frsrdg · H804JO1 · 2020-11-10 00:00:00 — Av andra stycket framgår att lagen gäller den som (1) efter beslut av domstol ska ges rättspsykiatrisk vård, (2) är anhål- len, häktad eller intagen på en enhet för rättspsykiatrisk undersökning, (3) är intagen i eller ska förpassas till kriminalvårdsanstalt eller (4) är intagen i eller ska förpassas till ett särskilt ungdomshem till följd av en dom på sluten ung- domsvård enligt 32 kap. 5 § . Enligt 2 a § LRV får tvångsåtgärder vid vård enligt denna lag användas en- dast om de står i rimlig proportion till syftet med åtgärden. Är mindre ingri- pande åtgärder tillräckliga, ska de användas. Tvång ska utövas så skonsamt som möjligt och med största möjliga hänsyn till patienten. I 2 b § LRV stadgas att tvångsåtgärder i syfte att genomföra vården endast får användas om patien- ten inte genom en individuellt anpassad information kan förmås att frivilligt medverka till vård. De får inte användas i större omfattning än vad som är nöd- vändigt för att förmå patienten till detta. I 4 § första stycket LRV anges att den som avses i 1 § andra stycket 2, 3 eller 4 får ges rättspsykiatrisk vård om (1) han lider av en allvarlig psykisk störning, (2) han med hänsyn till sitt psykiska tillstånd och sina personliga för- hållanden i övrigt har behov av psykiatrisk vård, som kan tillgodoses genom att han är intagen på en sjukvårdsinrättning, och (3) han motsätter sig sådan vård eller det till följd av hans psykiska tillstånd finns grundad anledning att anta att vården inte kan ges med hans samtycke. Av andra stycket framgår att om någon som vårdas enligt LPT anhålls, häktas, tas in på en enhet för rätts- psykiatrisk undersökning eller tas in i eller förpassas till kriminalvårdsanstalt, ska beslutet om sådan vård anses som ett beslut om rättspsykiatrisk vård. Innehållet i rättspsykiatrisk vård skiljer sig i princip inte från vad som gäller enligt LPT i fråga om behandlingen av patienten och möjligheterna att använda tvångsåtgärder mot denne. Andra stycket i 6 § LRV och första stycket i 8 § LRV innehåller således i dessa frågor en hänvisning till vad som föreskrivs i LPT. Enligt 17 § andra stycket LPT ska behandlingsåtgärderna anpassas till vad som krävs för att uppnå syftet med tvångsvården enligt 2 § andra stycket. Denna regel om behandlingsåtgärderna kan dock inte tillämpas fullt ut vid slu- ten rättspsykiatrisk vård, där förutsättningarna för vården är något annorlunda. Avsikten är emellertid att behandlingen vid rättspsykiatrisk vård ska gå ut på att motivera patienten och i övrigt se till att han eller hon blir i stånd att med- verka till frivillig behandling (se Grönwall och , Psykiatrin, tvånget och lagen [, Version 6, ], kommentaren till 8 § LRV). Av 17 § tredje stycket LPT framgår att om det är nödvändigt får patienten, efter chefsöverläkarens beslut, ges behandling utan samtycke. I 20 § första stycket LPT anges att en patient får hållas avskild från andra patienter endast om det är nödvändigt på grund av att patienten genom aggres- sivt eller störande beteende allvarligt försvårar vården av de andra patienterna. I 21 § första stycket LPT finns bestämmelser om förbud mot innehav av viss egendom, däribland narkotika, alkoholhaltiga drycker eller andra berusnings- medel. Enligt paragrafens femte punkt får en patient inte heller inneha annan egendom som kan skada honom eller henne själv eller någon annan eller vara 2 0 2 0 /2 1 :J O1 H Ä L S O - O C H S J U K V Å R D till men för vården eller ordningen på vårdinrättningen. Dessa bestämmelser gäller även vid vård enligt LRV (8 § LRV). Ett omhändertagande av egendom enligt 21 § LPT ska föregås av en bedömning i det enskilda fallet. I förarbetena till lagstiftningen uttalas att ”annan egendom” som kan vara till skada för patienten eller till men för vården kan vara t.ex. gamla läkemedel samt vapen och tillhyggen som kan innebära risker för såväl patienten som andra patienter och vårdpersonal (se prop. 1990/91:58 s. 262). JO har i tidigare ärenden gjort bedömningen att begreppet ”annan egendom” även kan anses in- nefatta pengar eller bankkort (se JO 1996/97 s. 301 och JO 2000/01 s. 343). Enligt 5 kap. 1 § första stycket fängelselagen (2010:610) får en intagen ta emot och inneha böcker, tidskrifter och tidningar, dock inte sådana som kan äventyra ordningen eller säkerheten eller antas motverka den behandling som han eller hon genomgår. Enligt andra stycket får en intagen i övrigt ta emot och inneha de personliga tillhörigheter som är motiverade med hänsyn till att verk- ställigheten ska kunna genomföras på ett ändamålsenligt sätt. Bestämmelsen i andra stycket motsvarar i sak 24 § andra stycket i den upphävda lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt, KvaL, i dess lydelse fr.o.m. . I 9 kap. 2 § andra stycket fängelselagen anges att bestämmelserna i 18–24 §§ LPT samt bestämmelserna i 8 § andra och tredje styckena LRV om befogenhet för Kriminalvården och regeringen att besluta om särskilda restriktioner för en viss intagen och i 8 a § ska tillämpas på en intagen som för frivillig psykiatrisk vård har förts över till en sådan sjukvårdsinrättning som avses i 6 § första stycket LRV. Av 5 kap. 2 § andra stycket häkteslagen (2010:611) framgår att om en inta- gen har förts över till en sjukvårdsinrättning eller en undersökningsenhet som avses i 6 § LRV, gäller denna lag endast i fråga om restriktioner enligt 6 kap. När det gäller en undersökningsenhet inom finns även bestämmelser i lagen (1991:1137) om rättspsykiatrisk undersökning. I tredje stycket anges att bestämmelserna i 18–24 §§ LPT och bestämmelserna i 8 § andra stycket LRV om befogenhet för Kriminalvården att besluta om sär- skilda restriktioner för en viss intagen och i 8 a § ska tillämpas på en intagen som för frivillig psykiatrisk vård eller rättspsykiatrisk undersökning har förts över till en sjukvårdsinrättning eller undersökningsenhet inom hälso- och sjuk- vården. De allmänna bestämmelserna i bl.a. hälso- och sjukvårdslagen (2017:30) och patientsäkerhetslagen (2010:659) gäller all psykiatrisk vård, liksom annan hälso- och sjukvård. Enligt 5 kap. 1 § hälso- och sjukvårdslagen ska hälso- och sjukvårdsverksamhet bedrivas så att kraven på en god vård uppfylls. Enligt be- stämmelsens andra punkt innebär detta att vården särskilt ska tillgodose pati- entens behov av trygghet, kontinuitet och säkerhet. Det kan finnas många aspekter av trygghet för patienterna, däribland frågor om skydd för inneligg- ande patienter mot aggressiva medpatienter, vilket inte sällan aktualiseras inom den psykiatriska vården (se , Hälso- och sjukvårdslagen [, Version 10, ], kommentaren till 5 kap. 1 §). Enligt 6 kap. 4 § pati- entsäkerhetslagen är hälso- och sjukvårdspersonalen skyldig att bidra till att hög patientsäkerhet upprätthålls. H Ä L S O - O C H S J U K V Å R D En vårdgivare ska enligt 2 kap. 2 § föreskrifter och all- männa råd om psykiatrisk tvångsvård och rättspsykiatrisk vård (SOFS 2008:18) ge skriftliga direktiv och säkerställa att ledningssystemet för kvalitet och patientsäkerhet innehåller rutiner som säkerställer att psykiatrisk tvångs- vård och rättspsykiatrisk vård ges i överensstämmelse med LPT och LRV. Av 2 kap. 3 § föreskrifterna framgår att verksamhetschefen ska fastställa ända- målsenliga rutiner och fördela ansvaret för den psykiatriska tvångsvården och den rättspsykiatriska vården. Rutinerna och ansvarsfördelningen ska dokumen- teras. Av 2 kap. 4 § föreskrifterna framgår att verksamhetschefen ska ansvara för att det finns rutiner som säkerställer att inskränkningar i en patients rätt att bl.a. inneha viss egendom endast görs med stöd av lag. Av det anförda följer att verksamhetschefen kan besluta om ordningsregler i lokala rutindokument. Områden där ordningsregler kan behövas är t.ex. be- sökstider, användande av mobiltelefoner i gemensamma utrymmen och vilken egendom patienterna får ha i sina patientrum. Ordningsreglerna får dock inte inskränka patienternas fri- och rättigheter på ett sätt som strider mot den gäl- lande lagstiftningen. Vården på den aktuella avdelningen Av utredningen framgår att det vid den aktuella avdelningen främst bedrivs vård enligt LRV. Vid tiden för den aktuella händelsen vårdades också AA, en- ligt egen uppgift, där med stöd av LRV. Det ska tilläggas att kliniken även bedriver vård för patienter som är anhållna, häktade eller intagna i kriminal- vårdsanstalt och i behov av psykiatrisk inneliggande vård. Bristfällig dokumentation av ordningsregler Genom yttrandet från kliniken har det kommit fram att kliniken tillämpar ord- ningsregler som generellt förbjuder patienter att tala med varandra om sina di- agnoser, vårdförlopp, pågående brottmål och dylikt. Det har också kommit fram att kliniken tillämpar ordningsregler som generellt förbjuder patienterna att inneha sina journalhandlingar i patientrummen. Jag kan konstatera att dessa ordningsregler inte framgår av de dokument som JO har fått tillgång till. Enligt 2 kap. 3 § föreskrifter och allmänna råd om psykiatrisk tvångs- vård och rättspsykiatrisk vård har kliniken en skyldighet att dokumentera ruti- ner. Det är av stor vikt inte minst för den som är föremål för vård att veta vilka regler och rutiner som gäller. Detta är naturligtvis särskilt angeläget när ruti- nerna berör patienternas grundläggande fri- och rättigheter. Dessutom medför bristen på dokumentation att möjligheterna till insyn i verksamheten begränsas. Jag är kritisk till den bristfälliga dokumentationen. 2 0 2 0 /2 1 :J O1 H Ä L S O - O C H S J U K V Å R D Förbud mot att tala med medpatienter om diagnoser etc. Ordningsregler som innebär ett generellt förbud mot viss muntlig kommunikation Som framgår ovan förbjuder kliniken generellt patienter att tala med varandra om sina diagnoser, vårdförlopp, pågående brottmål och dylikt. Jag har viss för- ståelse för att det av behandlingshänsyn kan finnas ett behov av att skydda pa- tienter från påträngande samtal om vissa ämnen. Jag delar emellertid den upp- fattning som uttalas i förarbetena till LPT och LRV, om att en patient i princip bör ha rätt till muntlig kommunikation utan särskilda restriktioner (se prop. 1990/91:58 s. 148). Enligt min mening utgör det aktuella förbudet en begräns- ning av yttrandefriheten i 2 kap. 1 § RF. En begränsning av denna grundlags- skyddade frihet förutsätter, som jag redovisat ovan, stöd i lag. Det finns inte något lagstöd för att generellt inskränka patienters rätt att tala med varandra. De nämnda ordningsreglerna saknar alltså rättsligt stöd. Kliniken förtjänar all- varlig kritik för detta. Förutsättningarna för begränsningar av muntlig kommunikation i det enskilda fallet I vissa situationer kan det dock finnas förutsättningar, i det enskilda fallet, för begränsningar av den muntliga kommunikationen. Exempelvis får en person, som är häktad och förs över till en sjukvårdsinrättning för rättspsykiatrisk vård eller till en rättspsykiatrisk undersökningsenhet, under vissa förutsättningar åläggas inskränkningar i sin rätt till kontakt med omvärlden, s.k. restriktioner (se 5 kap. 2 § andra stycket och 6 kap. 1 § första stycket häkteslagen). Ett beslut om restriktioner enligt 6 kap. 1 § häkteslagen får avse inskränkningar i rätten att exempelvis vistas i gemensamhet. En fråga om restriktioner prövas av undersökningsledaren eller åklagaren. Vidare gäller enligt 8 § LRV jämförd med 20 § LPT att en patient får hållas avskild från andra patienter om det är nödvändigt på grund av att patienten genom aggressivt eller störande beteende allvarligt försvårar vården av de andra patienterna. Jag har däremot svårt att se att de bestämmelser som kliniken hänvisat till i hälso- och sjukvårdslagen och patientsäkerhetslagen skulle kunna utgöra stöd för att förbjuda patienter att tala med varandra om vissa saker. Enligt min mening kan inte heller 17 § LPT anses ge utrymme för en begränsning av yttrandefriheten på detta sätt. Förbud mot innehav av journalhandlingar Ordningsregler som innebär ett generellt förbud mot innehav av journalhandlingar Möjligheten att inneha handlingar måste anses nära knyta an till informations- friheten, som regleras i 2 kap. 1 § RF. Som tidigare konstaterats har kliniken ordningsregler som innebär ett generellt förbud för patienterna mot att inneha sina journalhandlingar i patientrummen. Såvitt framgår av utredningen tilläm- par dock kliniken en ordning som på annat sätt bereder patienterna tillgång till uppgifter i sina egna journalhandlingar. Patienterna får således möjlighet att ta del av innehållet i berörda handlingar. Det generella förbudet mot att inneha H Ä L S O - O C H S J U K V Å R D journalhandlingar i patientrummen innebär därför enligt min mening inte nå- gon inskränkning i informationsfriheten. En annan fråga är dock om det finns något lagstöd för att generellt inskränka patienters rätt att själva förfoga över sin egendom. Av 8 § LRV jämförd med 21§ LPT framgår att en patient som är intagen på en rättspsykiatrisk sjukvårds- inrättning utöver narkotika och liknande heller inte får inneha ”annan egen- dom” som kan skada honom eller henne själv eller någon annan eller vara till men för vården eller ordningen på vårdinrättningen. Denna bestämmelse ska tillämpas efter en bedömning i varje enskilt fall och ger inte stöd för att gene- rellt inskränka patienters rätt att inneha viss egendom. Det finns inte heller nå- got annat lagstöd för en sådan åtgärd. Kliniken har alltså även i detta avseende ordningsregler som saknar rättsligt stöd, och förtjänar allvarlig kritik för det. Förutsättningarna för att förbjuda innehav av journalhandlingar i det enskilda fallet Frågan om huruvida ett innehav av journalhandlingar kan vägras i det enskilda fallet med stöd av 21 § LPT är däremot mer komplex. Kliniken har i sitt ytt- rande anfört att det bedöms vara en säkerhetsrisk om journalhandlingar sprids mellan patienter, då det kan finnas uppgifter i dessa som andra patienter kan reagera på och som patienter därmed far illa av. Jag har förståelse för att det kan finnas behov av att begränsa innehavet av journalhandlingar för vissa pati- enter. Det kan dock ifrågasättas om en sådan begränsning står i överensstäm- melse med legalitetsprincipen, genom det krav på förutsebarhet i rättstillämp- ningen som där ställs på all lagstiftning som avser ingrepp i enskildas förhål- landen. Den närmare innebörden av begreppet ”annan egendom” i 21 § LPT framgår inte av lagtexten. Avseende tolkningen av bestämmelsen har det i förarbetena uttalats att sådan egendom kan vara t.ex. gamla läkemedel samt vapen och till- hyggen (se prop. 1990/91:58 s. 262). Enligt min bedömning är det inte givet att journalhandlingar kan anses utgöra ”annan egendom”, som kan skada patienten själv eller någon annan eller vara till men för vården eller ordningen på vård- inrättningen, i den mening som lagstiftaren avsett. Med hänsyn till lagtextens utformning är det inte uteslutet att bestämmelsen skulle kunna anses omfatta även journalhandlingar. Av rättssäkerhetsskäl bör man dock vara för- siktig med långtgående tolkningar av denna typ av bestämmelse. Som jämförelse kan nämnas att det i 5 kap. 1 § fängelselagen finns bestäm- melser om de personliga tillhörigheter som en intagen får ta emot och inneha i en anstalt. I andra stycket anges att en intagen i övrigt får ta emot och inneha de personliga tillhörigheter som är motiverade med hänsyn till att verkställig- heten ska kunna genomföras på ett ändamålsenligt sätt. Av motiven till bestäm- melsen framgår bl.a. att med personliga tillhörigheter avses all den egendom som tillhör en intagen, t.ex. kläder, skor, pengar och försändelser (se prop. 2009/10:135 s. 134). JO har tidigare uttalat sig i frågan om möjligheten att be- gränsa de intagnas rätt att inneha bl.a. domar (se bl.a. JO 1987/88 s. 114 och JO 1994/95 s. 175). Av dessa uttalanden framgår att det i vissa fall kan vara försvarligt att med stöd av 24 § KvaL (bestämmelsen har numera ersatts av 5 kap. 1 § fängelselagen), efter en prövning i varje enskilt fall, vägra en intagen 2 0 2 0 /2 1 :J O1 H Ä L S O - O C H S J U K V Å R D innehav av domar och förundersökningsprotokoll. Uttalandena gjordes från ut- gångspunkten att det var fråga om brottmålsdomar och förundersökningspro- tokoll som hade samband med någon intagen i anstalten. Bland annat berördes riskerna med att någon genom materialet kunde identifieras som en s.k. tjallare och på grund av detta utsättas för hotelser från medintagna. Frågan om andra handlingar skulle kunna omhändertas med stöd av 24 § KvaL har behandlats i andra beslut från JO, där det bl.a. uttalas att beträffande exempelvis avgöranden av förvaltningsrättslig natur, torde behovet av att begränsa förekomsten av dem med hänsyn till säkerheten eller ordningen vid anstalten eller för att förebygga eller beivra brott, i allmänhet vara mer begränsat (se bl.a. JO 2007/08 s. 184). Liknande resonemang skulle kunna göra sig gällande även inom den rätts- psykiatriska vården. På samma sätt som i en anstalt kan det säkert på en vård- inrättning uppstå besvärliga situationer och det kan därför, av ordnings- och säkerhetsskäl, vara motiverat att begränsa innehav av vissa handlingar. Det måste dock framhållas att 5 kap. 1 § fängelselagen är annorlunda utformad än 21 § LPT. Så som bestämmelsen i fängelselagen är uppbyggd är utgångspunk- ten att en intagen inte får inneha personliga tillhörigheter, förutom i de fall som anges där. I LPT är utgångspunkten tvärtom att en patient får inneha egendom men med de undantag som räknas upp i den aktuella bestämmelsen. Rätten att neka en patient innehav av egendom enligt LPT är således mer begränsad i sin omfattning jämfört med vad som gäller för en intagen enligt fängelselagen. Dessutom är de exempel på ”annan egendom” som räknas upp i motiven till LPT av en annan karaktär än de exempel på personliga tillhörigheter som ges i förarbetena till fängelselagen. Min slutsats blir därför att det beträffande inne- börden av begreppet ”annan egendom” i 21 § LPT inte är möjligt att dra paral- leller till tolkningen av de bestämmelser som gäller för frihetsberövade inom kriminalvården. Den begränsning som här är aktuell är mycket ingripande för den enskilde. Ett av syftena med regleringen i LPT är också att tillgodose patientens rättssä- kerhet och minimera användningen av tvångsåtgärder. En tvångsvårdad patient måste ha rimliga möjligheter att förutse vilka beslut som kan komma att fattas om hans eller hennes egendom. I förarbetena till LPT uttalas att det av tvångs- lagens karaktär av kompletterande undantagsreglering som medger vissa in- tegritetskränkande vårdåtgärder följer ett allmänt krav på restriktivitet när den tillämpas (se prop. 1990/91:58 s. 236). Sammanfattningsvis anser jag, med hänsyn till kraven på legalitet och för- utsebarhet, att 21 § LPT inte ger ett tillräckligt tydligt stöd för att vägra en patient innehav av journalhandlingar. Det kan också konstateras att ett beslut enligt 21 § LPT inte kan överklagas. Så som framkommit ovan är bestämmelsen, särskilt begreppet ”annan egendom”, inte helt enkel att tillämpa. JO har tidigare uttalat att det kan vara svårt att be- stämma vad som ingår i begreppet (se JO 2015/16 s. 498). Även i denna del kan en jämförelse göras med motsvarande regelsystem för den som är intagen i kriminalvårdsanstalt. Som nämnts ovan finns bestäm- H Ä L S O - O C H S J U K V Å R D melser i 5 kap. 1 § fängelselagen om de personliga tillhörigheter som en intagen får ta emot och inneha i en anstalt. Enligt 14 kap. 1 § fängelselagen får Krimi- nalvårdens beslut i en sådan fråga överklagas. Enligt min uppfattning kan det rättssäkerhetsintresse som framhölls beträffande intagna i anstalt (se prop. 2006/07:127 s. 19) även göras gällande i fråga om intagna för vård enligt LRV och LPT. En överklagandemöjlighet skulle kunna bidra till att – genom utveckling av praxis – skapa en enhetlig rättstillämpning och vara till stöd för de bedömningar som görs vid sjukvårdsinrättningar såvitt nu är i fråga. Den skulle även bidra till en ökad rättssäkerhet för dem som vårdas vid klinikerna. Vad AA i övrigt har anfört föranleder inte någon ytterligare kommentar från min sida. Jag förutsätter att kliniken i fortsättningen gör individuella bedömningar i varje enskilt fall och inte tillämpar något generellt förbud i de avseenden som berörts ovan. Jag har i det föregående gjort bedömningen att 21 § LPT inte ger ett tillräck- ligt tydligt lagstöd för att vägra en patient innehav av journalhandlingar. Det betyder inte att jag utesluter att det i vissa fall kan finnas ett behov av att be- gränsa innehav av sådana handlingar. Av rättssäkerhetsskäl är det emellertid viktigt att det klart framgår av lagen vilka tvångsåtgärder som får vidtas inom den psykiatriska tvångsvården och den rättspsykiatriska vården. I ärendet har jag också konstaterat att ett beslut enligt 21 § LPT inte kan överklagas och uttalat att en överklagandemöjlighet bl.a. skulle bidra till ökad rättssäkerhet. Mot denna bakgrund får jag, i enlighet med 4 § lagen (1986:765) med in- struktion för ombudsmän, väcka fråga om översyn av lagstift- ningen i de hänseenden som har berörts. Jag överlämnar därför en kopia av detta beslut till regeringen. Jag vill i detta sammanhang nämna att jag även har gjort en fram- ställning till regeringen om en översyn av vissa bestämmelser i (se JO 2018/19 s. 98, dnr 4746-2015). Ärendet aktualiserar viktiga principiella frågor, och jag finner därför skäl att skicka en kopia av beslutet till och Inspektionen för vård och omsorg () för kännedom. Uttalanden i vissa frågor om handläggningen av sena aborter (Dnr 7035-2017) Beslutet i korthet: Inom ramen för sin tillsyn över hälso- och sjukvården har chefsJO granskat vissa frågor som rör handläggningen av sena aborter. Syftet har främst varit att undersöka om det finns behov av kompletterande eller ändrade föreskrifter till stöd för handläggningen av sena aborter och tolkningen av abortlagens bestämmelser. 2 0 2 0 /2 1 :J O1 H Ä L S O - O C H S J U K V Å R D I beslutet framhåller chefsJO att ärendet inte handlar om aborträtten eller gränserna för abort, samt att det inte är JO:s uppgift att uttala sig om inne- börden av begreppet livsduglighet, tidpunkten för när en abort ska anses ut- förd eller hur sena aborter bör handläggas i medicinskt eller etiskt hänse- ende. ChefsJO påtalar dock att det utifrån ett rättssäkerhetsperspektiv är an- geläget att abortlagens bestämmelser, liksom hälso- och sjukvårdslagstift- ningens grundläggande principer, tillämpas enhetligt och ändamålsenligt över hela landet. Hälso- och sjukvårdspersonalen behöver veta vad de ska rätta sig efter vid sena aborter för att kunna upprätthålla en god och säker vård i dessa situationer, och deras åtgärder måste vara i överensstämmelse med gällande rätt. Genom utredningen har chefsJO uppmärksammat att det finns oklarheter vad gäller innebörden av centrala bestämmelser i abortlagen, som riskerar att leda till rättsosäkerhet och en bristande enhetlighet i tillämpningen över landet. Det gäller bl.a. tidpunkten för när en abort ska anses utförd, vad som menas med begreppet livsduglighet och hur man ska ta hand om som visar livstecken efter en sen abort. ChefsJO konstaterar att ärenden om sen abort kräver en snabb och ända- målsenlig handläggning, såväl hos rättsliga råd som hos den vårdgivare där aborten utförs. Enligt chefsJO är det dock inte tillräckligt för att säkerställa att handläggningen av dessa ärenden också är rättssäker och motsvarar lagstiftarens intentioner. Sena aborter aktualiserar både juri- diska och medicinska frågor som rör våra grundläggande mänskliga rättig- heter och där det inte råder enighet om tolkningen av den gällande lagstiftningen. Dessa frågor behöver enligt chefsJO:s mening bli föremål för en ny utredning samt regleras på ett klart och tydligt sätt i lag och andra föreskrifter. ChefsJO ser därför anledning att uppmärksamma regeringen på behovet av en översyn av lagstiftningen. I ett beslut anförde chefsJO följande: