mot · H8022033 · 2020-10-05 00:00:00 — Preventiva och hälsofrämjande insatser med syftet att stärka den psykiska hälsan och minska antalet självmord måste lyftas fram. Om vi ger våra unga individuella möjligheter att utveckla sina emotionella färdigheter och kunskaper om psykisk hälsa, får de bättre förutsättningar att möta svårigheter i livet. Utökat stöd till att genomföra kunskapsbyggande insatser är därför en aktuell fråga. bör man utreda möjligheten att integrera kunskap om psykisk hälsa och ohälsa i läroplanen. Den psykiska ohälsan är vanligt förekommande hos hbtq-personer. Forskning visar exempelvis att depressioner och ångestproblematik är högre i olikkönade äktenskap, i jämförelse med samkönade äktenskap (, 2016). I den rapport som tagit fram om transpersoners hälsa 2015 visade det sig att av unga transpersoner hade försökt att ta sitt liv och att haft suicidtankar. menar att det krävs mer specifika insatser för att främja hbtq-personers psykiska hälsa. De särskilda behov som föreligger måste tas i beaktande och behöver likaså bli bredare än utbildningsinsatser, vilket fokus till största del kretsar kring . En viktig aspekt är förebyggande insatser som kan minimera risken för psykisk ohälsa innan den utvecklats. Könsdysfori orsakar psykiskt lidande, vilket grundar sig i att den upplevda könsidentiteten inte stämmer överens med det kön som fastställts hos personen vid födseln. Vi har sett en explosionsartad ökning när det gäller unga personer som upplever att de har fel kön. Könsdysfori behandlas med medicinsk vård i syfte att anpassa kropp efter upplevd könsidentitet. När det gäller fysisk könskorrigering och hormonbehandlingar måste både biverkningar och effekter av behandlingen analyseras noga. Målsättningen måste vara ett psykiskt och fysiskt välmående genom livet. Oåterkalleliga ingrepp ska alltid hanteras utifrån en försiktighetsprincip. saknas många delar inom den könsbekräftande vården, och vi menar att den vetenskapliga evidensen måste vara en stark grund för all vård och behandling som genomförs. För att genomgå en fysisk könskorrigering ska kravet vara psykisk stabilitet. Det är ett livsförändrande ingrepp som därför också kräver att personen är mentalt mogen och har stor förståelse för efterföljande konsekvenser samt biverkningar. Att få må bra och trivas i sin kropp är mycket viktigt. Därför är det också ytterst relevant att den könsbekräftande vården och behandlingen ser till helheten, utifrån ett långsiktigt perspektiv. Med anledning av detta menar vi att biverkningsfri behandling som samtalsterapi ska vara den första behandlingsåtgärden vid könsdysfori. Terapeutisk behandling och en seriös psykologisk utredning, vilken tar hänsyn till faktorer som exempelvis annan psykisk sjukdom, måste därför också vara fundamentala delar i vårdprocessen. För att den könsbekräftande vården ska bli mer jämlik krävs likvärdig vård och behandling i hela landet. Vi menar därför att nationella riktlinjer ska arbetas fram och att dessa ska fokusera på förebyggande insatser samt psykologiskt stöd för hbtq-personer. ansvarar regioner för rättspsykiatrin, som består av fem regionkliniker och 25 större vårdenheter spridda över landet. Samtliga har olika förutsättningar och resurser för att ge patienterna en säker, trygg och likvärdig rättspsykiatrisk vård. De bedrivs på olika villkor och med skiftande resurser. Vissa regioner säljer bort hela uppdraget eller delar av uppdraget till andra regioner och i andra är den rättspsykiatriska vården helt integrerad med den vanliga psykiatrin. Personalens kompetens och erfarenhet inom området skiftar och synen på vård och behandling skiftar. menar att målsättningen med vård, oavsett i vilken form denna är, ska vara att sträva efter en jämlik vård, inte en vård där det exempelvis under vissa perioder kan vara svårt att hitta en lämplig vårdplats med rätt säkerhetsnivå, inte en vård där möjligheten att söka och finna lediga platser bygger på lösa principer om uppbyggda personliga relationer och kunskaper om enskilda klinikers goda vilja. Undersökningar om rättspsykiatrins kapacitet varierar – vid en del enheter har det satsats på detta medan läget på andra håll är oklart. Behovet av investeringar i vårdplatser behöver överblickas, inte kontinuerligt uppskattas i hopp om att verksamheten överlever. hanteras frågan om risk- och farlighetsbedömningar på olika sätt. Det är inte heller alla enheter som arbetar med strukturerade evidensbaserade metoder. Det lyfter fram här är endast ett axplock av den problematik som föreligger. Den rättspsykiatriska vården står inför en rad utmaningar och vi menar därför också att det inte är möjligt att sträva efter en likvärdig rättspsykiatri utan att ett större ansvar tas på nationell nivå. Vi föreslår därför att ett pilotprojekt ska initieras, där någon eller några vårdenheter tas över av staten, för att senare utvärdera kostnader, konsekvenser och vård. Syftet med pilotprojektet är att samtliga regionkliniker och vårdenheter ska bedrivas av staten . Uppmärksamhets- och hyperaktivitetsproblem (adhd, attention deficit hyperactivity disorder), autism, Aspergers syndrom och Tourettes syndrom kallas i samlat för neuropsykiatriska tillstånd, alternativt neuropsykiatriska funktionshinder (NPF). I denna grupp ingår oftast specifika och generella inlärningsstörningar. Vanligtvis är det psykiatrin som diagnostiserar neuropsykiatriska tillstånd. Dock behöver tillståndet inte alltid innebära ett lidande som resulterar i att det klassas som sjukdom eller störning, därför behöver det inte heller alltid benämnas som en sjukdom eller störning. NPF innebär att sårbarhet för utveckling av andra psykiska symptom förhöjs kraftigt. Den beräknade förekomsten av adhd i samhället är hos vuxna och hos barn som statistiken för autism beräknas vara enligt data från (2014). Statistik från och samhällsmedicin visar att av tonårspojkarna hade en adhd-diagnos och hade diagnosen autism. Det här är också siffror som varierar och ser olika ut runt om i landet. När vårdens resurser inte räcker till finns det en risk att utredning av intellektuella funktioner rationaliseras bort för att utredningsprocessen ska snabbas på. Långa väntetider till utredning är givetvis inte hållbart och måste åtgärdas. Dock får det aldrig innebära försämrad patientsäkerhet. Utredningar som fokuserar på att bekräfta eller negera remittentens hypotes ökar risken för överdiagnostik. Personer med andra svårigheter och icke-patologiska utmaningar kan exempelvis bedömas som funktionsnedsatta på grund av tidsbrist. Tidsbesparingar kan även leda till konsekvenser som resulterar i att effektiv behandling uteblir och att felaktig medicinering sätts in, vilket i sin tur kan skapa allvarliga komplikationer. En annan negativ effekt är att barn och ungdomar inte får rätt hjälpmedel i skolan och att nödvändiga anpassningar inte sker i skolmiljön. Av dessa skäl är det angeläget att säkerställa en standardiserad och kvalitativ utredningsprocess för att diagnostisera personer med neuropsykiatriska funktionshinder. För en jämlik och effektiv behandling, vid neuropsykiatrisk diagnos, krävs det också nationella riktlinjer. En ökad kunskap om neuropsykiatriska diagnoser kan motverka onödig särbehandling och förbättra det vardagliga livet för personer med NPF. Riktade kunskapsinsatser bör av den anledningen likaså utredas närmare. behöver ta krafttag för att motverka förekomsten av självmord. menar att insatserna måste stå i proportion till det faktiska samhälls- och folkhälsoproblem som självmord innebär. tar cirka 1 500 personer sitt liv i . Det innebär att fyra personer avslutar sitt liv . Cirka 15 000 personer försöker att ta sitt liv och omkring 150 000 har allvarliga självmordstankar. antog en nollvision för suicid. Trots det faktum att nollvisionen antogs har ingen regering hitintills valt att göra seriösa insatser för att minska suicidtalen. För att på riktigt verka för en förändring krävs tydliga åtgärder och en reell politisk vilja. För att nollvisionen inte ska fortsätta vara enbart en vision behöver vi strukturera upp och planera det fortsatta arbetet för att motverka suicid. Det gör vi genom konkreta delmål och resultatuppföljning. behöver likaså tillsätta en nationell samordnare som har ett samlat ansvar för det suicidpreventiva arbetet. I samband med att tog beslut om nollvisionen antogs likaså ett niopunktsprogram för suicidprevention. behöver det niopunktsprogrammet revideras och uppdateras. Vi måste likaså se över hur vi bättre kan samordna både vård, uppföljning och krishantering när det gäller suicid. Därför är det aktuellt att se över och pröva en metod med kriscenter som ska finnas på länsnivå. Hos suicidala personer är återfallsrisken märkbart förhöjd efter ett suicidförsök. Därför är det oerhört viktigt att hälso- och sjukvården har säkra strukturer för att följa upp den här riskgruppen. Vi behöver därför få till riktlinjer och metoder som ska vara obligatoriska när det gäller uppföljning av självmordsnära patienter, och dessa riktlinjer ska standardiseras inom svensk hälso- och sjukvård. Uppföljningen ska innebära att varje patient får en adekvat och individanpassad efterföljande vård från och med utskrivningsdagen. kan självmord lätt förhindras, genom att tillfällen försvinner och impulsiva handlingar bromsas. Den psykiska ohälsan bland unga har ökat så kraftigt att den nu är ett av våra största folkhälsoproblem. Psykisk ohälsa ligger bakom av alla självmord som begås i . Vikten av en god och tillgänglig psykiatrisk vård, särskilt för barn och ungdomar, kan därför inte nog belysas och det krävs omfattande insatser för att stärka insatserna. Dessutom fordras förstärkningar inom skolpsykiatrin och kuratorsverksamheten, inte minst då många unga drar sig för att söka extern psykiatrisk vård. All personal som arbetar med någon form av vård eller omsorg bör likaså gå en kortare utbildning för att lära sig känna igen signaler och tidigt upptäcka eventuell självmordsbenägenhet. Trots kännedom om den förhöjda risken finns ingen standardiserad uppföljning av riskgruppen självmordsnära inom svensk hälso- och sjukvård. skrivs patienter som har försökt att begå självmord i många fall ut snabbt, utan några seriösa behandlingsåtgärder. Den vanligaste åtgärden är förskrivning av psykofarmaka. Vi menar att uppföljning av självmordsnära patienter bör vara en självklar del i vårdprocessen. Hälso- och sjukvården kan motverka upprepade suicidförsök om rätt behandlingsmetoder tillämpas vid rätt tillfälle. Därför ska hälso- och sjukvårdspersonal som möter den här utsatta riskgruppen arbeta utifrån tydliga riktlinjer och en väl utarbetad behandlingspraxis. Av dessa skäl föreslår vi att en utredning ska tillsättas för att inrätta en nationell modell för standardiserad uppföljning av självmordsnära patienter. Suicid är en tragedi som också drabbar de anhöriga väldigt hårt. Därför är det otroligt viktigt att ge nödvändigt stöd till de efterlevande, i det fall självmord förekommer. Att förlora en närstående är alltid ett trauma, men då personen i fråga själv valt att avsluta sitt liv är situationen än mer chockerande och väcker än fler känslor och frågor. En utredning bör tillsättas för att se över vilka insatser som behövs för att kunna möta de efterlevandes behov, för att stödja och vägleda de anhöriga tillbaka till vardagslivet. Utredningen bör ta fram riktlinjer för såväl direkt som uppföljande kontakt med anhöriga. avskaffades hälso- och sjukvårdens anmälningsplikt efter suicid. var det obligatoriskt att göra en anmälan till Inspektionen för vård och omsorg (), för utomstående utredning enligt lex . Den tidigare anmälningsplikten innebar en utförd anmälan , efter den senaste kontakten med vården. Detta oavsett om självmordet ansågs vara en vårdskada eller inte. Anmälningsplikten togs bort i och med att ändrade sina föreskrifter och regelförändringen genomfördes, enligt uppgift, med anledning av att det inte fanns stöd i lagen för anmälningsplikt. Den nya föreskriften anmälan inte behöver ske per automatik, utan enbart när vårdgivaren upptäckt brister i den utförda vården. Efter upphörandet av regeländringen har nu följt upp hur detta har påverkat antalet anmälningar . I uppföljningen kunde man se att antalet anmälningar hade minskat markant. till var antalet anmälningar 413, och var antalet anmälda fall 82 stycken. Viktigt att ha i åtanke är således att antalet självmord inte har minskat, utan problematiken med höga suicidtal kvarstår. anser därför att anmälningsplikt ska införas för hälso- och sjukvården samt vid självmord. I finns ett arbetssätt vid ett självmord som begåtts där man tillsätter en så kallad . Den innebär att sjukvård, socialtjänst, skola, polis och civilsamhället gemensamt ska sätta igång en utredning för att komma fram till vad som har hänt och upptäcka var det har brustit. Den typen av utredning kan komma att förhindra framtida självmordsförsök och innebär att varje unikt fall blir en lärdom för framtiden, och på så sätt kan man förhindra att misstag upprepas. Arbetssättet med är intressant och en liknande metod bör utredas och tillsättas i . Psykisk ohälsa bland äldre lider av alla äldre personer av psykisk ohälsa. är av alla svenskar eller äldre, vilket gör psykisk ohälsa till en av våra största folksjukdomar. Äldre personer som lider av psykisk ohälsa befinner sig, framför allt inom primärvården och äldreomsorgen, ofta utan tillgång till specialistpsykiatrins kompetens. Det kan vara svårt att uppmärksamma symtom på psykisk ohälsa hos äldre personer som inte sällan har flera andra sjukdomar . Sjukdomsbilden hos äldre är ofta annorlunda än hos yngre. Äldre har mer diffusa symtom och risken är därför större att en psykiatrisk diagnos förbises. Bland äldre personer som begått självmord har åtminstone sökt sjukvård en månad före dödsfallet och mer än var tredje innan. För att utveckla det psykiatriska stödet till äldre personer med psykisk ohälsa är det viktigt att primärvården har tillgång till specialistpsykiatrins kompetens, och att kunskap om psykisk ohälsa hos personal inom primärvården förstärks genom riktade utbildningsinsatser. Beredskap för en ökande psykisk ohälsa vid samhällskris och pandemi Social isolering, rädsla, oro och ekonomisk osäkerhet kan leda till en negativ utveckling för det mentala hälsotillståndet i samhället. I en nyligen publicerad rapport lyfter () fram särskilt sårbara grupper när det gäller psykisk ohälsa. Barn och ungdomar är exempelvis särskilt drabbade då den nuvarande krissituationen påverkar vardagliga sociala kontakter, där avskärmning från både vänner och skola kan ha effekt på det psykiska måendet. En annan grupp som lyfts fram som utsatt i rapporten är sjukvårdspersonal. Anledningen till detta är bland annat risken för smitta och de många dödsfall, orsakade av covid-19-viruset, som man konfronteras med i sin yrkesroll. Utöver det vet vi att pandemin drabbar våra äldre mycket hårt. Ofrivillig ensamhet och isolering kan leda till en kraftigt försämrad psykisk ohälsa. Vid en långvarig isolering kan konsekvenserna också komma att försvåras. Enligt Nationellt centrum för suicidforskning och prevention (NASP) finns det risk för ett ökat antal självmord och självskador med anledning av pandemin. I dokumenterad forskning finns det ett flertal exempel på att självmord tillfälligt minskar när samhället befinner sig i en kris, exempelvis under krig eller naturkatastrofer. Dock har man kunnat se att de tillfälliga minskningarna kompenseras, och även tenderar att överkompenseras, när den omedelbara krissituationen har gått över. NASP menar därmed att står inför samma typ av risk med anledning av nuvarande covid-19-pandemi och dess efterverkningar. Redan före pandemin var den psykiska ohälsan i samhället ett komplext problem och klassas som en av vår tids stora folkhälsoutmaningar. Med anledning av covid-19-pandemin kan vi räkna med en kraftig ökning av antalet psykiska sjukdomstillstånd. Vi kan även förvänta oss att tillståndet förvärras hos människor som lidit av psykiska besvär redan innan pandemin. Flera studier påvisar redan att covid-19 har inneburit stora påfrestningar på den psykiska hälsan globalt. För att möta en förväntad ökning av psykisk ohälsa hos vår befolkning är det därför angeläget att ta fram en beredskapsplan, i form av en nationell handlingsplan, för att kunna agera preventivt och mildra de förväntade effekterna på den psykiska hälsan i samhället, vid samhällskris och pandemi. Psykisk ohälsa innebär enorma samhällskostnader, och preventiva insatser kan vara helt avgörande för både hälsoutvecklingen hos vår befolkning och den fortsatta ekonomiska utvecklingen i landet. Därför är åtgärder som dessa av yttersta vikt. Nationell hjälplinje för psykisk ohälsa /21 lades den nationella och rikstäckande hjälplinjen ned. Hjälplinjen var en jourtelefonverksamhet som erbjöd samtalsstöd till personer med psykisk ohälsa. Verksamheten bemannades av psykologer, sjuksköterskor och socionomer, som både fungerade som samtalsstöd och likaså hänvisade personer i behov av vård vidare i vårdprocessen. Människor som befann sig i en djup psykologisk kris kunde, tack vare Hjälplinjen, få tillgång till ett anonymt och kostnadsfritt professionellt stöd. Den dåvarande verksamheten, som drevs och finansierades av regioner, tog emot omkring 30 000 samtal. Resurserna räckte knappt till att besvara hälften av samtalen då efterfrågan var mycket stor. Den totala finansieringen av verksamheten var , alltså en relativt låg kostnad. Under covid-19-pandemin har samtalen till de ideella organisationerna ökat kraftigt. Självmordslinjen, som är en ideell telefon- och chattlinje, har noterat en ökning på om man jämför med . Självmordslinjen klarar inte det ökade trycket och kan enbart ta emot 3 000–4 000 av de samtal som kommer in. var det så många som 27 000 personer som kontaktade Självmordslinjen, vilket betyder att väldigt många samtal inte kunde besvaras. Social distansering och ofrivillig isolering kan vara mycket påfrestande för sårbara individer som exempelvis har problematik med psykisk ohälsa, ångest och självmordstankar. Cirka 1 500 personer tar sitt eget liv , En fjärdedel är personer och forskning pekar på att ensamhet kan innebära en ökad risk för suicid. Personer har påverkats avsevärt av rekommendationer. Den äldre generationen har inte heller alltid samma vana att kommunicera digitalt och den fysiska förmågan kan också vara begränsad för vissa. För den här åldersgruppen är telefonstöd en viktig tillgång som därför bör säkras. I och med nedläggningen av Hjälplinjen har ansvariga politiker och Kommuner och Regioner (SKR) lyft 1177 Vårdguiden som en lämplig instans som ska kunna axla den här typen av verksamhet. Trots ett eskalerande behov av samtalsstöd går arbetet alltför långsamt fram. Därför är det hög tid att påskynda processen med att få till en rikstäckande nationell stödfunktion som förslagsvis ska finnas som tjänst inom 1177 Vårdguiden. Därför ska Kommuner och Regioner få ett tydligt uppdrag att starta upp stödtelefonverksamhet för personer med psykisk ohälsa och suicidala tendenser. Verksamheten ska vara en del av 1177 Vårdguidens uppdrag och ska bemannas av professionella yrkesutförare som exempelvis psykologer, terapeuter, sjuksköterskor och socionomer. Stödtelefonen ska vara öppen dygnet runt och den som ringer ska givetvis kunna vara anonym. Per Ramhorn (SD)