen som otydlig, vilket bidrar till förvirring kring ansvarsfördelningen för läkemedelsförsörjningen ur ett krisberedskapsperspektiv. Det pandemiska utbrottet av det virus som orsakar covid-19 har även påvisat att krisberedskapen i sjukvården, och för läkemedelsförsörjningen i synnerhet, länge varit eftersatt. anser att det är mer än hög tid att genomföra ett antal konkreta reformer för att förstärka motståndskraften i den svenska läkemedelsförsörjningen. Den allt mer skriande bristen på farmaceuter och en större e-handel med apoteksvaror påverkar tillgången på apotek i landet. En lösning på problemet är förstås en fortsatt utveckling av e-handeln. Denna lösning passar dock inte alla. anser därför att möjligheten att driva lokala apotek med farmaceuter på distans behöver ses över. går det att ringa en läkare på distans och få så väl diagnos som behandling ordinerad digitalt, men det går inte att expediera ett läkemedel med en farmaceut på distans. Dagens lagstiftning kräver att den som ska bedriva detaljhandel med läkemedel till en konsument har lokalen bemannad med en eller flera farmaceuter. Även föreskrifter utgör ett hinder för att fullt ut nyttja digitaliseringens möjligheter. Dessa föreskrifter kräver att en farmaceut ska bekräfta en slutkontroll av det förskrivna läkemedlet genom ett på förpackningen. Detta innebär att alla måste sättas direkt på förpackningen trots att de flesta recept är elektroniska. Föreskrifterna innebär onödiga hinder för digitaliseringen och innovationen på apoteksmarknaden, vilket i sin tur riskerar att försämra tillgängligheten till lokala apotek i lands- och glesbygd. vill därför se över relevant lagstiftning för att främja möjligheten att öppethålla apotek med farmaceut på distans. Det borde på samma sätt som det går att möta en läkare på distans vara möjligt att lämna ut läkemedel över disk med en digital slutkontroll. För att konsumenter ska kunna fatta välgrundade beslut har allt fler industrier valt att miljö- och klimatmärka varor. Läkemedelsindustrin har, precis som alla andra industrier, ett stort arbete framför sig i att minska skadlig miljöpåverkan. saknas dock metoder för att miljömärka receptbelagda läkemedel. För att en produkt ska miljömärkas i det receptfria sortimentet krävs att leverantören publicerar en hållbarhetsrapport, att rapporten är externt granskad och att leverantören delar sina erfarenheter i branschen genom ett medlemskap i – den globala branschorganisationen för miljöfrågor i leverantörskedjan. har miljömärkt sitt receptfria sortiment och har överlämnat märkningen till hela branschen för att via kunna ta frågan om miljömärkning vidare. informerar även samtliga apotek om de miljörisker som är kopplade till diklofenak, som medför ökade risker för fisk och vattenlevande organismer. Denna typ av information och miljömärkning borde möjliggöras även på det receptbelagda sortimentet. vill därför att metoder för miljömärkning av receptbelagda läkemedel ses över i syfte att bidra till konsumenternas möjlighet att göra hållbara val. Vi anser också att det är angeläget att även väga in miljöhänsyn som ett kriterium i valet av periodens vara. Bättre villkor för sjukvårdsinnovation och läkemedelsutveckling Kliniska prövningar är helt avgörande för att kunna föra ut innovationer i vården snabbare. Statistik visar att tydligt sackar efter i den kliniska forskningen, vilket medför att patienternas möjligheter att få tillgång till nya behandlingar innan de är införda i den ordinarie sjukvården minskar och att vårdpersonal inte håller sig fullt uppdaterad med de senaste rönen. Detta påverkar även life science-industrin, i allt ifrån mindre till större bolag, och riskerar att bli ett mindre attraktivt land att förlägga nästa studie till. Samverkan mellan life science (livsvetenskap) och sjukvården bör främjas genom att stärka kunskapsstyrningen i sjukvården med nationella mål för antalet patienter som ska medverka i kliniska studier. Regeringen presenterade 2019 en life science-strategi med åtta prioriterade områden och 30 målsättningar. Tyvärr är flertalet målsättningar inte tillräckligt tydliga. En konkret nationell ambition i arbetet med de kliniska prövningarna skulle bidra till en långsiktig strategi kring forskning och utveckling i sjukvården som gynnar patienten, vårdpersonalen och inte minst vårdinnovationen. vill därför, för att vända trenden och garantera en tät samverkan mellan forskning, life science-sektorn och innovationen i sjukvården, att tydliga nationella mål om antalet patienter i kliniska studier ska tas fram. För godkännande av nya läkemedel krävs omfattande studier där bland annat människor med sjukdom försöksvis ska behandlas i klinisk miljö. Covid-19-pandemin visar hur viktigt det är med bästa möjliga förutsättningar för utveckling av läkemedel mot helt nya sjukdomar, men vi behöver även nya läkemedel för infektionsbehandling och för en rad sällsynta diagnoser där vi ännu inte funnit något botemedel. Det innebär att vi i måste kunna erbjuda bättre förutsättningar för kliniska prövningar om vi ska kunna erbjuda bästa möjliga vård. är sådana prövningar av olika skäl alldeles för få i . Vad gäller särläkemedel, dvs. läkemedel avsedda för sällsynta sjukdomar, är det svårt att få ihop tillräckligt många försökspersoner för att studien ska gå att genomföra. Processen från att hitta patienter som är villiga att delta i en prövning måste bli enklare och snabbare. Vi anser därför att det med hänsyn till artikel 34 i Helsingforskonventionen måste tas ett nationellt ansvar för kliniska prövningar för särläkemedel och därmed också ansvar för kostnaderna för fortsatt behandling av de patienter som visar sig ha nytta av läkemedlet. I konstateras att ”det finns olika tolkningar av det internationella regelverket och risken att försvåra möjligheterna att bedriva kliniska prövningar [medför] att vi inte bör föreslå om och hur det skulle regleras.” anser mot bakgrund av detta att frågan om en nationell samordning av kliniska prövningar av särläkemedel behöver utredas skyndsamt. Gemensam nationell ambition för krisberedskap i läkemedelsförsörjningen I den nationella risk- och förmågebedömningen lyfte MSB att fortsatt är beroende av importerade läkemedel. Den svenska inhemska produktionen av läkemedel är mycket begränsad och av vacciner obefintlig. planeringsunderlag visar dessutom att Försvarsmakten är starkt beroende av den civila hälso- och sjukvården för sin medicinska förmåga. har apotek, sjukhus och grossister minskat sin lagerhållning till följd av bristen på förtydligat ansvar och avsaknad av särfinansiering av krisberedskapsuppdraget. Underlaget till den nationella risk- och förmågebedömningen 2016 och därutöver utredning 2013:54 om tillgång till läkemedel och sjukvårdsmaterial inför, under och efter allvarliga händelser och kriser, visade att det även saknades en samlad bild av hur regionerna upprätthåller nödvändig tillgång till läkemedel och sjukvårdsmateriel. MSB beskrev i sin bedömning 2016 även att myndigheten delade bedömning av att det krävdes en gemensam ambitionsnivå för vilka hot och kriser borde ha beredskap för, samt vilka läkemedel och vilket sjukvårdsmaterial som det är nödvändigt att ha tillgång till vid en kris. Sammantaget bedömde MSB därför att det, på samma sätt som för elförsörjningen, behövde tas fram en gemensam nationell grund för den uthållighet i läkemedelsförsörjning och försörjning av sjukvårdsmateriel som samhällsviktiga verksamheter ska beakta i sin beredskapsplanering. anser att en gemensam ambitionsnivå och grund för beredskap måste upprättas. anser vidare att denna bör inkludera vilka hot och kriser ska ha medicinsk beredskap för samt med vilken målsättning, till vilka läkemedel och till vilket sjukvårdsmateriel som nödvändig tillgång borde upprätthållas, samt vem som borde ansvara för att detta görs. När ett företag inte kan leverera ett läkemedel ska detta alltid meddelas till som ansvarar för att tillhandahålla en lista över restnoterade läkemedel. Av de av tillfällen då ett läkemedel inte kunnat direktexpedieras på apotek berodde av fallen på restnoteringar.