mot · H8023351 · 2020-10-06 00:00:00 — Reglerna kring återbruk bör även förenklas och vara tillåtet, då det gäller icke förorenat berg, bergkross och grus som utvinns och lagras i samband med konstruktionsarbeten. Vid pågående tunnelbanebygge i har kostnaderna för att hantera stenmaterialet rakat i höjden, då det har klassats som avfall och därmed sorterar under avfallslagstiftningen. Detta innebär krav på många och långa transporter samt att materialet har belagts med åtskilliga miljarder kronor i avfallsskatt. Detta är inte rimligt för vare sig miljö eller samhällsekonomi. Den rättsosäkerhet som råder om huruvida återbruk av stenmaterial ska klassas som avfall eller inte gör dessutom situationen ohållbar då det gäller att kalkylera för olika byggprojekt. Det är orimligt att konsekvenserna av denna situation kan uppstå beroende på handläggande enhet hos länsstyrelserna. Det drabbar såväl det offentliga som företagen som deltar i upphandlingar. Detta måste ses över, anser . Miljöbrott, transport av farligt avfall och regelförenklingar Miljöbrott får ofta allvarliga konsekvenser för människor, djur och natur och . Därför bör miljöbrott tas på större allvar och prioriteras högre av de rättsvårdande myndigheterna. Långt ifrån alla miljöbrott anmäls och ännu färre upp. Miljöbrott, inte minst olagliga utsläpp av miljögifter, kan få långtgående konsekvenser. Men för majoriteten av miljöbrotten som lagförs blir påföljden inte mer än dagsböter, trots att det finns fängelse i straffskalan. För att stävja miljöbrotten och för att straffen ska vara i paritet med brottet vill vi skärpa straffen för grövre miljöbrott. En tämligen vanligt förekommande typ av miljöbrott rör transport och hantering av farligt avfall. Exempelvis förekommer illegala transporter av farligt avfall till länder där det inte kan omhändertas på ett säkert sätt. Den främsta drivkraften bakom sådana illegala avfallstransporter är stora ekonomiska förtjänster, vilket i kombination med låg risk för att bli upptäckt och blygsamma straff skapar en ohållbar situation. Illegal handel med avfall har ökat i omfattning och har även kopplingar till den organiserade brottsligheten. Nya regler har införts, men det är mycket viktigt att också följa utvecklingen av desamma så att de får avsedd effekt, anser . I uppkom farligt avfall . Detta kan jämföras med de icke farligt avfall som uppkom . Emellertid uppskattar att mängden farligt avfall kommer att öka med till 2035. Mot denna bakgrund är det väsentligt att det finns en fungerande tillsyn av farligt avfall. Denna typ av avfall kan vid felaktig hantering orsaka stora och långvariga skador på miljön och bör därför ägnas särskild uppmärksamhet. presenterade en granskning som synliggjorde flera allvarliga brister i tillsynssystemet för transporter av farligt avfall. Systemet är inte tillräckligt effektivt för att säkerställa efterlevnad av lagstiftningen på området. Den undermåliga kunskapen om flöden av farligt avfall innebär att det saknas förutsättningar för en riskbaserad och kostnadseffektiv tillsyn. har tidigare föreslagit att det ska utvecklas ett digitalt system för att spåra farligt avfall och ställer sig således positiva till att information kopplad till farligt avfall nu digitaliseras genom gemensamma EU-regler. Det förbättrar och effektiviserar informationsöverföringen och ökar spårbarheten. Regeringen har emellertid infört mer långtgående skyldigheter för alla verksamheter som omfattas av skyldigheten att rapportera in farligt avfall till det digitala systemet än vad EU-direktivet kräver. Det handlar bl.a. om anteckningsskyldigheten, där det svenska genomförandet medför att fler uppgifter ska vara obligatoriska att rapportera in jämfört med det som anges i direktivet. I stort sett alla svenska företag omfattas av kraven på ett digitalt register för farligt avfall. Trots det har regeringen inte genomfört en konsekvensanalys av vad överimplementeringen kommer att kosta företagen ekonomiskt. Men att det innebär en konkurrensnackdel för svenska företag, eftersom de tvingas att möta högre krav och kostnader än företagen i andra EU-länder, konstaterar till och med regeringen själv. ser i det här fallet ingen anledning till att företag i ska möta högre krav än företag i andra EU-länder. motsätter sig därför regeringens förslag till överimplementering av det digitala systemet för att spåra farligt avfall. Vi kräver därför att regeringen ska återkomma med en utformning av det digitala systemet för att spåra farligt avfall i som inte går längre än EU-direktivet kräver. välkomnar att skrivningar om när avfall upphör att vara avfall har förts in i , i syfte att underlätta processer där återvunnet avfall ersätter jungfruliga material i olika produktionsprocesser och på så sätt förbättrar cirkulära flöden i samhället. Men för att ytterligare förenkla för företagen som vill återvinna avfall behöver den nya lagstiftningen kompletteras med en uppdaterad vägledning från för när avfall upphör att vara avfall. Den vägledning som finns bidrar inte med nödvändig tydlighet för företagen. är det företaget som är skyldigt att visa att avfallet har upphört att vara avfall. Men ingen myndighet har ansvaret för att meddela om processen för att tillse att avfall upphör att vara avfall är tillräcklig för att leva upp till kraven i lagen. Det ansvaret vilar i stället på tillståndsmyndigheter, vilka riskerar att göra olika bedömningar i olika delar av landet. Detta skapar en osäkerhet och försvårar för företagen som antingen vill återvinna avfall eller köpa material som tidigare klassats som avfall. Detta i sin tur saktar ned omställningen till en cirkulär ekonomi. Vi vill därför att ska ges i uppdrag att ta fram en mer detaljerad vägledning om när avfall upphör att vara avfall för att skapa en större tydlighet och förutsägbarhet för företagen som vill bidra till omställningen till en cirkulär ekonomi. Vi anser också att ska ges ett nytt uppdrag att bistå företagen med att snabbt avgöra avfallets status, samt vid behov ska utarbeta s.k. end of waste-kriterier för avfallet i fråga. Det saknas överblick över både avfallsströmmar och den olagliga verksamheten. De arbetssätt som används är inte ändamålsenliga och gällande straffsatser avskräcker troligtvis inte oseriösa aktörer. Med en förbättrad avfallsstatistik som utgångspunkt kan arbetet med att upptäcka och förhindra miljöbrott också förstärkas. konstaterar att den organiserade brottsligheten har kopplingar till hanteringen av farligt avfall. har ett mycket allvarligt miljöbrott uppklarats där förorenade massor från bygget vid har deponerats utan att ha sanerats på ett adekvat sätt. Privatpersoner och företagare har dessutom drabbats svårt då deklarationen av jord- och fyllnadsmassorna de har köpt inte har varit korrekt. Lagar och regler för transport av farligt avfall är nödvändiga, men de måste också stå i rimligt förhållande till hur farlig transporten faktiskt är. Lagstiftningen ska vara lätt att förstå och efterleva. För yrkesmässig transport av farligt avfall krävs tillstånd från , eller i vissa fall endast en anmälan. Vidare ska transportdokument upprättas för allt farligt avfall som fraktas yrkesmässigt av en transportör. För varje slag av farligt avfall som transporteras ska transportören föra anteckningar om varifrån avfallet kommer, den mängd som transporteras samt hur och vart avfallet ska transporteras. Dessa uppgifter ska antecknas i kronologisk ordning och sparas . Exemplet ovan visar dock tydligt att egenkontroller inte alltid är tillfyllest. menar därför att myndigheterna måste göra mer stickprov och att straffen ska vara i paritet med miljöbrottet ifråga. Den internationella polisorganisationen har publicerat en skrämmande rapport om omfattande illegal handel med plastavfall. Rapporten sträcker sig till och visar att och fortsätter exportera plastavfall till tillväxtländer i som dessvärre inte hanterar avfallet på ett tillfredsställande sätt. Istället dumpas och bränns plastavfall som vi nogsamt har källsorterat och vinsten hamnar i fickorna på de kriminella. Detta måste åtgärdas. anser därför att regeringen ska driva frågan om vikten av globala avtal som kan stävja denna kriminalitet. Världen måste göra mer för att begränsa matsvinnet. Ur ett internationellt perspektiv är en av de stora frågorna hur vi ska kunna mätta alla munnar när jordens befolkning förväntas ha ökat till 8,5 miljarder människor. läggs mycket tid och resurser på kampanjer om hur vi kan förändra våra matvanor och det forskas intensivt kring odling av tåliga sädesslag, och inte minst hur man ska ta tillvara vattnet mer effektivt. förspills ungefär en tredjedel av all mat som produceras. Det finns därför stora vinster och resursbesparingar att inhämta genom minskat bortfall i produktion, skörd, transport och förädling samt minskat svinn hos handlare och konsumenter. Under det globala hållbarhetsmålet 12 om ansvarsfull konsumtion har FN fastställt att vi mellan och ska halvera det globala matsvinnet per person i butiks- och konsumentledet och minska matsvinnet längs hela livsmedelskedjan, det vill säga även förlusterna (på gårdsnivå) efter skörd. Inom EU är svinnet generellt sett störst i handels- och konsumentledet, och det är också i slutet av värdekedjan som produkten har sin största miljöpåverkan. Enligt uppstod matavfall i hushållen , vilket motsvarar per person. Hushåll är därmed den sektor som bidrar till den största andelen matavfall, . Totalt motsvarar produktionen av den slängda maten utsläpp om koldioxid, vilket motsvarar av växthusgasutsläpp. Dessutom står den svenska livsmedelshanteringen sammantaget för av vår totala övergödning och 20–av vår totala klimatpåverkan. arbetar tillsammans med och för att minska matsvinnet. I uppdraget ingår bland annat att kartlägga matavfall och matsvinn i primärproduktionen samt rikta informationsinsatser till konsumenterna. Men mer kan och bör göras. Till exempel behövs informationsinsatser om vad bästföredatum innebär för olika livsmedel och hur livsmedlen ska förvaras. Här har sannolikt mycket kunskap gått förlorad . Studier visar att sex av tio inte vet skillnaden mellan bästföredatum och sista förbrukningsdag. En så enkel sak som att byta ut orden ”bäst före” till exempelvis ”minst hållbar till” skulle sannolikt kunna leda till mindre matsvinn och att vårt klimatavtryck blir mindre. Regeringen och bör dessutom verka för ett svenskt undantag från EU-reglerna vad gäller bästföredatum för ägg. Detta vore naturligt då de flesta svenska handlare och konsumenter – till skillnad från i stora delar av EU – behandlar ägg som kylvara. Svenska ägg i kylförvaring håller mycket längre än det sista datum som EU tillåter, vilket innebär att handlare och konsumenter i onödan slänger stora mängder fullt ätbara ägg. är dessutom kritiska till att ansvaret för matsvinnsfrågan är spritt på tre olika myndigheter. Vi anser istället att ska tilldelas huvudansvar för frågan. I arbetet med att minska matsvinnet måste forskning och innovation vara bärande delar. Det gäller till exempel livsmedels hållbarhet och livslängd, beteendeforskning, modern förändring av grödor m.m. Inte minst genmodifiering är intressant då det kan skapa grödor som är näringsrika, kräver mindre vatten och blir mer motståndskraftiga mot sjukdomar. Detta kräver dock ändamålsenlig lagstiftning, framförallt på EU-nivå, som inte hämmar utvecklingen. Tyvärr råder det brister på området. Lagstiftningen för växtförädling är inte ändamålsenlig, anser . Återföring av näringsämnen från avloppsslam Synen på användning av avloppsslam i jordbruket är delad. Å ena sidan är det angeläget att återföra näringsämnen och organiskt material i ett fungerande kretslopp, å andra sidan måste risker avseende exempelvis föroreningar, gifter och andra oönskade ämnen hanteras. Genom uppströmsarbete kan mängden föroreningar minskas, men behovet av fungerande avskiljning och rening kvarstår ändå. Runt en miljon ton avloppsslam bildas vid de kommunala reningsverken i . En del av slammet används för att producera biogas, och restprodukten efter att biogasen utvunnits – biogödsel – kan användas som gödning och mullförbättrare för åkerjord. Det går också att utvinna näringsämnen direkt ur slammet, exempelvis genom förbränning eller andra former av tekniska processer. Genom att på olika sätt ta tillvara näringsämnena i avloppsslammet är det alltså möjligt att återföra dem till jordbruksmark. Därmed minskar också det näringsläckage som bland annat bidrar till övergödning av våra sjöar och hav. För att säkerställa att avloppsslammet inte innehåller miljöfarliga ämnen som sedan sprids genom gödsling är den så kallade Revaq-certifieringen ett verktyg, men säkerligen behövs även investeringar i ny reningsteknik. Tuffare krav på de kommunala avloppsreningsverken, till exempel gällande återföring av fosfor och andra näringsämnen, är avgörande för att investeringar i sådan teknik ska kunna ske. Kraven bör först och främst införas för de reningsverk där de kan bidra till störst miljönytta. Att öka utvinningen och återföringen av näringsämnen ur avloppsslam är en av många åtgärder som kan främja omställningen till en cirkulär ekonomi. En utgångspunkt för detta arbete skulle kunna vara att sätta ett långsiktigt mål för fosfor- och kväveåterföring och cirkulation av andra näringsämnen från reningsverken. producerades nära biogas i , och i egenskap av förnybar energikälla förväntas biogasen spela en allt viktigare roll. En stor andel av den svenska biogasen blir till fordonsgas, men den används även för exempelvis uppvärmning och elproduktion. Dock är den svenska biogasproduktionen hårt konkurrensutsatt av importerad biogas, exempelvis från danska anläggningar. Anledningen är att har valt en modell med konsumtionsstöd till biogasen genom skattebefrielse, medan istället ger stöd i produktionsledet. Det innebär att dansk biogas som importeras till subventioneras genom både konsumtions- och produktionsstöd, och därmed blir billigare än svensk gas. EU har i ett förhandsbesked meddelat att det är godtagbart att utnyttja det dubbla stödet på detta vis. anser att det är olyckligt att konkurrensen inom EU snedvrids till följd av statliga subventioner, och menar att regeringen därför ska verka för en harmonisering av systemen mellan de berörda länderna i syfte att uppnå en gemensam och välfungerande inre marknad där biobränsleproduktion ges långsiktiga villkor. Det är därför viktigt att regeringen tidigt driver på för att få kommissionens besked i frågor som rör nedsättning av skatter för olika biodrivmedel. är också positiva till att tillåta grödebaserad energiproduktion, vilket vi också anser att regeringen ska verka för. Energiåtervinning är det näst sista steget i avfallstrappan. Många kommuner har byggt kraftvärmeverk. Kraftvärmeproduktion är ett alternativt sätt att dra nytta av hushållens sopor, biobränsle och annat avfall då det kan hjälpa till att avgifta kretsloppen som det förser det omgivande samhället med nyttigheter i form av värme/kyla och el. Vid vissa kraftvärmeverk prövas även koldioxidinfångning med hjälp av så kallad CCS-teknik, vilket till och med kan skapa minusutsläpp. är positiva till ökade satsningar på CCS- och bio-CCS-teknik samt menar att kraftvärmeverken måste värnas och regeringens höjning av avfallsförbränningsskatten ska sänkas. Deponiskatten infördes i syfte att minska mängden avfall som deponeras, till förmån för materialåtervinning. Tillsammans med andra åtgärder, såsom satsningar på återvinning och förbud mot deponering av brännbart och organiskt avfall, har blivit världsledande på avfallsfrågor. Deponiskattens nuvarande utformning försvårar dock återvinning av viktiga resurser ur stora avfallsflöden. För att till exempel öka utvinningen av värdefulla material ur gamla deponier krävs storskaliga industriella processer, vilka genererar restprodukter utan marknadsvärde som återigen måste deponeras och därmed drabbas av deponiskatten. Det innebär att det ofta blir billigare att utvinna nya råvaror ur naturen än att återvinna råvaror från avfallsflöden. Det är inte resurseffektivt. En regeljustering som innebär att återförande av restmaterial till deponi efter deponiåtervinning ska undantas från beskattning skulle medföra flera fördelar, bland annat ökad resurshushållning samt främjande av flera miljökvalitetsmål. Avfall har i en rapport (2019:26) visat på att deponiskatten har förlorat sin styrande effekt, detta dels till följd av lagändringar, dels genom utveckling av nya tekniker för materialåtervinning. Rapporten visar dessutom att deponiskatten samhällsekonomiskt medför en nettokostnad på , och att den största kostnadsposten utgörs av deponiernas administrativa kostnader kopplade till skatten. har länge efterlyst en liknande studie som den Avfall har genomfört och anser mot bakgrund av studiens resultat att regeringen ska se över deponiskatten och huruvida den de facto bidrar till omställningen av en cirkulär ekonomi. Gruvnäringen är en viktig industri i . Dock genererar industrin också den största avfallstypen i , gruvavfall. landade gruvavfallet på , vilket motsvarar av allt svenskt avfall. Däremot är det viktigt att poängtera att mängden farligt avfall är förhållandevis liten. Enligt geologiska undersökning, SGU, finns det 17 svenska gruvor i drift. Enligt Swemin, branschföreningen för gruvor och mineral- och metallproducenter, så är en av de viktigaste gruvnationerna inom och den största producenten av järnmalm av produktion. Gruv- och mineralnäringen bidrar också med tiotusentals svenska arbetstillfällen. har god geologisk grund och prospekteringar pekar på att den svenska gruvproduktionen skulle kunna vara så hög. Gruvbranschen växer och det är därför viktigt med långsiktiga regler och hållbar finansiering för att täcka statens kostnader. För att öppna en gruva krävs först en rad olika kontroller och utredningar i syfte att se över hur miljön påverkas. Det är bra att dessa kontroller görs för att vi ska kunna vara trygga med att miljön inte tar skada. Brytning av mineraler påverkar tveklöst miljön, men har kommit långt i arbetet med att minska denna miljöpåverkan – och det är bra. Den svenska gruvnäringen ska, även med fler aktiva gruvor, vara miljömässigt hållbar. Gruvnäringen betalar avgifter för att finansiera prövningsprocesser och tillsyn. Systemet för finansiering är minst sagt krångligt. Dessutom har flera myndigheter, exempelvis och , vid upprepade tillfällen konstaterat att avgifterna inte ger full kostnadstäckning för statens utgifter vid prövning och tillsyn. beslutade regeringen att höja tillsynsavgifterna för att de i större utsträckning ska täcka statens utgifter. Höjningen skedde successivt så att gruvnäringen skulle ha möjlighet att anpassa sig till de ökade kostnaderna. Det är ett steg i rätt riktning; principen om att avgifterna ska täcka de faktiska tillsynskostnaderna är god. Regeringen valde dock att höja avgiften för samtliga aktörer, oavsett storlek på gruvverksamheten. tar upp detta i en granskning efter att flera länsstyrelser har påpekat att gruvbolag enligt gällande förordning (1998:940) betalar en och samma avgift för olika stora anläggningar. menar också att tillsynsavgifterna bör höjas. Vi i instämmer med bedömning; verksamhetens storlek är rimligen av betydelse för såväl omfattningen av de potentiella miljöriskerna som behovet och omfattningen av tillsynsverksamheten. En höjning av avgiften för tillsyn, oavsett storlek, slår mycket hårdare mot en liten verksamhet än mot en stor och reflekterar inte alltid de faktiska kostnader som tillsynen innebär. Tillsynsavgifterna för gruvverksamhet bör därför vara differentierade, ta hänsyn till gruvverksamhetens omfattning och i större utsträckning reflektera statens faktiska kostnader. presenterade SGU och ett förslag på en strategi gällande hanteringen av gruvavfall. Det övergripande syftet med en sådan strategi bör vara att främja en långsiktigt hållbar svensk gruvnäring som tar hänsyn till både industrins förutsättningar och miljöpåverkan. Enligt strategin bör det finnas en tydligare koppling mellan gruvors avfallsplan och den ekonomiska säkerhet som gruvor måste ställa för kostnaderna vid en eventuell sanering. Den ekonomiska säkerheten bör utvärderas regelbundet samt stå i rimlig proportion till den risk som verksamheten utgör. Verksamheter inom gruvindustrin med goda förebyggande åtgärder och god avfallshantering ska exempelvis få möjlighet att minska sin ekonomiska säkerhet och vice versa. Vid ansökan om bearbetning görs en lönsamhetsbedömning av om en fyndighet har ekonomisk bärkraft. I dagens system finns däremot en risk att tillstånd ges till en verksamhet som inte blir ekonomiskt bärkraftig eftersom man inte inkluderar avfallshanteringskostnaderna. Detta riskerar att leda till att gruvverksamheten inte har tillräckliga resurser att hantera sitt avfall, och på så sätt gör man mer åverkan på miljön. SGU har på grund av detta fått i uppdrag att utreda möjligheterna att inkludera avfallskostnader vid prövningar, och denna undersökning bör följas upp noggrant. har under flera riksmöten påtalat ovanstående för regeringen. genomförde en uppföljning av sin ovannämnda skrivning. De konstaterar att regeringen har vidtagit åtgärder, men står det klart att många uppdrag bereds av . vill därför återigen framhålla vikten av att regeringen återkommer till med förslag på de åtgärder som bereds samt att se över möjligheten att differentiera tillsynsavgifterna för gruvverksamhet med hänsyn till verksamhetens omfattning, att tydliggöra kopplingen mellan ekonomisk säkerhet och avfallshantering och se över möjligheterna att inkludera avfallskostnader vid prövning av en fyndighets brytvärdighet. Kopparklint (M)