frsrdg · H804JO1 · 2020-11-10 00:00:00 — Att lägga ned och hålla fast en person mot golvet, vare sig det pågår i eller i 10–, är ett sådant ingrepp som enligt 2 kap. 6 § RF förutsätter stöd i lag och frågan är om det fanns stöd i lag för personalens age- rande under den delen av händelseförloppet. Det är ofrånkomligt att personalen, vid t.ex. avskiljning enligt 15 c § LVU, kan behöva ingripa mot den unge för att föra honom eller henne till ett avskilj- ningsrum. Det rättsliga stödet för att i en sådan situation använda våld kan sö- kas i 24 kap. 2 § (se prop. 2017/18:169 s. 55 f.). Det finns dock inte någon möjlighet att närmare uttala vilka åtgärder som generellt sett kan vara befogade för att personalen på ett säkert sätt ska kunna föra en intagen ungdom till ett avskiljningsrum. En bedömning måste alltid göras utifrån om- ständigheterna i det enskilda fallet. I det här fallet hade det inte fattats något beslut om avskiljning, och AA fördes inte heller till något särskilt avskiljningsrum. Han hölls i stället fast till dess att han, enligt personalens uppfattning, hade lugnat sig. Varken i den upp- rättade journalanteckningen eller i institutionschefens redogörelse för händel- seförloppet finns det något som tyder på att personalens avsikt med ingripandet var att föra AA till ett avskiljningsrum. Det framstår därför närmast som att personalen lade ned och höll fast AA mot golvet utan att avsikten från början varit att avskilja AA. Något stöd för ett sådant agerande finns inte i LVU. Utifrån hur SiS i sitt remissvar har beskrivit situationen fanns det uppenbar- ligen förutsättningar för att avskilja AA. Det är därför mycket förvånande att personalen i stället valde att vidta en åtgärd som det inte finns stöd för i LVU. I 20 a § LVU anges visserligen att om mindre ingripande åtgärder är tillräck- liga, ska de användas i stället för att hålla en ungdom i avskildhet. Det kan emellertid aldrig bli fråga om att med stöd av 20 a § LVU ersätta avskiljning enligt 15 c § LVU med att personalen i stället håller fast den unge. Ett sådant agerande förutsätter enligt 2 kap. 6 § RF stöd i lag och kan alltså inte legitime- ras genom en hänvisning till 20 a § LVU. Det gäller även om personalens egen uppfattning skulle vara att det är en mindre ingripande åtgärd. Eftersom det fanns en möjlighet att avskilja AA kan personalens agerande inte heller anses försvarligt i den mening som krävs för att det ska legitimeras av 24 kap. 2 § BrB. Det ska också tydliggöras att avskiljning aldrig får verkställas genom att den unge, i stället för att föras till ett avskiljningsrum, hålls fast på ett sådant sätt som har skett i det här fallet. Det är SiS:s skyldighet att se till att de särskilda ungdomshemmen är utformade på ett sådant sätt att personalen, i de fall förut- sättningarna i 15 c § LVU är uppfyllda, har möjlighet att hålla de unga i av- skildhet. Bristande utformning, t.ex. brist på avskiljningsrum eller problem 2 0 2 0 /2 1 :J O1 SO C I A L T J Ä N S T med långa avstånd till tillgängliga avskiljningsrum, får aldrig leda till att per- sonalen ser sig tvungna att vidta åtgärder som inte ryms inom de särskilda be- fogenheterna i LVU. Någon förklaring till varför personalen inte valde att direkt avskilja AA se- dan han blivit aggressiv ges inte i remissvaret, och jag kan inte se någon annan orsak till det än att det har berott på bristande kunskap om regelverket. Perso- nalen vid de särskilda ungdomshemmen har ett stort ansvar för de ungdomar som vistas där, och det är både allvarligt och oroväckande att personalen inte synes ha tillräckliga kunskaper om vilka tvångsåtgärder som får vidtas och var gränserna för dessa går. Sammanfattningsvis har det inte kommit fram att situationen var sådan att det fanns stöd i lag för personalens agerande att hålla fast AA mot golvet i stället för att avskilja honom enligt 15 c § LVU. Det har för den bedömningen inte någon betydelse om AA hölls fast mot golvet i eller i endast 10–. När AA lades ned och hölls fast mot golvet skedde det i strid med det grundlagsfästa skyddet mot påtvingat kroppsligt ingrepp i 2 kap. 6 § RF. Det är naturligtvis helt oacceptabelt, och SiS ungdomshem Tysslinge för- tjänar allvarlig kritik för det inträffade. Barn och unga utgör en svag och därmed särskilt skyddsvärd grupp i sam- hället. Det är därför alltid mycket allvarligt när det kommer fram uppgifter om att denna grupp utsätts för bristande behandling. Det är särskilt allvarligt när det rör barn och unga som är berövade friheten och som därmed inte har det stöd av vuxna i sin omgivning som barn och ungdomar normalt kan förväntas ha och som dessutom har det särskilt svårt att göra sin röst hörd. i mål nr 1584-19 kom Kammarrätten i fram till att Förvaltningsrätten i inte borde ha prövat ett överklagande i sak från en ungdom som vistades på ett särskilt ungdomshem. Överklagandet avsåg ett ingripande där personalen hade lagt ned och hållit fast honom. Kammarrät- ten konstaterade att det inte var fråga om avskiljning enligt 15 c § LVU och att det rättsliga stödet i stället fanns i 24 kap. 2 § BrB. Ingripandet kunde därför inte bli föremål för prövning av allmän förvaltningsdomstol, och överklagandet borde därmed aldrig ha prövats i sak. Till skillnad från vad som hade gällt om AA hade avskilts enligt 15 c § LVU, har det alltså inte funnits någon möjlighet för AA att genom ett överklagande få till en domstolsprövning av det ingripande som han utsattes för . Möjligheten till insyn och granskning i efterhand är därmed begränsad, vilket än mer vittnar om den utsatthet som barn och unga i den här situationen befinner sig i. Det borde vara en fullständig självklarhet att det vid de särskilda ungdoms- hemmen, på samma sätt som i övriga delar av samhället, inte förekommer att enskilda utsätts för våld från det allmänna utan stöd i lag. Jag ser därför allvar- ligt på det inträffade och förutsätter att SiS omgående vidtar åtgärder i form av utbildningsinsatser och allmänna diskussioner om var gränserna för de sär- skilda befogenheterna går. Det får helt enkelt inte förekomma att personalen, SO C I A L T J Ä N S T på sätt som skett i det här fallet, agerar utanför sina befogenheter och i strid med 2 kap. 6 § RF lägger ned och håller fast en intagen ungdom mot golvet. Enligt SiS återspeglas händelseförloppet inte på ett korrekt sätt i den journal- anteckning som upprättades i samband med händelsen . I jour- nalanteckningen anges att AA hölls på golvet i , medan SiS i sitt remissvar har uppgett att AA rätteligen endast hölls fast i 10–. När personalen vid de särskilda ungdomshemmen har ansett det befogat att ingripa med våld mot en intagen ungdom är det naturligtvis av stor vikt att händelsen noggrant dokumenteras i journalen. Det har betydelse inte bara för den intagne ungdomen utan också för möjligheten att i efterhand granska per- sonalens agerande. En förutsättning är att det går att lita på uppgifterna i jour- nalen. Det får helt enkelt inte förekomma att det, på det sätt som har skett i det här fallet, i efterhand uppstår tveksamheter kring om en journalanteckning på ett korrekt sätt återspeglar vad som har hänt i en viss situation. SiS ungdoms- hem Tysslinge förtjänar kritik även i det avseendet. Jag finner skäl att skicka en kopia av beslutet till Inspektionen för vård och omsorg (), som är ordinarie tillsynsmyndighet för de särskilda ungdoms- hemmen, och till . En socialnämnd brast i handläggningen av ett ärende som rörde omplacering av två syskon som vårdades med stöd av LVU; särskilt fråga om vilken utredning nämnden skulle ha utfört (Dnr 3471-2018) Beslutet i korthet: Ordföranden i en socialnämnd beslutade att omplacera två syskon som vårdades med stöd av 1 och 2 §§ lagen (1990:52) med sär- skilda bestämmelser om vård av unga, LVU, från ett familjehem till ett jour- hem. De hade bott i familjehemmet . En utredning som rör en fråga om omplacering av barn ska bedrivas för- utsättningslöst och ska belysa för- och nackdelar med en eventuell ompla- cering. Som vid alla beslut enligt LVU ska vad som är bäst för barnet vara avgörande för om en omplacering ska ske eller inte. Nämndens utredning gällde inte huruvida syskonen kunde omplaceras utan handlade huvudsakligen om förhållandena i familjehemmet och dess lämplighet som familjehem. Syskonens situation i familjehemmet och hur syskonen skulle kunna påverkas av en omplacering berördes inte alls i ut- redningen. Varken barnen eller vårdnadshavaren fick komma till tals under utredningen. JO kritiserar bristfälliga utredning inför om- placeringen av syskonen. Ordföranden i en socialnämnd har rätt att fatta ett beslut om omplacering av ett barn endast om nämndens beslut inte kan avvaktas (11 § tredje stycket LVU). Denna beslutanderätt är dock avsedd att användas endast i akuta 2 0 2 0 /2 1 :J O1 SO C I A L T J Ä N S T situationer, dvs. när ett barn måste flytta från det befintliga fa- miljehemmet. Enligt JO var inte syskonens situation i familjehemmet akut när ordfö- randen i nämnden fattade omplaceringsbeslutet. Ordföranden borde därför ha avstått från att själv besluta om att syskonen skulle omplaceras och i stäl- let ha låtit nämnden pröva frågan. JO kritiserar nämnden även för detta. Syskonen ., födda och 2010, vårdades med stöd av 1 och 2 §§ lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga, LVU, i familjehemmet BB och CC. beslutade ordföranden i i kommun att omplacera syskonen från familjehemmet till ett jourhem med stöd av 11 § tredje stycket LVU. I en anmälan som kom in till JO klagade , vårdnadshavare för syskonen, på socialförvaltningen i kommun för att förvaltningen föreslagit att socialnämnden i kommunen skulle omplacera syskonen. JO hämtade in vissa handlingar från socialförvaltningen i kommun. Därefter begärde JO att i kommun skulle yttra sig över det som DD hade anfört i sin anmälan till JO. Yttrandet skulle inriktas på föl- jande frågor: 1.1.Borde DD ha informerats tidigare än vad som blev fallet om att nämnden övervägde att omplacera barnen? 1.2.Fick DD komma till tals under utredningen? 1.3.Fick DD tillfälle att yttra sig över nämndens utredning om omplace- ring av barnen? 2.Ordföranden i socialnämnden beslutade att omplacera barnen från familjehemmet till ett jourhem med stöd av 11 § LVU. Varför var beslutet så brådskande att socialnämndens prövning inte kunde avvak- tas? I remissvaret anförde socialnämnden bl.a. följande: Frågeställningar från JO rörande barnen och svar på dessa följer nedan. 1.1Borde [mamman] ha informerats tidigare än vad som blev fallet om att nämnden övervägde att omplacera barnen? till genomförde familje- hemssekreterare en utredning av aktuellt familjehem då det inkommit infor- mation till som tydde på att uppdragstagarna inte var lämp- SO C I A L T J Ä N S T liga som familjehem. När utredningen började bli klar träffades sektions- chef, socialsekreterare, familjehemssekreterare och socialsekreterare för att diskutera utredningen, där bedömningen var att familjehemmet ej skulle ha fortsatt uppdrag. Familjehemmet skulle heller inte ta emot några nya uppdrag från kommun. Med anledning av det bemötande familjehemmet hade gentemot barnen efter att de fått reda på att barnen skulle flytta till annan familj, beslutades att barnen skulle omplaceras omgående – utan att följa uppgjord planering. Socialsekreterare bedömde att barnen, framförallt det äldsta av dem, for illa då barnet bemöttes med skuldbeläggning. [– – –] Mamman och familjehemmet agerade tillsammans efter delgiven in- formation om omplacering, där mamman tydligt tog ställning mot social- tjänsten och dess bedömning om vad som var barnens bästa. Socialsekrete- rare ansåg att om mamman fått information om omplaceringen innan famil- jehemmet fanns risk att hon skulle informera familjehemmet, och att de då tillsammans skulle agera på ett sätt som skulle påverka barnen negativt. l.2 Fick [mamman] komma till tals under utredningen? Biologiska föräldrar kommer inte till tals i utredningar gällande familje- hem då det rör annan part. De tar heller inte del av sådana utredningar. Vårdnadshavare får däremot information om att utredning bedrivs avseende familjehemmen, vilket mamman i detta fall också fick. l.3 Fick [mamman] tillfälle att yttra sig över nämndens utredning om omplacering av barnen? Mamman fick ta del av bedömning och beslut om omplacering som beslutet fattades. Därefter fortlöpte situationen som beskrivet i punkt 1.1, varpå socialnämndens ordförande fattade ett beslut om omplacering. Mamman tog del av även detta beslut som det fattades. Hon fick i samband med båda besluten information via telefon- samtal, och hade då tillfälle och möjlighet att yttra sig. som sådan var kortfattad med bedömning och beslut utifrån beslut om att familjehemmet inte skulle ha fler uppdrag, och barnen var därför tvungna att omplaceras. beslut i stället för nämndens prövning När barnen kom tillbaka till familjehemmet efter information om omplace- ring givits blev det tydligt att familjehemmet inte kunde hantera sina reaktioner på ett lämpligt sätt inför barnen. Familjehemmet sa att de, och även andra, skulle anmäla sektionschefen och hävdade att omplaceringen var en hämndaktion från sektionschefens sida. Familjehemmet ringde till social- nämndens ordförande, socialchef och socialdirektör. Socialsekreterare an- såg att det var viktigt för barnen att ha med mamman som en stöttande för- älder, vilket riskerade att raseras i det fall mamman skulle involveras i fa- miljehemmets agerande. Risk för att de vuxnas uppträdande skulle ha en negativ påverkan på barnen beaktades. Det bedömdes därför vara av stor vikt att barnen skulle hämtas. Nästkommande sammanträde för socialnämndens myndighetsutskott var först (), och då situationen ansågs vara ohållbar för barnen gjordes bedömningen att beslut inte kunde avvaktas. Barnen omplacerades till det jourhem som var tänkt att bli stadigvarande familjehem. Uppföljning med barnen har gjorts efter omplace- ringen. Socialsekreterare bedömer att de hanterat processen på ett bra sätt, och att de mår bra i det nya familjehemmet. DD fick tillfälle att kommentera socialnämndens remissvar. I ett beslut anförde JO följande: 2 0 2 0 /2 1 :J O1 SO C I A L T J Ä N S T Inriktningen på min granskning DDär missnöjd med att nämnden beslutade om att omplacera syskonen från familjehemmet till ett annat hem. JO:s uppgift är att granska att domstolar och myndigheter följer lagar och författningar i sin verksamhet. I centrum för granskningen står myndigheternas sätt att handlägga ärenden och i övrigt utföra sina uppgifter, inte deras bedöm- ningar i enskilda sakfrågor. Jag tar alltså inte ställning till om det fanns skäl för nämnden att omplacera DD:s barn. Min granskning är i stället inriktad på den utredning som låg till grund för beslutet och om beslutet om omplacering borde ha fattats av nämnden i stället för bara av nämndens ordförande. Insatser inom för barn och ungdomar ska göras i samförstånd med den unge och hans eller hennes vårdnadshavare enligt bestämmelserna i socialtjänstlagen (2001:453), SoL. Barn kan under vissa förutsättningar ges vård utan vårdnadshavarens samtycke med stöd av LVU. När ett barn vårdas med stöd av LVU bestämmer socialnämnden hur vården av den unge ska ordnas och var han eller hon ska vistas (11 § första stycket LVU). I socialtjänstlagen anges att ett barn som behöver vårdas eller bo i ett annat hem än det egna ska tas emot i t.ex. ett familjehem (6 kap. 1 § SoL). Med fa- miljehem avses ett enskilt hem som på uppdrag av socialnämnden tar emot barn för stadigvarande vård och fostran och vars verksamhet inte bedrivs yrkesmäs- sigt (3 kap. 2 § socialtjänstförordningen [2001:937]). Ett barn får inte tas emot i ett familjehem utan att socialnämnden har lämnat medgivande till det eller har beslutat om vård (6 kap. 6 § första stycket SoL). medgivande tar sikte på s.k. privatplaceringar medan beslut om vård avser situationer då fa- miljehemsplacering ska ske efter socialnämndens beslut (jfr prop. 2002/03:53 s. 91). ska noga följa vården av ett barn som vårdas med stöd av LVU (13 a § LVU). Det kan uppstå en situation som innebär att ett barn behöver placeras om från ett familjehem till ett annat hem. Att ett barn behöver omplaceras kan bero på många olika förhållanden. Socialnämn- den ska därför ha rutiner som säkerställer att en utredning inleds enligt 11 kap. 1 § SoL när ett barn som vårdas i familjehem kan behöva placeras om (se 2 kap. 2 § andra stycket SOSFS 2012:11). Vårdnadshavaren är part i ett ärende hos nämnden om eventuell omplacering. Om barnet har fyllt är även han eller hon part i ärendet (36 § andra stycket LVU). En utredning som rör en fråga om omplacering ska bedrivas förutsättnings- löst och den ska belysa för- och nackdelar med en eventuell omplacering. I denna del kan jag hänvisa till bl.a. unga i familjehem och HVB. Som vid alla beslut enligt LVU ska vad som är bäst för SO C I A L T J Ä N S T barnet vara avgörande för om en omplacering ska ske eller inte (1 § sista stycket LVU). utredning inför omplaceringen av syskonen inledde en utredning om familjehemmet Förvaltningen166 informerade DD om utredningen dagen efter, dvs. var utredningen klar och förvalt- ningen bedömde att BB och CC inte längre skulle ha uppdrag som familjehem. Förvaltningen ansåg därför att syskonen behövde omplaceras till ett nytt hem. Förvaltningen ansåg dock att det inte var någon akut fara för syskonen, att fa- miljehemmets brister inte påverkade syskonens vardag och att syskonen för tillfället fick sina behov av omsorg tillgodosedda i familjehemmet och därför kunde bo kvar där . Förvaltningen bestämde också att de inte skulle in- formera DD, syskonen eller familjehemmet om att syskonen skulle placeras om förrän de hade hittat ett nytt familjehem. informerade förvalt- ningen dem om sin bedömning. Enligt remissvaret var den utredning som nämnden utförde inte en utredning enligt 11 kap. 1 § SoL om omplacering av syskonen utan någon form av utred- ning som skulle ligga till grund för en eventuell återkallelse av godkännandet av familjehemmet. Utredningen handlade huvudsakligen om familjehemmet och dess lämplighet som familjehem. Syskonens situation i familjehemmet och hur syskonen skulle kunna påverkas av en omplacering berördes inte alls i ut- redningen. Nämnden kom fram till att familjehemmet inte längre var lämpligt. Därige- nom blev själva omplaceringen av syskonen en mer eller mindre praktisk fråga, dvs. när nämnden ansåg att hemmet inte längre var lämpligt som familjehem kunde syskonen inte heller bo kvar där. När ett barn är stadigvarande placerat i ett familjehem kan nämnden inte i ett separat ärende besluta om att ta tillbaka ett godkännande av familjehemmet. Godkännandet är kopplat till ett visst barn och när ett hem godkänns sker det genom beslutet om placering av barnet. Den utredning som nämnden borde ha utfört skulle rätteligen ha avsett huruvida syskonen kunde bo kvar i familje- hemmet. Nämndens utredning inriktades alltså inte på frågan om vad som var bäst för syskonen. Jag vill i detta sammanhang påminna om det s.k. barnperspektivet, som i ett fall som det nu aktuella innebär att vad som är bäst för barnet ska vara avgörande (1 § sista stycket LVU). En utgångspunkt är därför att socialnämn- den inför ett beslut ska analysera och väga olika alternativ till lösningar mot varandra. Vad som är bäst för barnet ska alltid utredas och redovisas (jfr prop. 1996/97:124 s. 99 f.). Barnets rätt att framföra sina åsikter i frågor som rör barnet och att få dem beaktade, som kommer till uttryck i 36 § första stycket LVU, utgör en viktig del vid bedömningen av vad som är bäst för barnet. Detta gäller även i ett ärende som aktualiserats därför att familjehemmets lämplighet har ifrågasatts. 166För enkelhetens skull använder jag i det följande begreppet förvaltningen som en samlande beskrivning av de berörda tjänstemännen vid nämndens förvaltning. 2 0 2 0 /2 1 :J O1 SO C I A L T J Ä N S T Syskonen hade bott i familjehemmet när frågan om omplace- ring blev aktuell. borde därför ha gjort en noggrann utredning av syskonens situation i familjehemmet och en analys av hur en omplacering skulle kunna påverka dem innan nämnden tog ställning till frågan om ompla- För att kunna bedöma vad som var bäst för syskonen skulle nämnden i utredningen ha gett dem möjlighet att framföra sin åsikt om en eventuell flytt till ett nytt familjehem. Det är möjligt att resultatet av utredningen skulle ha blivit detsamma, dvs. att syskonen skulle omplaceras, ifall nämnden hade handlagt ärendet i enlighet med vad jag har angett om hur utredningen borde ha bedrivits. en fråga som jag inte går in på. I sammanhanget vill jag dock understryka att det är en ingripande åtgärd att omplacera ett barn från ett familjehem där barnet bott till ett annat hem. Det är därför viktigt att utredningen bedrivs på ett formellt riktigt och rättssäkert sätt. Så har inte skett i detta fall. fattningsvis förtjänar nämnden kritik för sin bristfälliga utredning inför ompla- ceringen av syskonen. Jag vill tillägga att DD som vårdnadshavare var part i ärendet om omplace- ring av barnen. Hon hade alltså rätt att få komma till tals under en utredning om omplacering samt att ta del av utredningen och att få möjlighet att yttra sig över den innan ett beslut om omplacering fattades (se 11 kap. 8 § SoL). som nämnden inte utförde en korrekt utredning om eventuell omplacering av syskonen fick emellertid inte DD alls komma till tals under utredningen. hölls alltså i praktiken utanför utredningen. Det är givetvis inte godtagbart, och nämnden förtjänar kritik även i den delen. Frågan om omplacering av syskonen var inte brådskande Det är socialnämnden som bestämmer var barnet ska vistas (11 § första stycket LVU). Det kan uppstå situationer då det inte är möjligt att vänta på att socialnämnden ska sammanträda och fatta beslut om placering eller Ordföranden i nämnden eller någon annan ledamot som nämnden har förordnat har därför rätt att fatta beslut i en sådan fråga (11 § tredje stycket Denna beslutanderätt är dock avsedd att användas endast i akuta situa- tioner, dvs. när ett barn måste flytta från det befintliga familjehem- met (se prop. 1981/82:8 s. 64 f.). I denna del kan jag hänvisa till JO 2007/08 s. 343, dnr 1123-2006, och JO:s beslut , dnr 957-2018. Med utgångspunkt i det som nämnden har angett i sitt remissvar anser jag att syskonens situation i familjehemmet inte var akut när ordföranden fattade Ordföranden borde därför ha avstått från att själv besluta om att syskonen skulle omplaceras och i stället ha låtit nämnden pröva frågan. Nämnden förtjänar kritik för detta. Det som har kommit fram i övrigt ger inte anledning till något uttalande från SO C I A L T J Ä N S T En socialnämnd brast i hanteringen av ett ärende där ett trettonårigt barn som vårdades med stöd av LVU hade en sexuell relation med en sextonåring (Dnr 6874-2018) Beslutet i korthet: Barnet vårdades med stöd av LVU och var familje- hemsplacerad. När AA var fick familjehemmet reda på att AA hade en äldre flickvän som var 16 eller och att AA och flick- vännen hade en sexuell relation. Familjehemmet vände sig då till social- tjänsten för att få hjälp att hantera situationen. polisanmälde inte det inträffade och nämnden inledde inte heller någon utredning enligt 11 kap. 1 § SoL för att klarlägga AA:s behov av stöd och hjälp. I stället fick familjehemmet rådet av att prata med AA om vikten av säkert sex. Till slut polisanmälde AA:s mor det inträffade. I beslutet konstaterar JO att eftersom AA var omhändertagen av samhäl- let för vård hade socialnämnden ett långtgående ansvar för honom. Mot bakgrund av uppgifterna från familjehemmet borde nämnden omgående ha inlett en utredning för att allsidigt kunna belysa AA:s situation, och nämn- den kritiseras för att inte ha inlett en utredning. I nämndens svar till JO uppgavs att den övervägde att polisanmäla det inträffade men att det beslutades att någon polisanmälan inte skulle göras. Nämndens bedömning dokumenterades dock inte.