mot · H8022775 · 2020-10-06 00:00:00 — har arbetet med att planera för totalförsvaret dock uteblivit. Förberedelserna har varit sparsamma eller obefintliga och möjligheterna att upprätthålla någon form av civilt försvar vid en kris är mycket små, om några alls. Det civila försvaret består av samverkan mellan Försvarsmakten och ett antal samhällsfunktioner, organisationer, institutioner och företag. Det arbete som pågår med att återuppta planeringen för det civila försvaret går för långsamt och behöver intensifieras och påskyndas. I detta arbete är det angeläget att lärdomar och resurser från arbetet med skydd mot olyckor och krisberedskap också används i planeringsarbetet för det civila försvaret. Målet med det civila försvaret ska vara att värna civilbefolkningen, säkerställa de viktigaste samhällsfunktionerna och att bidra till Försvarsmaktens förmåga vid ett väpnat angrepp. Detta bygger in en robusthet i samhället som gör att samhället kan upprätthålla vissa funktioner trots ett försämrat säkerhetsläge. Då omvärldsläget förändrats till det sämre finns det ett behov av att återuppta planeringen och förberedelserna för det civila försvaret. Det finns behov av att utveckla samhällets förmåga att stödja Försvarsmakten vid väpnat angrepp eller krig i vår omvärld. Försvarsmakten har kompetenser och resurser som kan spela en viktig roll vid olika typer av påfrestningar på samhället, till exempel naturkatastrofer, terrorhandlingar och allvarliga olyckor. har det funnits en uttalad tveksamhet såväl på politisk nivå som hos andra myndigheter att utnyttja Försvarsmaktens olika förmågor vid händelser där olika civila myndigheter har huvudansvaret. Nedmonteringen av de militära och civila staber som hade att samverka i krig har lett till att kunskapen om Försvarsmaktens olika möjligheter att stödja det civila samhället till mycket stor del försvunnit. Detta innebär att dessa befintliga statliga resurser riskerar att bli outnyttjade i situationer där de skulle kunna göra stor nytta, att olika myndigheter anskaffar system där likartade system redan finns i Försvarsmakten, att det byggs upp parallella kompetenser inom statsförvaltningen, samt att underhållskostnaderna för olika system blir höga genom att materielanskaffning och underhåll inte samordnas mellan civila myndigheter och Försvarsmakten. Effekten av eventuella insatser blir också lägre genom att berörda civila myndigheter inte övat ihop med olika komponenter ur Försvarsmakten och därmed inte vet hur resurserna skulle kunna utnyttjas på bästa sätt. I Försvarsmakten finns bland annat nedanstående resurser och kompetenser vilka borde kunna utgöra en del av samhällets beredskap vid allvarliga hot, olyckshändelser och katastrofer. Försvarsmakten disponerar ett femtiotal helikoptrar. Vissa är optimerade för efter-sökning och räddning av personer såväl över land som över vatten. Helikoptrarna av typen Blackhawk kommer att utgöra en betydande transportresurs för att snabbt flytta t.ex. personal och materiel till ett område där lokala myndigheters resurser måste förstärkas. Vissa av helikoptrarna är utrustade för medicinska uppdrag och skulle kunna bidra vid större olyckor när den civila organisationen för ambulanshelikoptrar är otillräcklig. Den stora transportkapacitet som finns i form av Försvarsmaktens transportflygplan är också en resurs som i avsevärt större utsträckning skulle kunna planeras in i samhällets beredskapsåtgärder när det gäller olika typer av ickemilitära hot. Ingenjörsförbanden har fordon som är optimerade för att kunna arbeta under extremt ogynnsamma förhållanden, exempelvis röja vägar eller rasmassor. De har också personal vilken är specialutbildad på att hantera och desarmera olika typer av bomber och sprängladdningar. Vid många garnisoner finns speciella, terränggående, skyddade bärgningsfordon med en kapacitet överstigande de flesta civila bärgningsbilars, som skulle kunna vara ett bidrag i situationer där sådana egenskaper vore värdefulla. Försvarsmaktens olika typer av bepansrade personaltransportfordon skulle kunna utgöra en värdefull resurs för polisen vid insatser där det föreligger stor risk för att personalen skulle kunna bli beskjuten, till exempel vid ingripande mot terrorister. Försvarsmaktens rörliga stabsförband som har förmågan att snabbt samordna olika verksamheter i stor skala skulle kunna var ett stöd för olika civila chefer, t.ex. en kommuns räddningsledare, i händelse av katastrof. Försvarsmaktens personal är generellt sett en i många stycken outnyttjad resurs, med undantag av hemvärnet som ger ett viktigt bidrag till det civila samhällets säkerhet. Vissa av specialförbanden skulle kunna utgöra en förstärkningsresurs till polisens nationella insatsstyrka. Många förband skulle kunna utgöra en resurs om det uppstod ett behov av att förstärka bevakningen av känsliga objekt, till exempel större flygplatser vid ett allvarligt terroristhot. Det stora problemet är i grunden inte bristande lagstiftning eller författningsstöd eftersom myndigheter har rätt att begära stöd från varandra. Problemet är snarare olika myndigheters tendens att vilja skaffa egna resurser för alla tänkbara eventualiteter. Detta leder till en misshushållning med statens medel. En annan faktor som bidrar till att Försvarsmaktens resurser riskerar att bli outnyttjade i situationer där de skulle kunna göra stor nytta, är att det inte genomförs några mer omfattande samövningar. Alltså praktiska övningar där olika myndigheter på ett handfast sätt får tillfälle att lära sig om Försvarsmaktens olika förmågor. har i ett tillkännagivande gett regeringen i uppdrag att göra en översyn av länsstyrelsernas och de regionala stabernas funktioner och verksamhet, att de rättsliga förutsättningarna för Försvarsmaktens stöd till samhället bör ses över och att de regionala staberna bör omorganiseras. Det är positivt att översynen om hur Försvarsmakten kan vara övriga samhället mer behjälplig vid krissituationer har påbörjats och denna bör utvecklas vidare. De fyra regionala staberna som upprättats för att utöva territoriell ledning och förbättra samverkan mellan civila och militära myndigheter bör ges uppgiften att initiera en ökad övningsverksamhet där kvalificerade militära resurser ställs till andra myndigheters förfogande för att bidra vid naturkatastrofer, stora olyckor eller andra händelser som kan påverka människors säkerhet. Det är inte heller osannolikt att en ökad samverkan med civila myndigheter i form av beredskapsövningar och beredskapskontroller skulle kunna vara en motivationshöjande faktor för de soldater som ska tjänstgöra i Försvarsmakten och kanske därför skulle finna övningar av annan karaktär än rent militära stimulerande. Försvarsberedningens förslag gällande det nationella försvaret under den kommande försvarsbeslutsperioden, –2025, handlar i stor utsträckning om att öka bredden och volymen i krigsorganisationen. Det är av största vikt att även den andra av två brigader blir krigsanvändbar i närtid genom att den bemannas och utrustas fullt ut samt att den övas. Det var bara den ena, bättre, brigaden som övades under . ska ha tre helt klara brigader. Många andra problem behöver också lösas. Personalbristen inom Försvarsmakten måste åtgärdas för att vi ska kunna fylla och utöka antalet förband, bl.a. genom att värnplikten och antalet reservofficerare utvecklas mot större volymer. Luftvärnssystem behöver komma på plats för att skydda t ex flygstridskrafternas baser, och möjligheten till kvalificerade övningar inom Försvarsmakten måste stärkas. Försvarets struktur måste säkerställa att det finns goda möjligheter att utveckla personalens kompetens. Detta är viktigt för att få den rekryterade personalen att stanna inom organisationen. Försvaret ska ha förmåga att försvara hela och ha särskild kapacitet som säkerställer ett fullgott försvar av strategiskt viktiga platser som exempelvis och . Marinen bör förstärkas så att den kan säkerställa skydd av importsjöfart och mottagande av utländsk hjälp i anslutning till som den kan genomföra sjöstrid på ostkusten. Ubåtssystemet bör utökas både för att säkerställa tillgänglighet som rationell drift. Flygstridskrafterna behöver förstärkas, ges förmåga att kraftsamla och bassystemet behöver utvecklas. En större krigsorganisation kommer att kräva nya förbandsorter och ett utökat antal grundutbildade soldater, vilket kommer att förstärka förmågan och skapa förutsättningar för en stärkt försvarsförmåga framgent. Försvarsberedningen föreslår att två regementen återupprättas i grundorganisationen. Det handlar om (K4) i samt ett regemente i för den amfibiebataljon som föreslås etableras på . Två regementen föreslås därtill för utbildning av territoriella förband. Det gäller en artilleribataljon i /Villingsberg och ett infanteriregemente som planeras till . Därutöver föreslås Luftstridsskolan i ombildas till flygflottilj (), vilket är ett viktigt besked, inte minst eftersom det förstärker försvaret av . har varit pådrivande för en flygflottilj med 2 divisioner i senast . De förslag som Försvarsberedningen lämnar rörande en ny krigsorganisation innebär ett utökat personalbehov. Bedömningen är att det totala antalet befattningar i krigsorganisationen kommer att uppgå till ca 90 000 personer, inklusive hemvärn och civilanställda, jämfört med dagens ca 60 000 personer. Beredningen föreslår en fördubbling av grundutbildningsvolymerna i förhållande till , från ca 4 000 personer upp till 8 000 personer. Försvarsmaktens personalförsörjningssystem behöver därför fortsatt bygga på en kombination av värnpliktiga och anställda soldater. välkomnar den sortens personalförsörjningssystem eftersom vi menar att det förser Försvarsmakten med både professionalitet i form av yrkessoldater och volym i form av värnpliktiga. Den nuvarande försvarsmaktsstrukturen har dock i alltför många avseenden misslyckats med att tillgodose personalens behov av stimulans och kompetensutveckling. En av de absolut största orsakerna till detta är bristen på möjlighet att hålla kvalificerade övningar. Detta grundar sig i bristen på övningsfält godkända för övning, tillgång till fungerande materiel men framförallt också ekonomiska resurser. vill prioritera möjlighet till fler kvalificerade övningar med förband och att officersutbildningen har tydligt sikte på att utveckla officerarnas kärnkompetens – att leda väpnad strid och till detta relaterad verksamhet. Utöver detta behövs satsningar på anskaffning av ny materiel som lastbilar, vissa specialfordon, lednings- och sambandsmateriel, ammunition och personlig utrustning. Inför övningen 17 blev det väldigt tydligt att Försvarsmakten är alldeles för beroende av stöd från det civila samhället för att snabbt kunna komma igång med försvarsoperationer. Metoderna här kan vara flera, bland annat att Försvarsmakten återskapar en viss egen lagerhållning och att man sluter kontrakt med civila leverantörer som håller vissa lager för Försvarsmaktens behov. Sannolikt talar vi om en kombination av flera olika modeller. Coronapandemin har visat vikten av att ha beredskap när kriser kommer. Stort ansvar vilar på regionerna som måste börja planera för vad som föreskrivs i lagen om åtgärder vid extraordinära händelser, men staten behöver även ta ett större ansvar för att upprätta nationella beredskapslager. Förslagen i Försvarsberedningen om förstärkt logistik för att få hela logistikkedjan att fungera välkomnas. Det inbegriper försörjning när det kommer till livsmedel, ammunition, reparationsresurser, sjukvårdstjänst och transporttjänst. Det kräver också anskaffning och lagerhållning av ammunition, reservdelar, drivmedel, läkemedel och hållbara livsmedel inklusive möjligheten att hantera inhemska färskvaror. Det är också bra att hemvärnet utvecklas ytterligare för att kunna lösa mer kvalificerade uppgifter än vad som är fallet . Även om det sker förstärkningar av armén, marinen och flygvapnet kommer det inte skapa en militär närvaro över hela landet. Hemvärnet måste därför tillföras mer avancerade vapen och såväl utbildningssystem som rekrytering behöver modifieras för att hemvärnet ska kunna lösa sina framtida uppgifter. anser att Försvarsmaktens arbete måste granskas i större utsträckning. Inte i syfte att ifrågasätta myndighetens verksamhet, utan i syfte att granska medel och måluppfyllelse. har föreslagit att detta bör göras av en myndighet varje eller vart annat år och under stor transparens. Granskningen bör exempelvis inkludera vilken tillgänglighet av system och förband landets försvarsmakt har, tillgänglighet till flygplan, fartyg och personal men också antalet gånger som incidentberedskapen startat. Detta görs framgångsrikt i och även i viss utsträckning i de baltiska länderna. Det är positivt att Försvarsberedningen har identifierat samma problem och också har föreslagit en myndighet för utvärdering och uppföljning av totalförsvaret. Det finns mycket konkreta skäl till att driver på för ökade försvarsanslag och att vi ska nå tvåprocentsmålet för försvarsanslaget. Försvarsberedningens förslag –2025 innebär att arméns krigsorganisation stärks genom att befintliga förband omorganiseras och tillförs resurser samt att nya krigsförband inrättas. Kärnan ska enligt förslaget vara tre mekaniserade brigader, en reducerad motoriserad brigad samt en förstärkt mekaniserad bataljon på . Försvarsberedningen förordar också en förstärkning av arméförbanden på . Sammantaget föreslås att det utvecklas en allsidigt sammansatt mekaniserad enhet med luftvärn och indirekt eld på . Utöver det behöver försvaret av förstärkas med territoriella förband. Genom återinförande av divisionsledning kan huvuddelen av arméns krigsförband kraftsamlas i en operativ riktning som fler brigader möjliggör att armén initialt kan grupperas för att kunna möta ett väpnat angrepp i flera geografiska riktningar . I och med att det nationella försvaret åter blivit en huvuduppgift för Försvarsmakten bör förbanden organiseras så att de är snabbt gripbara och alla nödvändiga system ingår i förbandet från början. Förbanden ska också regelmässigt öva tillsammans. Denna princip bör gälla upp till brigadnivå. Bland annat innebär det att alla komponenter som ingår i en brigad, manöverbataljoner, artilleri, luftvärn m.m. mobiliseras i samma område och inte som är beroende av att olika funktionsförband måste transporteras från olika landsändar som t.ex. i artilleriets fall från . För att med rimlig säkerhet kunna möta en angripare i de mest prioriterade områdena och kunna föra strid för att hinna ta emot eventuell utländsk hjälp anser att dagens två brigadekvivalenter (det är inte samövade brigader) ska utökas till fem kompletta brigader. En naturlig utveckling skulle vara att de existerande garnisonerna, Södra skånska regementet – P7 (Revingehed), P4 () och – I19 () utvecklas till brigadregementen. Två garnisoner måste återskapas med uppgiften att vardera sätta upp en brigad. Operativa skäl talar för två områden när det gäller dessa förband: och eller . I fallet skulle det innebära ett förband som kan ges vinterutbildning och därmed vara en förstärkningsresurs för övre , men det skulle också kunna verka i riktning mot . Dessutom skulle förbandet vara en viktig resurs för att öka säkerheten i att eventuella Natoförstärkningar från (Trondheimområdet) skulle kunna tillföras. övnings- och skjutfält utgör också mycket bra övningsterräng där mycket av förbandets verksamhet skulle kunna bedrivas. En återskapad brigad i eller skulle innebära att det fanns ett förband som snabbt skulle kunna förstärka försvaret av eller ingripa mot ett angrepp riktat mot östkusten. Därutöver bör det organiseras två stridsgrupper, en större för ett inledande försvar av (innan förband från andra delar av hinner tillföras) och en mindre för försvaret av bestående av en mekaniserad, avsevärt förstärkt, bataljonsstridsgrupp. Här bör speciella åtgärder vidtas för att, så långt möjligt, bemanna den med lokalrekryterad personal då möjligheterna att föra resurser till ön när väl ett angrepp inletts får betraktas som ytterst begränsade. Även med ovan föreslagna förstärkningar av markstridskrafterna kommer det att saknas en komponent för att på marken snabbt möta en angripare i oväntade riktningar. I utlandet, bland annat i , finns långräckviddiga artillerisystem med skottvidder på . Sådana system skulle ge oss möjligheter att tidigt påverka en angripare som luftlandsätter eller landstiger i ett ”trupptomt” område. Exempelvis skulle ett förband med sådana långräckviddiga system grupperat på t ex i kunna påbörja bekämpning av eventuella luftlandsättningar på , eller (), eller också landstigningar i , eller inom 15–. Tillgång på sådana system skulle till del lösa det eviga problemet, i ett till ytan så stort land som , hur man tidigt kan påverka en angripare innan vi hinner dit med andra markstridsförband. Kopplat till införande av denna typ av långräckviddiga system bör det skapas en mycket lättrörlig, helikopterburen styrka med hög beredskap som snabbt kan flygas in till ett hotat område och där fungera som ”eldledare” till dessa system, men även för att leda in flyginsatser (egna som eventuella allierades). Som ett led i moderniseringen av markstridsförbanden är förmåga att utnyttja drönare för bland annat spaningsuppgifter och förmågan att bekämpa fiendens drönare av vital betydelse. Här krävs satsningar . Frågan om långräckviddigt luftvärn tas upp under flygstridskrafterna. För internationella uppgifter plockas förband med önskvärda egenskaper ihop från brigaderna eller andra enheter så att de passar den då aktuella uppgiften. Frånvaron av ett kvalificerat luftvärnsrobotsystem på våra ytstridsfartyg begränsar kraftigt deras förmåga att lösa flera uppgifter, bland annat kan de inte eskortera transporter till sjöss i en situation där det föreligger ett lufthot. Detta ska nu åtgärdas med robotluftvärn och moderna sjömålsrobotar. Det lilla antalet fartyg skapar ett operativt problem genom att vi skulle tvingas att välja att basera i praktiken hela flottan på antingen – för att skydda importsjöfart mot bland annat ett eventuellt ubåtshot, eller i – för att bidra till att skydda fastlandet och . Antalet stridsfartyg bör därför utökas till en nivå där det är möjligt för flottan att verka på väst- och ostkusten . Förmågan att hantera ett ubåtshot är speciellt viktig då det kan vara aktuellt även i situationer då det inte föreligger en öppen konflikt. Ubåtsinsatser kan genomföras anonymt i en krissituation för att exempelvis utöva påtryckningar. För att kunna utnyttja fartygsförbandens rörlighet är det viktigt att de har möjligheter att snabbt ombasera från en kuststräcka till en annan. Den nu existerande basorganisationen innebär i det avseendet stora begränsningar. Ubåtar bedöms även vara ett mycket effektivt vapen och som är svårt för en motståndare att bekämpa. Då en operation mot den södra delen av alltid kommer att innebära sjötransporter för en angripare bör våra möjligheter att agera med ubåtar säkerställas. Flottans fartyg ska vara bemannade med kontinuerligt tjänstgörande personal för att kunna upprätthålla en hög beredskap. Det är måttligt personalkrävande system men har en ”hög profil” – synlighet – med vilken vi, i en krissituation, kan markera att vi både kan och vill hävda vår suveränitet. Sammantaget innebär detta att antalet ytstridsfartyg bör utökas med i storleksordningen fyra till sex, antalet minjaktfartyg fördubblas, antalet ubåtar bör utökas till minst sex, helst åtta, och basresurserna i och på behöver kraftigt förstärkas. Utökade baseringsmöjligheter innebär också ett ökat behov av att skydda baseringsområdena. Ytterligare en tredje amfibiebataljon bör organiseras med huvudinriktning att uppträda i och stödja det finska försvaret av . Den reaktiverade kustrobotförmågan bör också utökas för att säkerställa att vi har ”överlappande” möjligheter att bekämpa sjömål, men också för att kunna täcka upp i en riktning när andra sjömålsbekämpningssystem kraftsamlas i en annan riktning. Kännetecknande för flygstridskrafterna är deras förmåga att intermittent kunna utveckla hög effekt och deras mycket stora rörlighet. Det gör att flygstridskrafter är oundgängliga för att försvara ett land med och de stora havsområden som omger landet. Antalet flygplan bör därför inte tillåtas minska från dagens ca 100 C/D till endast 60 nya E. I närtid bör därför Jas C/D bibehållas som Jas E tillförs. Därefter bör ytterligare Jas E tillkomma. Det innebär att flygvapnet skulle kunna sätta upp i storleksordningen åtta stridsflygdivisioner där huvudflygbaserna skulle vara , , och . En akilleshäl i dagens flygsystem är det begränsade antalet flygbaser. Baser är sårbara och hotas av flera typer av stridsmedel, flyganfall, robotanfall och sabotage. För att skapa ett rimligt skydd mot dessa hot krävs kvalificerade långräckviddiga luftvärnssystem, möjligheten att sprida flygplanen på många baser och ett väl fungerande skydd på marken. Finns inte samtliga dessa komponenter är risken stor att flygplanen aldrig kommer till verkan – de blir utslagna på marken. Långräckviddiga luftvärnssystem för att skydda större områden (det kan vara flygbaser, flottans basområden, befolkningscentra och vital infrastruktur) är planerade att anskaffas, men i begränsad omfattning. Fyra kvalificerade enheter, var och en med flera utskjutningsanordningar, bör ge möjlighet att skydda övre , , och . Dessa långräckviddiga system bör ingå som en del i flygstridskrafterna då deras insats skulle vara mycket nära knuten till flygförbandens verksamhet. Det nuvarande antalet basförband tillåter bara att ett begränsat antal flygbaser kan betjänas. Det försvårar bland annat utnyttjandet av civila flygplatser som reservbaser. Speciellt problematisk vore situationen om flygstridskrafterna skulle behöva kraftsamlas till östra eller . bör förstärkas med inriktningen att varje flygdivision (ca 12–15 flygplan) kan ges ett spritt basområde med flera start- och landningsmöjligheter samt för att möjliggöra att flygstridskrafterna kan kraftsamlas till olika landsändar. Sammantaget innebär det minst en tredubbling av flygvapnets basorganisation. Det begränsade antalet radarspanings-/stridsledningsflygplan, två stycken, gör det omöjligt att bedriva en kontinuerlig kvalificerad övervakning av . Den förmågan bör utökas. Här kan dock olika tekniska lösningar vara tänkbara, bland annat en anskaffning av kvalificerade ”drönare” med stor uthållighet som skulle möjliggöra övervakning året om. Bristen på en bred palett av vapen för att bekämpa markmål gör att flygstridskrafternas förmåga att bekämpa markmål är begränsad. Detta måste ses som speciellt allvarligt med hänsyn till den lilla volymen egna markstridsförband, de kan inte vara överallt. Flygstridskrafterna bör därför bland annat tillföras långräckviddiga vapen för markmålsbekämpning. Transportflygresurserna utgör en viktig del vid såväl kraftsamling som försörjning av stridskrafterna, i det nationella försvaret, som i internationella insatser. Ju färre förband vi disponerar, desto viktigare blir det att kunna genomföra strategiska och operativa omgrupperingar snabbt. Transportflygresurserna bör långsiktigt vidmakthållas på minst nuvarande nivå. Med hänsyn till såväl behoven av civil flygräddning som flygräddningsberedskap vid militär flygverksamhet bör det övervägas om flygräddningstjänsten borde återföras till flygvapnet. Här kan det också finnas ekonomiska fördelar kopplat till flygvapnets övriga helikopterverksamhet. Försvarsindustrin är ett viktigt nationellt intresse. Våra nära samarbetspartner och har klart uttalade strategier för att utveckla sin egen försvarsindustri för att tillgodose speciella nationella behov. I det finska fallet är t.ex. industrins roll i kris- och konfliktsituationer en viktig inflytelsefaktor. Sammantaget innebär detta att försvarsindustrier aldrig kommer att arbeta på en fullt ut konkurrensutsatt marknad.