mot · H8023271 · 2020-10-06 00:00:00 — När barn i åldrarna 8–rekryteras till kriminella gäng just för att de inte kan bli föremål för påföljd och straffberövande, och när barn som grips för att sälja narkotika är ute snabbt igen efter att ha förhörts, finns en verklighet som politiken måste förhålla sig till och ta på allvar. Här liksom i andra sammanhang måste vägen framåt vara att stärka samordningen mellan polisen och insatser. När barn grips för till exempel inbrott eller narkotikahantering är det inte rimligt att de släpps från förhör direkt ut till sina väntande kamrater på gatan, utan som regel bör polisen direkt överlämna den unge till för beslut om vidare insatser. Icke straffmyndiga barn som begår ett brott där fängelse ingår i straffskalan kan hållas kvar för förhör av polis. Därefter ska barnet, oavsett brott, släppas och det oavsett om haft möjlighet att komma till platsen eller göra övervägande om det är nödvändigt med ett omhändertagande enligt LVU. För barn och unga i åldern 15–gäller samma begränsning. Dock kan åklagare vid synnerliga skäl besluta om att den unge ska anhållas. Reglerna för detta är ytterst restriktiva och tar hänsyn till de straffreduktionsregler som gör att påföljderna för en femtonåring beräknas på ett annat sätt än för en sjuttonåring. Enligt Riksåklagarens riktlinjer bör anhållande eller häktning över huvud taget inte ske om straffmätningsvärdet (den förmodade påföljden för brottet med hänsyn tagen till den unges ålder) inte överstiger en månads fängelse. Först för brott som skulle ge fängelse för en vuxen och minst sex månaders fängelse för den unge säger att det ”i många fall” kan vara aktuellt med häktning. Även då föreligger dock en stark presumtion mot frihetsberövande. Antalet unga i åldern 15–som häktas varierar mellan 150 och 180 på årsbasis. Det är i grunden rätt att det måste råda stor restriktivitet med att frihetsberöva barn och unga. När polisen tvingas släppa barn ut på gatan även vid allvarliga brott i väntan på senare åtgärder är det däremot ett systemfel. Vi menar att en bred översyn måste ske av lagstiftningen så att polisen i fler fall än kan hålla kvar den unge på stationen i väntan på socialtjänst eller vårdnadshavare om omständigheterna gör detta nödvändigt. Även tidsgränserna för kvarhållande behöver ses över med inriktningen att det vid allvarligare brott ska finnas en presumtion för att bättre ska kunna pröva frågan om omhändertagande. Likaså bör en översyn ske av reglerna för häktning av unga i åldrarna 15–. En sådan översyn ska ske med noggrant beaktande av bestämmelser, inklusive att frihetsberövande endast får användas som en sista utväg och för kortast lämpliga tid. Detta innebär dock inte något absolut förbud mot häktning utan är en markering av att andra åtgärder först måste ha prövats och bedömts otillräckliga. Men om alternativet till frihetsberövande är att den unge direkt kan återvända till en kriminell gängmiljö eller återföras till hemförhållanden som innebär stora risker för den unges hälsa och utveckling kan ett det vara nödvändigt att gripandet följs av ett frihetsberövande. Det är i högsta grad olämpligt att unga frihetsberövas och placeras på häkten tillsammans med vuxna kriminella. I möjligaste mån bör därför betryggande övervakning ske genom tvångsomhändertagande enligt LVU. Omhändertagande bör således vara regel i dessa fall, vilket dock som sagt förutsätter att ges förutsättningar att åstadkomma detta. I de fall då anhållande och häktning trots allt blir nödvändigt bör de unga hållas åtskilda från vuxna och vistas på särskilda ungdomsarrester eller ungdomshäkten i regi av eller Kriminalvården. Hänsyn ska tas till barns och ungas särskilda behov. Frågan om frihetsberövande av personer som grips för allvarligare brott ingår inte i uppdraget till utredningen om förbättrade åtgärder när barn misstänks för brott (dir. 2019:103). Detta är en uppenbar brist. Liberalerna anser att regeringen antingen bör ge tilläggsdirektiv till den pågående utredningen eller utreda frågan i annat sammanhang. Korta handläggningstiderna i barn- och ungdomsärenden För polisens handläggning av barn- och ungdomsärenden gäller särskilda krav på skyndsamhet. Detta gäller både om den misstänkte är 15–eller om den målsägande är . Särskilda tidsfrister gäller också för handläggningen hos åklagare och i domstolar. Om en person i åldern 15–har begått ett brott med fängelse i straffskalan ska det till exempel gå högst från delgivning av misstanke till dess att det fattas beslut i åtalsfrågan. Om en person i samma ålder är misstänkt för ett brott med mer än sex månaders fängelse i straffskalan får det gå högst från åtal till huvudförhandling i tingsrätt. När det däremot gäller förundersökningen fram till delgivning av misstanke finns inga särskilda tidsgränser, utan där gäller i stället en allmän regel om särskild skyndsamhet i barn- och ungdomsärenden. En tillsynsrapport från (Tidsfrister i barn- och ungdomsutredningar, rapport 2019:1) visar att polis och åklagare håller tidsfristerna i knappt två ärenden av tre. Statistiken gäller åren 2012–2017 och visar inte någon förändring . Bilden är ungefär densamma oavsett om ärendet gäller en ung person som misstänkt gärningsperson eller målsägande. Det finns anledning att följa upp detta i myndighetsstyrningen av polis- och åklagarväsendet och vidta ytterligare åtgärder för att få ner handläggningstiderna. Även om domstolarna ska prioritera ungdomsärenden kan det ofta dröja månader från brottsutredning till dom. För ungdomar i åldern 18–dröjer det i genomsnitt drygt , men i en fjärdedel av fallen dröjer det eller längre. Också när det gäller vuxnas brottslighet är väntetiderna ett problem. I vissa fall är bevisläget mycket gott, till exempel genom att en person grips på bar gärning, men personen släpps ändå fri i väntan på en rättegång som kan dröja eller längre. Mer måste därför göras för att korta tiden från brott till lagföring, särskilt för brott där ungdomar är inblandade. –22 pågår ett försöksprojekt i rörande snabbare lagföring för vissa brott som även kommer att utvidgas till vissa andra orter i . Liberalerna är positiva till detta, liksom till att verksamheten väntas permanentas. En utredning pågår fram till (dir. 2020:6), och vi väntar oss att regeringen därefter skyndsamt tar fram de författningsförslag som behövs. Det är viktigt att reaktionen på ett brott som begås av en ung person är tydlig och snabb. behöver det i varje rättsprocess där en ung person är inblandad som misstänkt finnas barn- och ungdomskompetens. För att säkerställa detta bör det finnas särskilda ungdomsdomstolar som ska döma i mål där barn och unga är åtalade för brott. Även andra mål som kräver särskild barn- och ungdomskompetens, till exempel vårdnadsärenden och andra familjerättsliga mål där barn är inblandade, bör handläggas där. Vi utesluter inte att även förvaltningsrättsliga mål som LVU-ärenden skulle kunna prövas vid en sådan domstol, något som dock kräver särskilda överväganden. Ungdomsdomstolar behöver inte vara särskilda domstolar utan kan utgöra särskilda avdelningar vid större tingsrätter. Särskilda krav bör ställas på att domstolarna ska ha en jourfunktion och så att ungdomsärenden kan avgöras i domstol så snabbt som möjligt med bevarande rättssäkerhetskrav. Liberalerna medverkade till ett tillkännagivande i om att ungdomsdomstolar bör inrättas (bet. 2019/20:JuU30). Vi väljer därför att inte nu lägga ett nytt formellt yrkande i samma fråga, men vi förväntar oss att regeringen vidtar de utredningsåtgärder som behövs. Målsägandebiträde då brott begåtts av barn Eftersom barn inte är straffmyndiga kan det inte förordnas ett målsägandebiträde till brottsoffret i sådana situationer. Det är viktigt ur ett brottsofferperspektiv att det finns möjlighet till juridisk hjälp även om förövaren inte är straffmyndig. Liberalerna medverkade till ett tillkännagivande i om att ungdomsdomstolar bör inrättas (bet. 2019/20:JuU30). Frågan är också föremål för utredning i utredningen om förbättrade åtgärder när barn misstänks för brott (dir. 2019:103). Vi väljer därför att inte nu lägga ett nytt formellt yrkande i samma fråga, men vi förväntar oss att regeringen återkommer med lagförslag på bord. Övergrepp i rättssak mot barn Ett stort problem för många unga brottsoffer är att den misstänkta gärningspersonen, som ofta har stort våldskapital, genom hot och våld kan tysta brottsutsatta och vittnen i väntan på rättegång. Som framhålls i vår rättspolitiska motion anser Liberalerna att straffskalan för övergrepp i rättssak, mened och skyddande av brottsling behöver höjas kraftigt. Frågan utreds nu inom ramen för utredningen om en stärkt rättsprocess och en ökad lagföring (dir. 2019:85), som ska lämna sina förslag . Barn och unga är särskilt utsatta som brottsoffer, och i de fall det blir en rättslig process kan utsattheten bli ännu större med tanke på att den misstänkte ofta är i liknande ålder och rör sig i samma miljö. Det är ett påtagligt problem att unga eller vuxna hotar andra barn och unga till tystnad. Vi anser att övergrepp i rättssak som riktar sig mot ett barn borde ges en egen brottsrubricering med strängare straffskala. Utöver skärpningar av straffskalan bör också möjligheten till kontaktförbud för den åtalade inför rättegång utökas. Detta har en särskild ungdomsdimension eftersom många ungdomar som är brottsoffer rör sig i samma sociala miljöer och kanske går i samma skola som gärningspersonen. Även lagstiftningen om kontaktförbud är nu föremål för utredning (dir. 2019:43). Med hänsyn till detta väljer vi att inte nu lägga ett formellt yrkande, utan vi kommer noggrant att följa detta i det fortsatta beredningsarbetet. Bevistalan för unga som misstänks för allvarliga brott Att barn inte ställs inför rätta har starka skäl. Det handlar om att skydda barnets rättigheter. Men paradoxalt nog kan detta också drabba det enskilda barnet, eftersom det inte finns någon möjlighet för utomstående att pröva om bevisningen mot barnet håller. När det i en brottsutredning framkommer att den misstänkte är läggs förundersökningen vanligtvis ner. Därmed kan det utpekade barnet aldrig rentvås. Om fel person utpekas leder det inte bara till att ett oskyldigt barn stämplas som förövare; den riktiga gärningsmannen går dessutom fri. För att ta sikte på de situationer där det finns ett uppenbart allmänintresse av att klargöra vad som hänt finns det dock möjlighet att genomföra så kallad bevistalan, vilket är en procedur där domstolen går igenom vad som hänt och bedömer värdet av den bevisning som läggs fram. Åklagare får bara begära bevistalan vid domstol om socialnämnden, eller barnets vårdnadshavare begär detta, och om åklagare kommer fram till att det krävs ur allmän synpunkt. Men en kommuns socialnämnd har inte rollen eller kompetensen att bedöma bevisningen i en brottsutredning och saknar därmed möjlighet att göra en självständig prövning av polisens och åklagarens ståndpunkt. Samma sak gäller . I den svåra situation som ligger i att ens barn är misstänkt för allvarliga brott kan vidare vårdnadshavarna känna att det vore att göra ont värre att begära domstolsförhandling. Om en förundersökning leder fram till att ett barn misstänks för ett mycket allvarligt brott, till exempel att ha dödat en annan människa, måste det anses vara nödvändigt att sådana misstankar prövas i domstol genom bevistalan. Barn ska inte straffas, men barn ska inte heller berövas chansen att bli rentvådda från felaktiga misstankar om mycket grova brott. Efter att har bifallit Liberalernas tidigare yrkande om att se över systemet med bevistalan har regeringen gett i uppdrag till utredningen om förbättrade åtgärder när barn misstänks för brott (dir. 2019:103) att analysera frågan. Det är viktigt att regeringen därefter återkommer till med lagförslag som gör att bevistalan blir aktuell i fler fall. Liberalerna anser även att alla barn som misstänks för allvarliga brott, både barn och barn som fyllt , har rätt till ett juridiskt biträde eller offentlig försvarare från första förhöret. Straffrätt, påföljdssystem och anstalter Ett växande problem är att den organiserade brottslighetens tillgång till tung beväpning har ökat, som våldsanvändningen har blivit grövre. Våldet från kriminella aktörer ökar i omfattning och grovhet. Det är alltså fler personer som är mer benägna att använda våld som våldet blir grövre. Den ökande våldsanvändningen påverkar särskilt situationen för de boende i utsatta områden och stadsdelar. pekar ut den ökande våldsanvändningen som ett av de största problemen kopplade till gängbrott och organiserad brottslighet, och även tillgången till skjutvapen bedöms ha ökat bland kriminella. Konverterade skjutvapen och automatvapen har blivit vanligare, liksom handgranater och sprängmedel som inte klassas som vapen. Vapensmuggling och olaglig vapenhandel en av den organiserade brottslighetens viktigaste inkomstkällor. Så kallad multikriminalitet är vanlig, det vill säga att samma nätverk t.ex. smugglar både narkotika och vapen. Därför anser Liberalerna att straffskalorna för de grova och synnerligen grova narkotika- och vapenbrotten, inklusive brotten för otillåten hantering av handgranater och andra explosiva varor, bör följas åt. Samma sak gäller för smuggling. Våra förslag redovisas närmare i vår följdmotion på regeringens förslag till skärpta vapenbrott, och upprepas därför inte här. Det är också angeläget att lagstiftningen avspeglar i vilken mån det finns anledning för olika företeelser att alls finnas i den civila vardagen. Handgranater har blivit en allt vanligare form av beväpning för den organiserade brottsligheten och saknar fredlig användning, men trots detta klassas handgranater inte som vapen utan sorterar under lagen (2010:1011) om brandfarliga och explosiva varor. Liberalerna föreslår att handgranater klassas som vapen och att otillåten hantering av handgranater således klassas som vapenbrott. Andra brandfarliga och explosiva varor har civila användningsområden inom t.ex. industrin. Handgranater, däremot, ska av lagen bedömas som de vapen de är. Vidare bör vapenlagen och lagen om explosiva varor reformeras. Det bör införas en särskild vapenstrafflag som enbart omfattar sådana vapen eller explosiva varor som är avsedda att användas vid brott mot människors liv eller hälsa eller egendom. Enligt denna lag ska all befattning med vapen och explosiva varor vara kriminaliserad, såsom innehav, förvaring, förvärv eller annat anskaffande, överlåtelse, tillverkning och transport. Legal befattning med vapen och explosiva varor bör regleras i annan lagstiftning. I det sammanhanget bör också lagen (1992:1300) om krigsmateriel ses över. Krigsmateriellagen gör vissa hänvisningar till vapenlagen vad gäller införsel av vapen, men däremot inte vad gäller utförsel. En analys bör göras av huruvida det föreligger behov av att förtydliga krigsmateriellagen för att motverka den grova form av brottslighet som olovlig utförsel av vapen är. Även lagen om krigsmateriel bör alltså ingå den ovanstående reformen. Om illegala vapen påträffas i en bil är det ofta svårt för polisen att binda en person till brottet, eftersom samtliga i bilen nekar till innehavet. Yrkeskriminella använder sig ofta av hyrbilar som hyrs av målvakter för att frakta eller förvara vapen. Bilarna byts ofta, men den som kör bilen är inte sällan den som har ledaransvar. När det gäller vanliga trafikbrott finns det en regel om föraransvar som gör att föraren är ansvarig för fordonets skick, att skatten är betalad etc. Det bör övervägas om det på motsvarande sätt ska finnas ett föraransvar för vapen eller andra farliga föremål som förvaras i bilen. För att bryta gängens beväpning är det också viktigt att förbudet mot att bära kniv på allmän plats, den så kallade knivlagen, är ändamålsenligt utformat. är påföljden för brott av normalgraden mot knivlagen böter eller fängelse . Detta gör att livsstilskriminella kan sätta i system att betala böter och sedan fortsätta att utöva sin verksamhet beväpnade med kniv. Det som lagstiftaren tänkt som en straffsanktion blir då i de kriminellas ögon en användaravgift. Detta är inte rimligt. Minimistraffet behöver höjas som en signal samt för att generera ett annat konsekvenstänkande hos kriminella. Böter bör inte vara aktuellt i situationer där personer med kriminella kopplingar påträffas med kniv på offentlig plats. Självfallet ska inte en straffskärpning påverka de hantverkare, byggare, jägare och andra som använder knivar i sitt arbete, utan endast där omständigheterna gör att det skäligen kan befaras att kniven kan komma till brottslig användning. Då bör inte böter ingå i straffskalan, ej heller vid återfall. Ett växande problem är att personer med koppling till kriminella gäng bär skyddsvästar. En väsentlig del av det bakomliggande syftet är att öka på det egna våldskapitalet. Förbudet mot olaga kårverksamhet hindrar inte att vissa av de kriminella gängen uppträder i mundering som påminner om privatmilisers och är avsedda att ge det intrycket. har föreslagit att det ska bli straffbart för privatpersoner att inneha och använda produkter som utgör krigsmateriel, däribland vissa typer av skyddsvästar. Regeringen har dock menat att tillräckligt beredningsunderlag för en kriminalisering saknats. Definitionen av krigsmateriel återfinns i det regelverk som meddelats med stöd av lagen (1992:1300) om krigsmateriel. Som krigsmateriel definieras bl.a. vissa typer av skyddsvästar. Den paradoxala situationen har inträffat att lagen om krigsmateriel ställer krav i fråga om tillstånd till produktion, utförsel och införsel av krigsmateriel, medan det förblir fullt tillåtet för privatpersoner i att köpa, inneha och bära skyddsväst. gör bedömningen att det enbart i handlar om flera hundra personer som mer eller mindre öppet bär skyddsväst i särskilt utsatta områden. Det ligger nära till hands att tro att den känsla av personlig trygghet som bärande av skyddsväst ger medverkar till att sänka tröskeln för användande av grovt våld. Därtill skapar naturligtvis fenomenet en djup känsla av otrygghet bland allmänheten. Bärande utan tillstånd av skyddsväst och annan militär skyddsutrustning är förbjudet i flera länder, bland annat i flera av delstater. synpunkter bör tas på allvar och förslag till en straffsanktionerad tillståndsplikt för bärande av skyddsväst bör tas fram. Självfallet ska personal som behöver skyddsväst i sitt arbete fortsatt kunna använda det utan tillstånd. Exempel på sådan personal är poliser, ordningsvakter och soldater. Straffskalan för brott kopplade till gängbrott Det är positivt att ställt sig bakom Liberalernas krav på att straffskärpningar ska ske för alla slags brott som är kopplade till kriminella uppgörelser. En översyn av regler om straffskärpning för brott som utgjort ett led i en brottslighet som utövats i organiserad form eller systematiskt är nödvändig. Förutom brottens allvar i sig är denna typ av brottslighet en mycket viktig faktor bakom de problem med bristande trygghet som finns i de mest utsatta stadsdelarna. Likaså bör straffskalorna för vissa brott med särskild koppling till gängbrottslighet skärpas, för att underlätta häktning. Bland annat bör straffskalorna för rån, grov misshandel och grov utpressning skärpas. En särskild utredare fick i uppdrag att lämna förslag till lagändringar som innebär skärpta straff mot brott i kriminella nätverk, särskilt brott med koppling till kriminella uppgörelser (dir. 2020:62). Uppdraget ska redovisas . Liberalerna ser det som centralt att regeringen möjligt därefter fullföljer lagstiftningsarbetet och återkommer till med färdiga lagförslag. En heltäckande och effektiv kriminalisering av alla straffvärda gärningar är nödvändig för att komma åt den gängrelaterade brottsligheten. I debatten har frågan också väckts om att kriminalisera själva samröret med en sammanslutning som ägnar sig åt kriminalitet, alltså att kriminalisera själva gängverksamheten om syftet är att begå brott. Frågan är komplicerad och berör den grundlagsskyddade föreningsfriheten, som i har ett mycket starkt skydd. pågår en grundlagsöversyn gällande förutsättningarna att kriminalisera delaktighet i terroristgruppers verksamhet. Även detta kräver grundlagsändring, vilket ställer särskilda krav på att beredningen sker med största noggrannhet. Efter att en sådan lagändring trätt i kraft utesluter vi inte att det i nästa steg skulle kunna övervägas för- och nackdelar med att ytterligare vidga undantagen från föreningsfriheten. Det är dock tveksamt om detta skulle innebära någon reell förbättring av möjligheterna att komma åt den gängrelaterade brottsligheten. Om frågan blir föremål för utredning behöver också stor uppmärksamhet ägnas åt hur man i så fall skapar effektiva garantier för att en sådan lagändring inte undergräver det generella grundlagsskyddet för föreningsfriheten. En generalklausul som innebär att sammanslutningar som ägnar sig åt brottslig verksamhet ska kunna kriminaliseras skulle innebära att en tillfällig riksdagsmajoritet genom ett enda riksdagsbeslut skulle kunna upphäva grundlagsskyddet för föreningar genom att införa ny strafflagstiftning mot deras verksamhet i vanlig lag. Det är alltså av största vikt att det vid en eventuell framtida prövning av frågan säkerställs att en lagstiftning mot sammanslutningar som ägnar sig åt brottslig verksamhet innehåller mycket starka konstitutionella garantier för att tillämpningsområdet inte blir alltför vittsyftande så att skyddet för centrala principer för det fria och demokratiska samhället riskerar att undergrävas. För att minska de kriminella gängens möjlighet att använda sitt våldskapital som maktfaktor i ett bostadsområde bör det införas en ny form av påföljd, vistelseförbud, innebärande att den som döms förbjuds att vistas i ett visst geografiskt område efter avtjänat fängelsestraff. Vistelseförbud ska komma i fråga för personer som begått grova brott med koppling till kriminell gängverksamhet i området i fråga. På så vis blir det svårare för gängkriminella att snabbt återta sin roll som lokala maktfaktorer. Polisen behöver bättre juridiska förutsättningar att kunna agera om gäng med kriminell koppling aktivt försvårar dess arbetet genom att exempelvis omringa enskilda poliser, håna och hota dem och vägra bryta upp inringningen trots order. Att bryta en sådan situation är i stunden en operativ uppgift där det är polisen själv som bör avgöra vilka åtgärder som är lämpliga. Däremot är det en politisk uppgift att se till att det inte finns en juridisk gråzon som gör att gängens agerande kan förbli straffritt. Detta är särskilt viktigt för att de kriminellt belastade gängens maktposition i brottsutsatta stadsdelar ska kunna utmanas och brytas av polisen. Vi anser att det behöver ske en översyn av bestämmelsen om ohörsamhet mot ordningsmakten så att den blir lättare att tillämpa på t.ex. gäng som vägrar följa polisens uppmaning att skingra sig. Lagrummet i fråga har varit oförändrat och tillkom i en annan tid med andra sociala utmaningar. En modernisering bör ske så för att möjliggöra effektivare lagföring även i situationer när t.ex. hot eller våld mot tjänsteman eller upplopp inte föreligger. Försvara rörelsefriheten – inga vägspärrar på våra gator När den gängrelaterade brottsligheten växer i makthunger börjar den göra anspråk på att ta kontrollen över hela territorier. Det är fallet i några av landets mest utsatta stadsdelar, där lokala kriminella nätverk börjat betrakta bostadsområdena som sina maktzoner där utomstående ska hållas borta. har upprörande incidenter inträffat när kriminella gängmedlemmar har upprättat formliga vägspärrar där de kontrollerat identiteten på inpasserande och frågat efter deras ärende till stadsdelen. Svensk lagstiftning är illa för att komma åt denna form av kriminell maktutövning. är den ett angrepp inte bara på enskildas integritet utan också på centrala fri- och rättigheter såsom rörelsefrihet.