frsrdg · H804JO1 · 2020-11-10 00:00:00 — Det står dock klart att vad som eftersträvas med tvångsmedlet är att få tillgång till information om det mönster som är unikt för varje människa och som finns på t.ex. ett finger och som kan sparas och registreras och användas bl.a. som jäm- förelsematerial i förhållande till avtryck som har tagits tidigare eller kan komma att tas i andra sammanhang. Det tillåtna ändamål för att ta fingeravtryck som anges i 28 kap. 14 § rätte- gångsbalken är om det behövs för att vinna utredning om brott. Det angivna ändamålet måste förstås så att det också avser personer som är anhållna eller häktade, även om bestämmelsens konstruktion inte uttryckligen är utformad så. I fingeravtrycksförordningen anges ytterligare tillåtna ändamål. Av häktade personer ska fingeravtryck alltid tas, vilket innebär att fingeravtryck får tas för registerändamål och de övriga ändamål som anges i förordningen. Det som är av intresse här är ändamålet att utreda brott eller annars få till stånd erforderlig utredning. Vilken innebörd som ska läggas i ”annars få till stånd erforderlig utredning” har inte förklarats i något förordningsmotiv eller motsvarande, men jag kan inte förstå det på annat sätt än att uttrycket avser detsamma som anges i lagbestämmelsen, nämligen att vinna utredning om brott. Syftet med att läsa av AA:s fingeravtryck på telefonen har varit att låsa upp en applikation i telefonen för att därefter komma åt meddelanden som kunde vara av betydelse för utredningen av brottet. Det går att hävda att beslutet att ta AA:s fingeravtryck på telefonen således i sig inte haft något syfte att utreda brott. Med det synsättet har åtgärden fungerat endast som ett medel för att öppna applikationen, så att tulltjänstemännen därefter kunde gå igenom innehållet i brottsutredande syfte. (Se i detta sammanhang JO:s beslut den 5 ok- tober 2004, dnr 2346-2003, , Straffprocessuella tvångsmedel, 4:e uppl., s. 607 som behandlar för vilka ändamål en husrannsakan får göras och SOU 2017:100 s. Mot bakgrund av det sagda är det min bedömning att den aktuella regler- ingen inte tar sikte på åtgärder som består i att enbart vid ett visst givet tillfälle läsa av det unika mönstret på någons finger utan att informationen sparas och registreras och utan att åtgärden kunnat leda till att utredning om brott kunnat vinnas. Med beaktande av den särskilda restriktivitet som gäller vid tolkningen av bestämmelser som inskränker det skydd som föreskrivs i grundlagen, har bestämmelsen i 28 kap. 14 § om att ta finger- PO L I S , Å K L A G A R E O C H T U L L avtryck eller annan dylik åtgärd inte utgjort lagstöd för beslutet att ta AA:s fingeravtryck på den beslagtagna telefonen på det sätt som skett. BBhar uppgett att han inför beslutet om fingeravtryck kontaktades av utre- daren vid som redogjorde för behovet av att kunna öppna den aktu- ella applikationen. Utredaren uppgav att åklagare i andra ärenden fattat beslut av det slaget och BB fick också se något sådant exempel. Han hade även tagit del av en skrift i vilken en överåklagare vid Utvecklingscentrum redovisade slutsatsen att det synes möjligt att tolka 28 kap. 14 § rätte- gångsbalken på sådant sätt att fingeravtryck kan tas direkt på en mobiltelefon för att öppna den, men att rättsläget måste anses oklart. BB har också uppgett att han hade en minnesbild av att frågan hade lyfts på ett möte på åklagarkam- maren och att det då nämndes att frågan varit uppe på en intern kurs angående it-brottslighet och att kursledarna på uttrycklig fråga inte avrått från sådana be- slut. Mot den bakgrunden gjorde BB bedömningen att den efterfrågade åtgär- den var laglig och proportionerlig. Ett beslut om ett tvångsmedel eller någon annan integritetskänslig åtgärd måste föregås av grundliga överväganden. Det gäller särskilt om lagligheten av en åtgärd är svårbedömd. Enligt min mening var de överväganden som BB re- dovisat att han gjorde, inte tillräckligt grundliga för att han ska kunna undgå kritik för sitt beslut. Det hade visserligen varit värdefullt om Åklagarmyndig- heten, som myndigheten själv varit inne på, hade gått ut med rekommenda- tioner eller vägledning när det uppmärksammades att den aktuella skriften från överåklagaren fått spridning, men det föranleder ingen annan bedömning från min sida i nu aktuellt avseende. När det gäller förundersökningar som drivs med biträde från har JO tidigare uttalat att åklagarens rätt att begära biträde av inte motsvaras av någon ovillkorlig skyldighet för myndigheten att göra det som åklagaren begär, men att det av bestämmelserna om förundersökning i rät- tegångsbalken och förundersökningskungörelsen och det sätt på vilket de tillämpas får anses följa att ska se till att de utrednings- direktiv som åklagaren i egenskap av undersökningsledare ger leder till ade- kvata åtgärder (se JO 2012/13 s. 94 och JO 2019/20 s. 405). Detsamma måste gälla för när verket biträder en åklagare i en förundersökning som avser t.ex. brott mot lagen om straff för smuggling eller vissa narkotikabrott. Det kan därför i regel inte åligga att utreda lagligheten av de åtgärder som åklagaren ger verket direktiv att utföra. Med hänsyn till uppgiften att åklagare tidigare fattat beslut av samma slag som det nu aktuella, i ärenden som utretts av , utgår jag från att tull- tjänstemännen haft uppfattningen att tvångsåtgärden hade stöd i lag. Jag har därför inte tillräcklig anledning att kritisera för att man hos åklaga- ren efterfrågade och därefter verkställde tvångsmedelsbeslutet. Jag kan däremot konstatera att brustit när det gäller dokumenta- tionen av den vidtagna åtgärden. Det är av stor vikt från rättssäkerhets- och kontrollsynpunkt att inte enbart beslut om tvångsmedel utan också genomfö- 2 0 2 0 /2 1 :J O1 PO L I S , Å K L A G A R E O C H T U L L randet av tvångsåtgärder dokumenteras klart och noggrant. doku- menterade inte vare sig verkställigheten eller resultatet av åtgärden och ska kri- tiseras för detta. Min granskning har också avsett frågorna om AA borde ha fått kontakta sin försvarare innan beslutet om att ta fingeravtryck verkställdes och om han har haft rätt att ha försvararen närvarande i samband med verkställigheten. En misstänkt har alltid rätt att ha sin offentliga försvarare närvarande när han eller hon hörs. De tulltjänstemän som verkställde åklagarens beslut om att ta finger- avtryck har uppgett att de inte höll något förhör med AA utan endast frågade efter lösenordet till den aktuella applikationen eftersom de eftersträvade en mindre ingripande åtgärd än att med tvång ta hans fingeravtryck. Det har inte dokumenterats att något förhör hållits och åklagaren har inte heller gett något direktiv om att höra AA. har i sitt yttrande uppgett att det i en diskussion mellan åklagaren och utredaren i samband med tvångsmedels- beslutet bedömdes att det inte var meningsfullt att ställa ytterligare frågor ef- tersom AA i tidigare förhör vägrat att svara på frågor. Mot den bakgrunden anser jag mig inte ha underlag för någon annan utgångspunkt än den som såväl som redovisat, nämligen att det inte var fråga om ett förhör med AA. Det finns inte någon lagstadgad rätt att ha sin försvarare närvarande vid andra utredningsåtgärder än förhör och det finns inte heller nå- gon skyldighet att underrätta en försvarare om en tvångsåtgärd innan den verk- ställs. I sammanhanget vill jag emellertid framhålla att stor försiktighet är påkallad när det gäller att i samtalsform ställa frågor till en brottsmisstänkt utan att hålla ett regelrätt förhör. Ett sådant förfarande riskerar att åsidosätta de rättssäker- hetsgarantier som gäller för den som är misstänkt för ett brott och ska höras om misstanken. Det får givetvis inte heller för den misstänkte råda någon tvekan om ifall det är fråga om ett förhör eller inte. När det gäller AA:s önskemål om att få kontakta och rådgöra med sin för- svarare finns det som ovan redovisats bestämmelser som innebär att den som är gripen, anhållen eller häktad har rätt att träffa sin försvarare i enrum liksom att en intagen person har rätt att kommunicera elektroniskt med sin försvarare, i den utsträckning det lämpligen kan ske. Att en frihetsberövad person har rätt att träffa och kommunicera med sin försvarare kan emellertid inte innebära nå- gon ovillkorlig rätt för honom eller henne att få kontakta sin för- svarare när han eller hon begär det. Av AA:s och tulltjänstemännens uppgifter framgår att AA framförde öns- kemål om att få kontakta sin försvarare efter att ha motsatt sig verkställigheten av tvångsmedelsbeslutet. Han har själv uppgett att han också ifrågasatte laglig- heten av beslutet. Att AA sedan valde att medverka inför hotet att åtgärden annars skulle genomföras med fysiskt tvång, kan inte tolkas som att han från- fallit sin begäran om att få kontakta och rådgöra med försvararen. Det torde inte vara ovanligt att den som ska bli föremål för en tvångsåtgärd motsätter sig åtgärden. Verkställigheten av en tvångsåtgärd kräver inte sam- PO L I S , Å K L A G A R E O C H T U L L tycke och vid genomförandet får visst våld användas i den mån andra medel är otillräckliga och det med hänsyn till omständigheterna är försvarligt och den som ska genomföra åtgärden möts av motstånd (10 § första stycket 4 och 29 § polislagen). Det finns mot den bakgrunden normalt sett inte skäl att låta den som ska bli föremål för en tvångsåtgärd kontakta och rådgöra med sin försva- rare inför verkställigheten. Sammanfattningsvis gör jag bedömningen att det inte finns skäl att kritisera eller för hur frågorna om AA:s tillgång till för- svarare hanterades. Ett möte mellan en misstänkt och en försvarare som ska få ske i enrum får inte övervakas med övervakningskamera (Dnr 7300-2018) Beslutet i korthet: En person som var misstänkt för ett brott och hade an- hållits förvarades i polisarrest. Den misstänkte hade rätt att få träffa sin för- svarare. När den misstänkte och försvararen hade ett möte i arresten spelade polisen in mötet med en övervakningskamera som spelade in bild men inte ljud. När en misstänkt har rätt att träffa sin försvarare ska det enligt en bestäm- melse i få ske i enrum. I beslutet uttalar JO att denna bestämmelse innebär att ett sådant möte inte får övervakas med övervak- ningskamera. Enligt JO bör det även gälla om övervakningskameran inte spelar in ljud och oavsett om inspelningen sparas eller raderas. Polisen kritiseras för att mötet mellan den misstänkte och försvararen som skulle få ske i enrum övervakades med övervakningskamera. I en anmälan till JO klagade advokaten på att hade filmat ett möte mellan henne och en klient som hon var offentlig försvarare för. Kli- enten var anhållen och förvarades i polisens arrest i . Mötet hölls i ett förhörsrum inför ett kommande förhör. () yttrade sig över anmälan efter att ha gett den berörda befattningshavaren samt ledningen för polisområde nord och polis- region tillfälle att lämna synpunkter. lämnade följande bakgrund: CCgreps som misstänkt för rån. Han fördes till arresten på och anhölls sedermera. AA förordnades som offentlig försvarare för CC . Ett förhör var inplanerat . Inför förhöret satt AA och CC i ett av förhörsrummen i arrestlokalen och samtalade. I taket på förhörsrummet fanns en övervakningskamera som spelade in samtalet. 2 0 2 0 /2 1 :J O1 PO L I S , Å K L A G A R E O C H T U L L När förhörsledaren kom in i rummet ifrågasatte CC kameraövervak- ningen. Förhörsledaren har uppgett att hon informerade parterna om att kameran alltid satt där, att den spelar in av säkerhetsskäl samt att den inte tar upp ljud. Förhörsledaren informerade vidare att frågor om kameraövervakning fick tas med stationsbefälet då hon inte hade möj- lighet att stänga av kameran själv. Enligt förhörsledaren bad varken CC eller AA om att få prata med stationsbefälet. Efter detta genomfördes för- höret med CC. Övervakningskameran tog upp bildinspelning av förhörsrummet. Hela förhörsrummet är synligt genom övervakningskameran. Bildmaterialet spa- rades och raderades sedan. Övervakningskameran tog inte upp ljud. redovisade följande rättsliga utgångspunkter: Enligt 23 § kameraövervakningslagen (2013:460), KÖL, som var tillämplig lagstiftning för den anmälda händelsen, fick kameraöver- vakning av en plats dit allmänheten inte har tillträde bedrivas utan samtycke om 1.övervakningen behövdes för att förebygga, avslöja eller utreda brott, förhindra olyckor eller andra berättigade ändamål och 2.om övervakningsintresset vägde tyngre än den enskildes intresse av att inte bli övervakad, med särskilt beaktande av hur övervakningen utför- des, om teknik som främjat skyddet av den enskildes personliga integri- tet använts och vilket område som övervakats. En arrestlokal är att anse som en sådan plats dit allmänheten inte har till- träde (jfr i beslut från , dnr 2112-2005-069125). Enligt 21 kap. 9 § , RB, har den som är gripen, anhållen eller häktad rätt att träffa sin försvarare. Om den misstänkte har rätt att träffa sin försvarare ska det få ske i enrum. Samtal mellan en misstänkt och dennes försvarare som får ske i enrum får inte avlyssnas eller övervakas (prop. 2015/16:187 s. 23 f.). Rätten till samtal i enrum mellan misstänkta och deras försvarare understryks i Polis- myndighetens (PM 2017:63). redovisade följande bedömning: AAvar förordnad som offentlig försvarare åt CC. Då CC satt anhållen har han haft rätt att träffa sin försvarare i enlighet med 21 kap. 9 § RB. Detta medför även att han haft rätt att träffa AA i enrum. Denna rätt är i svensk rätt ovillkorlig och innebär att sådana samtal mellan misstänkt och dennes försvarare inte får avlyssnas eller övervakas. för den JO-anmälda händelsen bedrevs kameraövervak- ningen i arrestlokalen, inklusive det förhörsrum i vilket CC och AA genom- förde sitt samtal, på med stöd av 23 § KÖL. Kamera- övervakningen syftade till att förebygga, avslöja och utreda brott samt till att förhindra olyckor i arrestlokalen. Det inträffar flera våldsincidenter och olyckor i ar- restlokaler . Dessa drabbar såväl personal i arrestlokalerna som fri- hetsberövade och besökare. Incidenter har skett där försvarare blivit över- fallna av sina frihetsberövade klienter i samband med förhör och samtal i enrum. Kameraövervakningen har använts för att förebygga och förhindra denna typ av incidenter samt för bevisföring vid brottsutredningar. Av utredningen framgår att det aktuella samtalet mellan AA och CC övervakades genom att en övervakningskamera spelade in en bildupptag- ning av samtalet. Någon ljudinspelning har dock inte skett. Även om över- vakningen enbart synes ha motiverats av säkerhetsskäl var den inte förenlig PO L I S , Å K L A G A R E O C H T U L L med bestämmelsen i 21 kap. 9 § RB. beklagar det inträf- fade. Sedan händelsen har det införts nya rutiner vid arresten i så att samtal i enrum mellan misstänkta och deras försvarare sker helt oövervakat. I ett beslut anförde JO Per Lennerbrant följande: Den som är gripen, anhållen eller häktad har rätt att träffa sin försvarare (21 kap. 9 § första stycket ). Rätten att träffa försvararen är utan undantag för den som har en offentlig försvarare. Detsamma gäller för en misstänkt som har en privat försvarare som uppfyller de krav som ställs på en offentlig försvarare. När den misstänkte har rätt att träffa sin försvarare ska det få ske i enrum (21 kap. 9 § andra stycket). Rätten att få träffa försvararen i enrum omfattar också en rätt att få samtala med försvararen på detta sätt (se prop. 2015/16:187 s. 17). Bestämmelsen i 21 kap. 9 § fick sin nuvarande lydelse genom en lagändring som trädde i kraft , vilken var en del av genomförandet av och rådets s.k. försvarardirektiv (2013/48/EU). Att mö- ten mellan en misstänkt och försvarare i vissa fall ska få ske i enrum föreskrevs dock i bestämmelsen redan vid tillkomst. Några uttalanden om vad som avsågs med begreppet enrum gjordes dock inte i förarbetena då (se t.ex. NJA II 1943 s. 287). Den närmare innebörden av begreppet har inte heller berörts i praxis (jfr dock JO 2012/13 s. 124, dnr 3551-2011). I proposi- tionen till lagändring uttalas emellertid att när ett möte ska få ske i enrum innebär det att det inte får avlyssnas eller övervakas (se a. prop. s. 24). Syftet med bestämmelsen är att säkerställa att den misstänkte ska få samtala enskilt med sin försvarare och att kontakten mellan dem kan omfattas av kon- fidentialitet. Enligt min mening medför detta att ett möte mellan den misstänkte och dennes försvarare som ska få ske i enrum inte får övervakas med övervak- ningskamera. Detta bör gälla även om övervakningskameran inte spelar in ljud och oavsett om inspelningen sparas eller raderas. Av utredningen framgår att den person som AA var offentlig försvarare för var anhållen och således hade rätt att få träffa henne i enrum. Det framgår också att mötet mellan dem spelades in med övervakningskamera. ska därför kritiseras för det inträffade. Jag ser positivt på att har infört nya rutiner vid arresten i på så sätt att möten i enrum mellan misstänkta och deras försvarare inte längre övervakas. En polis har brustit i saklighet vid ett telefonsamtal med en enskild (Dnr 8479-2018) Beslutet i korthet: En polis kontaktades per telefon av en enskild som ville diskutera ett ärende. Under samtalet, som spelades in, gjorde polisen långa 2 0 2 0 /2 1 :J O1 PO L I S , Å K L A G A R E O C H T U L L utläggningar i frågor som rörde invandring och svensk migrationspolitik i allmänhet. JO konstaterar att polisens uttalanden präglades av hans personliga åsikter och reflektioner men att han i vissa avseenden gav intryck av att tala även för . Innehållet i det han sa var i flera delar nedvärderande och fördomsfullt i förhållande till vissa grupper av människor och nationaliteter. Polisen förmedlade också ett synsätt på bl.a. sitt eget arbete och på Polismyn- dighetens uppdrag och verksamhet som var onyanserat och ibland närmast cyniskt. JO finner att polisens uttalanden under telefonsamtalet strider mot grund- lagens krav på saklighet och att uttalandena kan underminera allmänhetens förtroende för . JO ser mycket allvarligt på polisens age- rande och kritiserar honom för det. beslutade att AA skulle utvisas. Beslu- tet fick laga kraft . lämnade Mi- grationsverket över utvisningsärendet till för verkställighet. hämtade polisen , som bodde hos makarna , för att hålla ett verkställighetssamtal. beslutade Polis- myndigheten att ta AA i förvar. I en anmälan till JO förde BB fram klagomål mot bl.a. polisinspektören vid , polisregion , gränspolissektionen. Hon anförde bl.a. följande. Efter att polisen hämtat AA i hans hem ringde BB till och fick prata med DD, som var en av de som hämtade AA. Under samtalet gav DD uttryck för sin syn på bl.a. ensamkommande barn. I en komplettering till sin anmälan till JO anförde BB följande. Den 20 de- cember 2018 ringde DD till henne för att ställa frågor om AA:s pass. Under samtalet pratade han bl.a. om hur mycket invandringen kostar och vilka pro- blem den orsakar för . ringde CC till DD för att bl.a. lämna information om AA:s pass. Under samtalet förde DD återigen fram sina åsikter om bl.a. invandring. Detta samtal spelades in. JO har tagit del av inspelningen av samtalet mellan CC och DD. Det är det samtalet JO:s granskning har avsett. () yttrade sig över innehållet i det inspelade samtalet mel- lan CC och DD efter att ha gett bl.a. DD tillfälle att lämna synpunkter. DD av- stod från att yttra sig. redovisade följande synpunkter från DD:s chef och från sektionschefen för gränspolissektionen i polisregion : De uttalanden DD gjort på ljudinspelningen står i strid med gällande lagar och bestämmelser och harmoniserar inte med värde- grund eller gränspolissektionens syn på det arbete som sker på sektionen. PO L I S , Å K L A G A R E O C H T U L L Gränspolis-sektionen tar tydligt avstånd från hans uttalanden. Mot bak- grund av de uttalanden som DD gjort under telefonsamtalet kommer han fortsättningsvis inte att handlägga verkställighetsärenden. redovisade följande bedömning: En polisman ska … iaktta saklighet och opartiskhet samt även agera hän- synsfullt och på ett sätt som inger förtroende. Det är av naturliga skäl inte minst viktigt i samband med att en polisman samtalar med enskilda som kontaktar myndigheten i verkställighetsärenden som rör en förvarstagen person. Utan att närmare gå in på vad DD säger under det inspelade samtalet kan konstatera att han under merparten av samtalet inte hän- för sig till det ärende som CC:s kontakt med polisen avsåg. Endast en mindre del av DD:s uttalanden avser sakfrågan. Istället redovisar DD sina personliga åsikter i ett antal olika frågor, bl.a. svensk migrationspolitik. använder DD formuleringar som gör att det inte tydligt framgår att det är hans personliga åsikter som förmedlas. Hans uttalanden ger i de delarna snarare intrycket av att representera myndighetens uppfatt- ning, vilket förstås inte är fallet. Under samtalet ger DD uttryck för ett närmast cyniskt betraktelsesätt. Hans uttalanden är till stor del ensidiga och onyanserade. Han använder ett ironiskt framställningssätt som närmast kan uppfattas som raljant. DDsäger under samtalet kan därtill i vissa delar uppfattas som nedvärde- rande och fördomsfullt. Även om DD:s avsikt inte var att genom dessa ut- talanden nedvärdera eller kränka någon så borde han ha insett risken för att hans uttalanden skulle komma att uppfattas så. kan således konstatera att DD under samtalet har ut- talat sig och bemött CC på ett sätt som uppenbarligen inte kan anses vara förenligt med de grundläggande kraven på saklighet och opartiskhet samt skyldigheten för polisanställda att uppträda på ett hänsynsfullt och förtro- endeingivande sätt … DD:s yttranden får anses särskilt olämpliga med hänsyn till samman- hanget och den situation som CC och BB befann sig. Yttrandena har skett opåkallat och de måste rimligen ha framstått som mycket överraskande för CC och BB. Det DD säger under det aktuella samtalet riskerar att bidra till att under- minera allmänhetens förtroende för polisen. Hans yttranden medför dessu- tom att det finns anledning att ifrågasätta om han utför sitt arbete på ett objektivt sätt. har förståelse för att det inträffade har varit mycket besvärande för CC och BB. Myndigheten tar starkt avstånd från DD:s ytt- randen och kan inte annat än att beklaga det inträffade. DDär avstängd från sin tjänst och har anmälts till Polis- myndighetens ansvarsnämnd. () har handlagt ett ärende om skiljande av DD från hans anställning. beslutade att skriva av ärendet med motiveringen att DD i och för sig uttalat sig på ett sätt som stred mot regeringsformen och polisförordningen, men att agerandet inte var så allvarligt att det kunde läggas till grund för ett skiljande från anställ- ningen. I ett beslut anförde JO Per Lennerbrant följande: 2 0 2 0 /2 1 :J O1 PO L I S , Å K L A G A R E O C H T U L L Var och en är gentemot det allmänna tillförsäkrad yttrandefrihet, dvs. frihet att i tal, skrift och bild eller på annat sätt meddela upplysningar samt uttrycka tan- kar, åsikter och känslor (se 2 kap. 1 § regeringsformen). Denna frihet tillkom- mer också offentliganställda. Av 1 kap. 9 § regeringsformen följer dock att den som fullgör uppgifter inom den offentliga förvaltningen ska beakta allas likhet inför lagen samt iaktta saklighet och opartiskhet. När en offentliganställd tjäns- teman utövar sina tjänsteuppgifter är alltså hans eller hennes yttrandefrihet i praktiken begränsad genom bl.a. kravet på saklighet. Kravet på saklighet i 1 kap. 9 § regeringsformen innebär att anställda vid myndigheter har en skyldighet att bemöta dem som vänder sig till myndigheten på ett korrekt sätt och att en myndighetsperson ska hålla sig till den sakfråga som myndigheten ska avgöra visavi den enskilde. Ett gott bemötande är viktigt både för att den enskilde har rätt till det och för att förtroendet för den offentliga förvaltningen ska kunna upprätthållas. (Se bl.a. bet. 2007/08:KU6 s. 14 f. med hänvisningar, och , Regeringsformen – en kommentar, tredje upp- lagan s. 53 och JO 2014/15 s.