frsrdg · H804JO1 · 2020-11-10 00:00:00 — När polisen därefter visade den personens passbild för målsä- ganden pekade hon ut personen som den andra gärningspersonen. Efter en muntlig föredragning av polisen lade en åklagare utpekandet till grund för ett beslut att anhålla den utpekade personen. Det visade sig senare att utpe- kandet var felaktigt. PO L I S , Å K L A G A R E O C H T U L L I beslutet uttalar JO att utpekanden och andra former av identifiering kan vara svårbedömda i bevishänseende. En beslutsfattare som överväger att lägga ett utpekande till grund för ett beslut om t.ex. tvångsmedel måste vara observant på eventuella brister som kan finnas i tillförlitligheten av utpek- andet och säkerställa att han eller hon förstår hur utpekandet har gått till. Beslutsfattaren behöver få klart för sig bl.a. vad den som har gjort utpekan- det har uppgett i samband med utpekandet och om det finns några andra omständigheter av betydelse för bedömningen av tillförlitligheten av utpek- andet. Det behöver även klarläggas hur utpekandet förhåller sig till andra uppgifter i utredningen. JO:s utredning har inte kunnat ge klarhet i vilka uppgifter polisen före- drog för åklagaren eller vad som i övrigt kom fram vid föredragningen. Det finns därför inte ett tillräckligt underlag för JO att göra några uttalanden i frågan om polisen utelämnade betydelsefulla omständigheter vid föredrag- ningen eller för att kritisera åklagaren för anhållningsbeslutet. Åklagaren kritiseras dock för att hon inte dokumenterade de omständigheter som hon lade till grund för beslutet. kritiseras för brister i doku- mentationen av utpekandet. I en anmälan till JO uppgav AA att hon hade hämtats av polisen i sin bostad och frihetsberövats utan anledning. JO inledde en utredning och begärde att och Åklagarmyn- digheten skulle yttra sig. Inför yttrandena hade myndigheterna gett berörda be- fattningshavare tillfälle att lämna upplysningar. Av handlingarna och yttran- dena framgick bl.a. följande. kontaktade en person polisen och uppgav att hon hade blivit rånad. Två polispatruller kallades till platsen. Målsäganden berättade att det var en person som hade rånat henne men hon namngav inte någon person. Poliserna uppfattade att målsäganden berättade ”lite svävande”. Den ena polispatrullen skjutsade målsäganden till sjukhus och den andra förhörde en manlig bekant till målsäganden. Han uppgav bl.a. att två kvinnor kommit till lägenheten samt att den ena gärningspersonen var ljushyad med mörkblont långt hår och att den andra gärningspersonen var mörkhyad och eventuellt kom från ett visst land. ringde målsägandens bekant till den polis som hade förhört honom och uppgav att det var en person vid namn som hade rånat målsäganden. Polisen vidarebefordrade den uppgiften till den patrull som befann sig på sjukhuset med målsäganden. På sjukhuset omnämnde målsäganden för en sjuksköterska gärningsperso- nerna som ”dom”, vilket gjorde att poliserna ifrågasatte om målsäganden hade varit ärlig mot dem när hon berättade om händelsen. Målsäganden ryckte på axlarna när poliserna frågade om det var BB som hade rånat henne. lämnade målsäganden en mer utförlig berättelse, bl.a. att det var BB och 2 0 2 0 /2 1 :J O1 PO L I S , Å K L A G A R E O C H T U L L en för henne okänd kvinna som hade rånat henne. Hon lämnade ett signalement på den okända kvinnan, bl.a. att kvinnan hade ”brun hudfärg”, och uppgav att kvinnan var en bekant till BB som hon skulle känna igen. Dessa uppgifter från målsäganden, som lämnades på sjukhuset, finns som förhörsanteckningar i för- undersökningsprotokollet. Därefter sökte målsäganden på eget initiativ bland bilder på BB:s vänner på Facebook. När målsäganden såg en bild på AA upp- gav hon att hon kände igen AA. Poliserna visade en passbild på AA för målsä- ganden och hon uppgav då att det var personen på passbilden som hade rånat henne. Polisassistenten har med anledning av JO:s utredning uppgett att målsäganden sa att hon var säker på att hon hade pekat ut rätt person. Poliserna kontaktade kammaråklagaren , som var jouråklagare. CC har uppgett att poliserna redogjorde för det som hade kommit fram i det förhör med målsäganden som hölls på sjukhuset och att utpekandet hade skett efter att hon hade känt igen AA bland bilder på BB:s vänner på Facebook. Åklagarmyndig- heten har uppgett att DD grundade den bedömning hon gjorde efter föredrag- ningen på uppgifterna att det hade varit fråga om två gärningspersoner, varav den ena hade varit målsägandens och den andra hade varit väninnans bekant AA, samt att målsäganden kände till AA och hade pekat ut AA som gärningsperson för polisen med hjälp av en bild av henne. DDbeslutade kl. 1.49 att anhålla AA i hennes utevaro misstänkt för rån och att en husrannsakan skulle genomföras i AA:s bostad för att bl.a. söka efter AA. under arbetspasset förde polisen elektroniskt över utredningshandlingar till DD, men hon tog inte del av dem. Polisen försökte genomföra husrannsakan men kom inte in genom porten i det hus där AA bor. Husrannsakan genomfördes i stället , och AA greps i sin bostad kl. 8.38. AA uppgav omgående att hon precis hade kommit hem från sin arbetsplats där hon hade arbetat natt och att hon därför inte kunde ha begått rånet. På po- lisstationen noterade en polis att AA inte stämde överens med det signalement som målsäganden hade lämnat. Polisen kontrollerade AA:s uppgifter, bl.a. ge- nom att åka till hennes arbetsplats och förhöra personer där, och bedömde där- efter att AA var oskyldig. Polisen anmälde gripandet till en annan åklagare . Han beslutade omgående att häva anhållandet av AA. I ett förhör uppgav målsäganden att utpekandet av AA blev fel. Hon uppgav att hon hade sagt till polisen på sjukhuset att den okända gärningspersonen var väldigt lik AA men inte så ”vit” och att hon inte hade varit helt säker. En åklagare vid Särskilda åklagarkammaren har beslutat att inte inleda en förundersökning om tjänstefel med anledning av det inträffade. () gjorde följande bedömning. CChar uppgett att målsäganden var säker på att AA var rätt person. Mål- säganden har i förhör nämnt att ”hon skulle känna igen henne” och utpe- kandet skedde inte särskilt efter brottstillfället. PO L I S , Å K L A G A R E O C H T U L L visst stöd för slutsatsen att poliserna inte har haft anledning att tro annat än att målsäganden själv var helt övertygad om att AA var den andra rånaren. Det finns dock uppgifter i utredningen som talar för att utpekandet av AAkunde ifrågasättas utifrån både ett trovärdighets- och tillförlitlighets- perspektiv. Exempel på sådana omständigheter är att målsäganden inled- ningsvis inte ville medverka i utredningen och att utpekandet har skett ge- nom målsägandens egna eftersökningar på Facebook. Sådana utpekanden lämnar oundvikligen ett visst utrymme för misstag. kan vid en prövning i efterhand konstatera att det självfallet hade varit önskvärt om berörda poliser hade vidtagit åtgärder för att verifiera de uppgifter som målsäganden lämnade när det gäller utpekan- det av AA. De hade exempelvis kunnat kontrollera målsägandens uppgift om gärningsmannens längd mot uppgifterna om den utpekade personen i passregistret. har dock förståelse för att det i enskilda fall kan vara mycket svårt för en polisman att bedöma tillförlitligheten av identifikations- bevisning, särskilt när bedömningen måste ske under tidspress. I samman- hanget bör även beaktas att frågan slutligen avgörs av åklagaren. Mot denna bakgrund och vid en samlad bedömning av vad som kommit fram i utred- ningen kan godta slutsatsen att det förelåg förutsätt- ningar att gå vidare till åklagaren och lyfta frågan om ett anhållande av AA utifrån vad som framkommit i förhöret med målsäganden. vill dock påpeka att det är mycket beklagligt att det varken av dokumentationen eller de berörda befattningshavarnas berättel- ser framgår vilken närmare information som redovisades för åklagaren in- för dennes beslut i anhållandefrågan. Dokumentationen av utpekandet av AA har noterat att det av målsägandeförhöret inte framgår några uppgifter om hur AA pekades ut av målsäganden och att det saknas dokumentation om vilka uppgifter som lämnades till åklagaren, vilket för- stås inte är acceptabelt. Även om utpekandet av AA delvis har dokumenterats i [en] promemoria […], hade det varit önskvärt med en mer fullständig dokumentation av om- ständigheterna kring utpekandet, särskilt med beaktande av den försiktighet som ska vidtas vid värderingen av nu aktuell identifikationsbevisning. (vice riksåklagaren ) gjorde följande bedömning. Huruvida det i ett visst fall finns skäl att anhålla en person i frånvaro är en utpräglad bedömningsfråga där man inte sällan kan ha olika uppfattningar utan att någon av dem kan sägas vara direkt felaktig. I ärendet har en för- undersökning bedrivits gällande ett allvarligt brott för vilket flera personer har varit misstänkta. Åklagarens beslut att anhålla AA i hennes frånvaro har fattats efter muntlig föredragning av en polisman och åklagaren har inte haft tillgång till förhörsutskrifter eller annat skriftligt utredningsmaterial. De omständigheter som varit avgörande för åklagarens bedömning är att polisen uppgett att AA varit bekant för målsäganden och att målsäganden bekräftat AA som gärningsperson med hjälp av en bild av henne. Ett sådant utpekande har en helt annan tyngd än ett utpekande där gärningspersonen är helt okänd för målsäganden och där målsäganden själv letar bilder t.ex. på Facebook. Att det i själva verket förhållit sig så i detta fall har alltså åklagaren inte informerats om. Inte heller har det framkommit något som annars gett åklagaren anledning att ifrågasätta uppgiften, och därför ställa kontrollfrågor avseende, att båda gärningspersonerna varit 2 0 2 0 /2 1 :J O1 PO L I S , Å K L A G A R E O C H T U L L bekanta för målsäganden . En åklagare måste kunna utgå från att den som föredrar ett ärende lämnar riktig och uttömmande information. Endast om framställningen innehåller otydligheter eller tveksamheter ålig- ger det åklagaren att försöka skapa klarhet genom frågor eller erinringar. Mot bakgrund härav kan jag inte se att åklagarens bedömning att hon haft tillräckliga uppgifter för sin prövning varit oriktig. Detsamma gäller hennes bedömning att det funnits skäl att anhålla AA i hennes frånvaro. Därmed har det också funnits skäl för beslutet om husrannsakan. under DD:s jourpass har det visserligen inkommit skriftliga handlingar i ärendet, däribland förhöret med målsäganden där utpekandet nedtecknats på ett korrekt sätt. Dokumentationen har dock inte avsett några nya utredningsåtgärder utöver de som åklagaren redan fått redovisat för sig vid den muntliga föredragningen. Inte heller har polisen kontaktat åklaga- ren på nytt för att revidera tidigare lämnade uppgifter. Till detta kommer att åklagarnas jourverksamhet av olika skäl bygger på muntliga föredrag- ningar. Endast i undantagsfall finns det särskild anledning för åklagare att även ta del av skriftligt utredningsmaterial. Åklagaren har därför enligt min bedömning inte haft någon anledning att ta del av dessa handlingar utan haft att fortsatt utgå från att de uppgifter som föredragits för henne tidigare på ett korrekt sätt återspeglat det rätta förhållandet. I efterhand kan jag konstatera att beslutet att anhålla AA i hennes från- varo varit felaktigt. Detta är givetvis olyckligt och jag har förståelse för att detta varit påfrestande för henne. Sammanfattningsvis konstaterar jag att beslutet att anhålla AA i sin från- varo varit felaktigt. Utifrån omständigheterna i ärendet anser jag emellertid att det inte finns skäl att ifrågasätta handläggningen vid Åklagarmyndig- heten. I ett beslut anförde JO Per Lennerbrant följande: Det står i efterhand klart att utpekandet av AA var felaktigt. Såväl att hon blev frihetsberövad som att polisen förhörde hennes chef och arbetskamrater måste givetvis ha inneburit ett stort obehag för henne. Jag har valt att begränsa min bedömning till frågor som rör hur polisen och åklagaren dokumenterade utpekandet och de omständigheter som lades till grund för beslutet att anhålla AA och hur frihetsberövandet hade kunnat undvikas. Av utredningen framgår att AA pekades ut efter att målsäganden sett hennes bild på Facebook och polisen därefter visat AA:s passbild för målsäganden. Genom att visa passbilden genomförde polisen vad som kan betecknas som en fotokonfrontation med målsäganden. Det finns inte några uttryckliga bestäm- melser om konfrontationer i . En konfrontation anses dock vara att betrakta som ett förhör med en målsägande eller ett vittne. Reglerna om förhör i och förundersökningskungörelsen ska alltså i till- lämpliga delar gälla även för konfrontationer. (Se m.fl., Förundersök- ning, version 5, , s. 313, och Ingelström m.fl., Förundersökningskungö- relsen, version 1A, , kommentaren till 6 §.) Vid en förundersökning ska det föras protokoll över det som har förekommit som är av betydelse för utredningen (23 kap. 21 § ). PO L I S , Å K L A G A R E O C H T U L L let ska ge en trogen bild av vad som har förekommit vid förundersökningen av betydelse för målet (22 § förundersökningskungörelsen). Polisen dokumenterade endast mycket kortfattat i en övergripande prome- moria hur det gick till när målsäganden pekade ut AA. Av promemorian fram- går t.ex. inte att det var målsäganden själv som tog initiativet till att söka bland BB:s vänner på Facebook eller om poliserna ställde några frågor till henne i samband med att hon tittade på bilderna och vad hon i så fall svarade. Polisen dokumenterade vidare inte vilka Facebookbilder som målsäganden tittade på eller den passbild som de visade för henne. Uppgiften att målsäganden uppgav att hon var säker på att AA var en av gärningspersonerna finns inte heller an- tecknad i promemorian. Dokumentationen av utpekandet har därför varit brist- fällig. ska kritiseras för det. Beslutet att anhålla AA När en åklagare fattar beslut efter en muntlig föredragning från en polis har åklagaren normalt inte tillgång till förhörsutskrifter eller något annat skriftligt utredningsmaterial. Som utgångspunkt bör åklagaren kunna förlita sig på att de uppgifter som en polis lämnar vid en sådan föredragning är korrekta och full- ständiga och kan läggas till grund för åklagarens bedömning. Åklagaren måste dock vara beredd på att det kan finnas uppgifter som den som föredrar ärendet felaktigt har bedömt saknar betydelse och därför har utelämnat vid föredrag- ningen. En åklagare kan inte heller lägga en polis egna slutsatser till grund för sitt beslut utan måste göra en självständig bedömning. Utpekanden och andra former av identifiering kan vara svårbedömda i be- vishänseende. Det har i rättslitteraturen uttalats att forskning visar att sannolik- heten för ett felaktigt utpekande är beaktansvärd och att det medför att bevis- kraften av utpekandet inte är så stor som man kan tro. Det finns också en risk att beslutsfattaren övervärderar betydelsen av att den som gör utpekandet har varit säker på sin sak. (Se t.ex. , Beviskraft, Version 1, , s. 249 f., och , Bevisprövning i brottmål, Version 2, , s. 87 f.) En beslutsfattare som överväger att lägga ett utpekande till grund för ett be- slut måste vara observant på eventuella brister som kan finnas i tillförlitligheten av utpekandet och säkerställa att han eller hon förstår hur utpekandet har gått till. Det gäller i synnerhet inför ett beslut om tvångsmedel. Beslutsfattaren be- höver få klart för sig bl.a. vad den som har gjort utpekandet har uppgett i sam- band med utpekandet och om det finns några andra omständigheter av bety- delse för bedömningen av tillförlitligheten av utpekandet. Om utpekandet har gjorts efter en fotokonfrontation beror tillförlitligheten också på hur konfron- tationen har genomförts. Det har därvid betydelse bl.a. hur många bilder som har visats, hur urvalet av bilder har gjorts och vilken information som har läm- nats inför och under konfrontationen. (Se bl.a. , Straffproces- suella tvångsmedel, 4 uppl., s. 38 f. och , 2005:2.) Det behöver även klarläggas hur utpekandet förhåller sig till andra uppgifter i utredningen. 2 0 2 0 /2 1 :J O1 PO L I S , Å K L A G A R E O C H T U L L Som framgått har utredningen hos JO visat att målsäganden självmant sökt bland BB:s vänner på Facebook och sagt sig känna igen AA och att poliserna därefter visade AA:s passbild för målsäganden som då pekade ut henne som den andra gärningspersonen. Utredningen har också visat att målsäganden hade ändrat sin berättelse, bl.a. i fråga om det var en eller två gärningspersoner som hade rånat henne och om hon visste vem eller vilka gärningspersonerna var. Hon hade dessutom lämnat ett signalement som inte stämde överens med AA. i ljuset av detta var bevisvärdet av utpekan- det enligt min mening lågt. Jag är mycket tveksam till om det som hade kommit fram i utredningen gav underlag för bedömningen att AA var på sannolika skäl misstänkt för rån. Polisen kände till de omständigheter som jag nämnt när ärendet före- drogs för DD. Utredningen här har dock inte kunnat ge klarhet i vilka uppgifter polisen föredrog för DD eller vad som i övrigt kom fram vid föredragningen. Jag har därför inte ett tillräckligt underlag för att göra några uttalanden i frågan om polisen utelämnade betydelsefulla omständigheter vid föredragningen eller för att kritisera DD för beslutet att anhålla AA. Dokumentationen av de omständigheter som lades till grund för beslutet att anhålla AA Beslut om tvångsmedel ska dokumenteras på ett fullständigt och korrekt sätt. Den som har anhållits har rätt att ta del av de omständigheter som har lagts till grund för beslutet om anhållande. (Se 24 kap. 9 a § . Se också RättsPM 2014:1, Misstänktas rätt till insyn vid frihets- berövande m.m.) Om dokumentationen är bristfällig försvåras eller omöjlig- görs en kontroll i efterhand av om det fanns förutsättningar för åtgärden och om den var ändamålsenlig och proportionerlig. En bristfällig dokumentation försämrar också möjligheterna för den misstänkte att kunna ta del av de om- ständigheter som har lagts till grund för beslutet. DDdokumenterade inte de omständigheter som hon lade till grund för be- slutet att anhålla AA. Hon ska kritiseras för den bristfälliga dokumentationen. Mot bakgrund av svårigheterna att bedöma tillförlitligheten i ett utpekande kan den som ska göra en sådan bedömning behöva ett stödmaterial eller liknande för vilka omständigheter som bör beaktas, t.ex. i fråga om möjliga felkällor. Som jag uppfattar saken har varken eller Polismyndig- heten något sådant material. Det är lämpligt att ett sådant material tas fram. Frågan om det är godtagbart att en åklagare inte tar del av allt material som kommer in i en utredning kan jag komma att återkomma till i min tillsynsverk- samhet. Jag berör den därför inte närmare här. PO L I S , Å K L A G A R E O C H T U L L I samband med utfärdande av ett föreläggande av ordningsbot har en polis agerat på ett sätt som inte är förenligt med regeringsformens krav på saklighet och skyldigheten för en polis att uppträda på ett sätt som inger förtroende (Dnr 2323-2018) Beslutet i korthet: En polis stoppade en man vid en trafikkontroll för att han inte hade stannat sin bil vid stopplikt. Mannen ville inte godta ett före- läggande av ordningsbot men ändrade inställning när polisen, efter viss dis- kussion, förklarat att han hade för avsikt att omhänderta mannens körkort. Polisen utfärdade ett föreläggande av ordningsbot och lät mannen behålla körkortet. JO, som konstaterar att det inte har funnits förutsättningar att omhänderta mannens körkort, uttalar att en befogenhet att besluta om ett körkortsomhän- dertagande eller andra åtgärder aldrig får användas för att påverka en enskild att godkänna ett föreläggande av ordningsbot. JO uttalar också att det själv- fallet inte heller får förekomma något köpslående i samband med diskus- sioner om godtagande av ordningsbotsföreläggande i stället för att polisen upprättar en rapport över förseelsen. Polisens agerande har enligt JO stått i strid med regeringsformens krav på saklighet och skyldigheten för en polis att uppträda på ett sätt som inger förtroende. Polisen har åsidosatt de krav som ställs på en polis, och han kritiseras för sitt agerande. I en anmälan till JO förde AA fram klagomål mot , Polisre- gion väst, och polisen för hans agerande i samband med utfärdandet av en ordningsbot. AA anförde i huvudsak följande: Han stoppades av BB . BB hävdade att AA inte hade stannat på ett korrekt sätt vid stopplikt och ville skriva ut en ordningsbot. AA förkla- rade att han ansåg att han hade stannat korrekt och bad att BB i stället skulle rapportera förseelsen. Efter viss diskussion blev BB upprörd och sa att en rap- port skulle sluta i tingsrätten och att BB då skulle bli tvungen att vittna. BB uttryckte också att AA inte kunde anses vara lämplig som bilförare om han inte var medveten om att han inte hade stannat vid stopplikten och inte var villig att godta en ordningsbot. BB hotade att återkalla hans körkort på plats och tog fram en blankett för detta. AA vädjade då till BB att ändra sig och skrev på ordningsboten. Han anser att BB har gått långt utanför sina befogenheter och berövat honom rätten till en prövning av om han stannat vid stopplikten. () yttrade sig över AA:s anmälan efter att ha hämtat in uppgifter från berörda befattningshavare. redovisade följande synpunkter från polisassistenten . 2 0 2 0 /2 1 :J O1 PO L I S , Å K L A G A R E O C H T U L L Den aktuella dagen kontrollerade jag och min kollega […] bilisters age- rande vid den stopplikt som finns i korsningen /. Vid korsningen är det delvis skymd sikt och fordon på huvudleden kör ofta för fort genom korsningen. Han saktade ner vid korsningen men stannade inte vid stopplikten. Därefter körde han ut på . Efter att ha stoppat AA hävdade han att han stannat vid stopplikten. att han inte stannat och att jag kommer att rapportera honom för det aktuella trafikbrottet. Under det samtal som följde förklarade jag att det finns två olika alter- nativ. Det ena alternativet är att en ordningsbot skrivs ut på plats, vilket innebär en lagakraftvunnen dom. Det andra alternativet är att en rapport upprättas för vidare handläggning av åklagare. Jag förklarade att sådan handläggning brukar leda till tingsrättsförhandling där en polis blir kallad som vittne. Vidare förklarade jag att denna typ av ärenden erfarenhetsmäs- sigt brukar leda till en fällande dom. Under mitt samtal med AA om själva situationen resonerade AA på ett sätt som gjorde att jag blev tveksam till om han överhuvudtaget visste vad han gjort och inte gjort när han framförde sin bil. Detta ledde i sin tur till att jag började fundera på om jag skulle omhänderta hans körkort direkt på plats. Jag förklarade för AA att aktuellt brott i sig kan leda till att polisman på plats gör ett körkortsomhändertagande samt att polisman även kan göra ett omhändertagande på grunder som rör förmågan att framföra ett fordon på ett trafiksäkert sätt. Samtalet mynnade ut i att jag förklarade för AA att jag ämnade skriva en rapport och att jag även ämnade omhänderta hans körkort eftersom jag uppfattade att han saknade förutsättningar att framföra sin bil på ett trafiksäkert sätt. Därefter gick jag tillbaka till polisbilen och påbörjade processen med en rapport och ett omhändertagande av körkortet. kom AA fram till mig och uppgav att vi skulle strunta i allt och att han ville skriva på en ordningsbot. Jag lyssnade på detta och bedömde att AA fört sitt tidigare resonemang i syfte att undkomma påföljd för gärningen. Jag funderade över situationen och kom sedan fram till att jag utifrån en sammantagen bedöm- ning kunde utfärda en ordningsbot i enlighet med myndighetens föreskrifter och allmänna råd (RPSFS 2008:1, FAP 261-1). Utifrån samma samman- tagna bedömning och AA:s omsvängning och raka dialog kring händelsen omvärderade jag även mitt beslut gällande ett körkortsomhän- dertagande. På min uppmaning utfärdade […] därefter ett ordningsföreläg- gande.