frsrdg · H804JO1 · 2020-11-10 00:00:00 — Kriminalvården anser inte att det ovan beskrivna förfarandet är förenligt med AA:s grundlagsstadgade rätt att ta del av allmänna handlingar. Den sjuksköterska som upprättat daganteckningen har emellertid framhållit att han uppfattade AA:s begäran som att han önskade att få gå igenom sin jour- nal tillsammans med läkare. Med hänsyn bl.a. till AA:s komplexa sjuk- domsproblematik samt till att han inte förstod det svenska språket framstår en sådan begäran som fullt rimlig. Enligt mening är det dock olyckligt att daganteckningen inte har formulerats tillräckligt klart och tydligt och att ovanstående därmed inte har kunnat utläsas. AA:s synpunkter på remissvaret AAkommenterade remissvaret och anförde bl.a. följande. Den tid som han satt frihetsberövad i försämrade avsevärt såväl hans psykiska som fysiska mående. Kriminalvården försummade hans medicinska behov och fördröjde handläggningen av hans begäran om överföring till . Han fick genom- gående inte någon information inför förflyttningarna av honom och transpor- terna var med något enstaka undantag mycket plågsamma. Efter att ha tagit del av remissvaret och AA:s synpunkter hämtade JO in och granskade vissa kompletterande handlingar. Vid granskningen framgick bl.a. följande. Sedan AA placerats på omvårdnadsavdelningen i anstalten Kumla skickade anstaltens läkare en remiss till urologiska kliniken vid Univer- sitetssjukhuset i . Remissen besvarades och AA fick därefter hormonbehandlingar i prostatacancer var tredje må- nad. fattade Kriminalvården beslut i ärendet om överföring av straffverkställighet. biföll framställningen och AA överfördes dit . JO hämtade även in muntliga upplysningar från häktet av vilka det framgick att omvårdnadsavdelningen i häktet hade tömts på intagna i janu- ari 2019 på grund av plats- och personalbrist men att avdelningen åter varit belagd med intagna /. Slutligen tog JO in och granskade de remisser till urolog som läkaren i häktet skrev –. I ett beslut anförde JO följande: KR I M I N A L V Å R D 2020/21:JO1 Kriminalvården har i sitt remissvar redogjort för en del av den relevanta rätts- liga regleringen. Jag kommer i det följande att beröra även vissa andra före- skrifter. Syftet med det här initiativärendet har främst varit att utreda Kriminalvår- dens behandling av AA, en multisjuk äldre man med omfattande omvårdnads- hov, han varit placerad i myndighetens häkten. Ärendet har emel- lertid även aktualiserat generella frågor om intagnas tillgång till hälso- och sjukvård samt Kriminalvårdens möjligheter att ta hand om intagna med sär- skilda omvårdnadsbehov, såväl under intagning som vid transporter. En intagen som behöver hälso- och sjukvård ska vårdas enligt de anvis- ningar som ges av läkare. Om en intagen inte kan undersökas eller behandlas på ett lämpligt sätt i förvaringslokalen, ska den allmänna sjukvården anlitas. Om det behövs, ska den intagne föras över till sjukhus (5 kap. 1 § häkteslagen [2010:611] och 9 kap. 1 § fängelselagen [2010:610]). Varje häkte och anstalt ska ha tillgång till legitimerad läkare och personal med lämplig sjukvårdsut- bildning (15 § häktesförordningen [2010:2011] och 25 § fängelseförordningen [2010:2010]). Kriminalvården har inte någon lagstadgad skyldighet att bedriva hälso- och sjukvård. Myndigheten har dock valt att bedriva viss hälso- och sjukvård mot- svarande primärvård och öppenvårdspsykiatri i sina häkten och anstalter. Kri- minalvårdens egen sjukvård lyder under samma regler som övrig sjukvård i landet och de tidsgränser som gäller inom den allmänna sjukvårdens vårdga- ranti är vägledande även för denna vård (se bl.a. och ledningssystem för Hälso- och sjukvården inom , 2018:4, av- snitt 4 och 9.1). Enligt arbetsordning är generaldirektören vårdgivare och regionchefen verksamhetschef för den sjukvård som Kriminalvården bedriver (jfr 2 kap. 3 § hälso- och sjukvårdslagen [2017:30], HSL). Till stöd för gene- raldirektören i rollen som vårdgivare finns även en medicinsk rådgivare som på uppdrag av generaldirektören fullgör de uppgifter som tillkommer vårdgi- varen enligt 3 kap. patientsäkerhetslagen (2010:659). Kriminalvårdens ansvar för att tillgodose de intagnas behov av stöd- och vårdinsatser är begränsat av den s.k. normaliseringsprincipen som innebär att det är de ordinarie myndigheterna som primärt ansvarar för de intagnas behov av t.ex. hälso- och sjukvård. Av förarbetena till häktes- och fängelselagen fram- går att endast i de fall där den intagne omhändertagits på ett sådant sätt att det förhindrar andra myndigheters medverkan eller där stödinsatserna uteslutande har sin grund i Kriminalvårdens uppdrag bör det vara motiverat att göra avsteg från denna princip (se prop. 2009/10:135 s. 64). Kriminalvårdens sjukvårdsverksamhet ser olika ut beroende på i vilket häkte eller i vilken anstalt som en intagen är placerad. Normalt sett finns sjukvårds- bemanning endast under kontorstid och övrig tid måste den allmänna sjukvår- den kontaktas. När det gäller intagna i häkte finns i häktet en omvårdnadsavdelning med tio platser särskilt avsedda för 2 0 2 0 /2 1 :J O1 KR I M I N A L V Å R D personer med ett utökat omvårdnadsbehov. Drygt hälften av dessa platser har sjukhussängar och halva personalstyrkan har undersköterskekompetens. Från Kriminalvårdens sjukvårdsverksamhet ska skiljas det allmänna om- vårdnadsansvar som kriminalvårdspersonalen har om en intagen till följd av sjukdom och ohälsa inte själv klarar av sina dagliga aktiviteter (se bl.a. JO:s beslut , dnr 7924-2018). Kriminalvårdens behandling av AA AA:s tillgång till omvårdnad och sjukvård som häktad AAvar intagen i Kriminalvårdens häkten cirka från den 26 no- vember 2017. Som framkommit var han under den tiden placerad i häktet respektive i häktet och i häktet . Av journalanteckningar framgår att AA hade en kontinuerlig och omfattande kontakt med sjukvården i de häkten där han var placerad. Han uttryckte oro till vårdpersonal för sin hälsa och uppgav att han inte ansåg sig få den vård som han behövde i häkte. Det finns noteringar i journalen från både häktet och häktet om att vårdpersonal uttryckte önskemål om att AA skulle omplaceras till ett annat häkte med bättre omvårdnadsmöjligheter eftersom AA:s behov inte kunde till- godoses där han var placerad. Av Kriminalvårdens remissvar framgår att regionens verksamhetsexpert för hälso- och sjukvård inför AA:s förflyttning tillbaka till häktet förespråkade att AA skulle vara fortsatt placerad på en omvårdnadsavdelning. Trots detta flyttades han tillbaka till häktet , som hade ansett sig oförmöget att ta hand om AA. Det finns inte några uppgifter i utredningen som tyder på att häktet hade vidtagit några särskilda åtgärder inför AA:s återkomst. Det har inte klarlagts varför AA omplacerades från häktet till häktet . Kriminalvården har inte påstått att häktet , som är betydligt mindre än häktet , skulle ha bättre förutsättningar att ta hand om AA. Efter ankomsten till häktet skrev häktets läkare en avvikelserapport om vad läkaren bedömde utgjorde mycket olämpliga transporter av en multisjuk äldre man i behov av specialistvård. I häktet försämrades AA:s tillstånd avsevärt, bl.a. till följd av fall- olyckan . Av journalanteckningar framgår att sjukvården framförde önskemål om att AA skulle omplaceras till ett häkte med bättre omvårdnadsmöjligheter men att det inte var möjligt med hänsyn till den rådande beläggningssituationen. AA blev därefter inlagd på sjukhus på grund av nedsatt hälsotillstånd, uttorkning och en fraktur i nacken. När AA skrevs ut från sjukhuset uppgav häktet att man inte kunde tillgodose AA:s behov. En omplacering till omvårdnadsavdelningen i häktet bedömdes dock inte möjlig eftersom hovrätten snart skulle hålla huvudförhand- ling och då en transport inte kunde ordnas. , när häktet inte hade någon sjukvårdspersonal i tjänst, tillkallades en extern läkare på grund av AA:s vårdbehov. Helgen därpå försämrades hans tillstånd KR I M I N A L V Å R D 2020/21:JO1 ytterligare varefter huvudförhandlingen ställdes in och AA åter omplacerades till häktet omvårdnadsavdelning. AAuppgav redan vid den initiala hälsoundersökning som han genomgick i häktet att han i hemlandet hade behand- lats för sin cancer och att nästa behandling var planerad till december . Utredningen visar att en remiss till urolog utfärdades först imitten av och att remissen fick ställas om med anledning av AA:s omplaceringar. I den avvikelserapport som läkaren i häktet upprättade angavs bl.a. att AA:s förflyttningar hade försvårat kontakt med urolog som skulle ta ställning till antihormonbehandling och att behandlingen var kraftigt försenad. Ett besök hos urolog bokades slutligen in i men besöket fick avbokas eftersom AA vid den tid- punkten hade flyttats till häktet . När AA återkommit till häktet tog läkaren där kontakt med uro- logen i och blodprover togs. Det är oklart om något besök hos urologen kom till stånd under AA:s placering i häktet . Efter att AA placerats på omvårdnadsavdelningen i anstalten Kumla skrev dock anstaltens läkare en ny remiss till urologklinik av vilken bl.a. följande framgick. På grund av olika förflyttningar inom har man inte fått till något besök på någon urologklinik. Flera remisser har skrivits, man har fått tiden men då i regel blivit förflyttad. Således inte fått någon hormonbe- handling sista halvåret. Remissen besvarades och en hormonbehandling med injek- tioner påbörjades . Under hela häktnings- tiden finns flera anteckningar i patientjournalen om att AA uttryckte stor oro och ångest för den uteblivna cancerbehandlingen. Utredningen visar enligt min mening att AA:s behov av omvårdnad inte har kunnat tillgodoses vare sig i häktet eller i häktet . Trots detta har AA fått tillbringa drygt i dessa häkten. Jag konstaterar vidare att behandlingen av AA:s cancer har fördröjts , vilket till stor del har berott på förflyttningarna av honom mellan olika verk- samhetsställen. Det är tydligt att AA:s frihetsberövande avsevärt har försvårat den allmänna sjukvårdens medverkan. Kriminalvården kan under sådana för- hållanden inte hänvisa till inblandningen av andra aktörer och sitt begränsade ansvar enligt normaliseringsprincipen (jämför bl.a. det ovan nämnda förarbets- uttalandet i prop. 2009/10:135 s. 64). Jag är mycket kritisk till Kriminalvårdens bristande omvårdnad av AA, den uteblivna vård och behandling som omhän- dertagandet av honom lett till samt den otillräckliga samverkan som Kriminal- vården har haft med andra aktörer. Jag återkommer till frågor om Kriminalvårdens tillgång till särskilda om- vårdnadsplatser och om transporterna av AA. Särskilt om AA:s avskildhetsplacering i häktet Av 2 kap. 5 § 2 häkteslagen framgår att en intagen ska ges möjlighet att vistas tillsammans med andra intagna (gemensamhet) om det inte av säkerhets- skäl är nödvändigt att hålla den intagne avskild från andra intagna. 2 0 2 0 /2 1 :J O1 KR I M I N A L V Å R D till bestämmelsen anges att gemensamhet får vägras om det av säkerhetsskäl är nödvändigt att hålla en intagen avskild från andra intagna t.ex. om det förelig- ger risk för fritagning eller rymning eller om den intagne är våldsam eller på- verkad av narkotika (prop. 2009/10:135 s. 185 f.). Av allmänna råd till bestäm- melsen framgår att särskilda skäl även kan vara t.ex. att det har uppstått en olämplig klientkonstellation som inte kan lösas genom förflyttning, att det har uttalats hot om våld eller att en skadegörelse har ägt rum (se allmänna råd till 2 kap. 5 § häkteslagen i Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd om häkte, KVFS 2011:2, FARK Häkte). Under de som AA befann sig i häktet efter fall- olyckan var han i princip placerad i avskildhet med särskild tillsyn. Inledningsvis var han även övervakad med kamera och placerad i ett rum med begränsad utrustning. Av häktets avskildhetsbeslut framgår att grunden för besluten var 2 kap. 5 § 2 häkteslagen. att ”AA inte kan röra sig fritt utan måste ha någon form av tillsyn”. Jag har förståelse för att häktet behövde vidta åtgärder för att tillgo- dose AA:s behov av tillsyn. Enligt min mening kan dock ett behov av särskild tillsyn på grund av nedsatt hälsotillstånd inte utgöra ett sådant säkerhetsskäl som avses i den nämnda bestämmelsen (se också JO 2018/19 s. 146). det tycks ha varit för är det inte acceptabelt att AA, som hade ett omfattande omvårdnadsbehov, blev placerad under samma förhållanden som en intagen som har avskilts på grund av säkerhetsskäl. Häktets brist på omvård- nadspersonal och lämpliga lokaler för omvårdnadstillsyn har därmed lett till en omotiverad ytterligare inskränkning i AA:s förhållanden. Jag är kritisk till att häktet med åberopande av de angivna skälen fattat beslut om avskildhet och till bristerna i häktets möjlighet att ge en god och säker omvårdnad. Av Kriminalvårdens remissvar framgår att två transporter av AA – från häktet till häktet och från häktet till anstalten – skedde liggande med extern sjuk- Inför transporten från häktet konsulterades häktets läkare som gjorde bedömningen att transporten kunde genomföras men särskilt angav vil- ket transportsätt som skulle användas. Vid de två liggande transporterna var enligt remissvaret sjukvårdsutbildad personal med och kunde vara behjälplig med tillsynen av AA under transportuppehållen. Vidare framgår att övriga transporter av AA, bl.a. två fjärrtransporter mellan och , har skett med transportbuss eller tjänstebil och enbart Det finns inget som tyder på att Kriminal- vården i dessa fall konsulterat sjukvården inför transporterna. ställningar som respektive häkte har gjort till nationella transportenheten (NTE) inför dessa transporter anges inte heller några särskilda behov eller an- nan information relaterad till AA:s hälsotillstånd. Tillsynen av AA under trans- portuppehållen har enligt remissvaret i dessa fall utförts av medföljande perso- nal från Kriminalvården. KR I M I N A L V Å R D 2020/21:JO1 Kriminalvården har anfört att AA var placerad i säkerhetsnivå 3 men att transporterna skedde utan fängsel med hänsyn till AA:s ålder, fysiska status och sjukdomstillstånd. Utöver ”vanliga” samtal med AA under transporterna har det inte hållits några uppföljande samtal med AA. Det finns åtminstone inte någon dokumentation om sådana samtal i de handlingar som JO har haft till- gång till. Jag har inte underlag för att kunna uttala mig om huruvida transporterna har inverkat menligt på AA:s hälsotillstånd. I sin kommentar till remissvaret har emellertid AA anfört att transporterna med något enstaka undantag var mycket plågsamma och att han fick dålig information inför dessa transporter. Av 8 § Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd om transportverksam- heten (KVFS 2012:6, FARK Transport) framgår bl.a. att verksamhetsställena före transportbeställning och i varje enskilt fall ska göra de bedömningar och fatta de beslut som är av betydelse för transporttjänstens planering och genom- förande av transporten. Vid transport av en sjuk person ska en läkares medgi- vande inhämtas och anvisningar inhämtas före beslut om transport. Jag anser att det är anmärkningsvärt att samråd med sjukvården bara har skett inför de längre fjärrtransporterna av AA. Han var en gam- mal man med en omfattande sjukdomsbild och Kriminalvården bedömde att hans hälsotillstånd gjorde att han hade behov av en placering på omvårdnads- avdelning. Utredningen har inte gett svar på hur Kriminalvården resonerade i frågan om lämpligheten av att transportera AA sittande i ett vanligt transport- fordon under de två längre transporterna mellan och . Enligt min uppfattning skulle häktena och inför samtliga fjärrtransporter givetvis ha konsulterat sjukvården för att inhämta en läkares medgivande och få anvisningar inför transporterna, t.ex. om val av for- don. Häktenas överväganden i samband med dessa transporter borde ha doku- menterats och relevant information ha lämnats vidare till NTE. Både häktet och häktet förtjänar kritik för sina brister i dessa avse- enden. Häktet handläggning av en utlämnandefråga Grundläggande regler om allmänna handlingars offentlighet finns i 2 kap. tryckfrihetsförordningen (TF). Kapitlet genomgick vissa språkliga och redaktionella ändringar, då flera av bestämmelserna fick ett nytt paragrafnummer. Nedan hänvisas till de lagbestämmelser som gäller. Var och en har rätt att ta del av en handling som förvaras hos en myndighet om den är inkommen till myndigheten eller upprättad där, förutsatt att den inte omfattas av sekretess (2 kap. 1–4 §§ TF). En allmän handling som får lämnas ut, dvs. som inte omfattas av sekretess i förhållande till den som gjort framställningen, ska tillhandahållas genast eller så snart det är möjligt. Det ska ske på stället och utan avgift. Den som begär det har också rätt att mot en fastställd avgift få en kopia av handlingen. En sådan begäran ska behandlas skyndsamt (2 kap. 15 och 16 §§ TF). 2 0 2 0 /2 1 :J O1 KR I M I N A L V Å R D JO har uttalat att besked i en utlämnandefråga normalt bör läm- nas som begäran gjorts. Någon eller några dagars fördröjning kan dock godtas om det är nödvändigt för att ta ställning till om ett utlämnande får Om en begäran om att få ta del av en handling inte kan tillmötesgås ska den som har gjort framställningen underrättas om detta. Den enskilde ska då också informeras om möjligheten att begära myndighetens prövning och att det krävs ett skriftligt beslut av myndigheten för att beslutet ska kunna överklagas (6 kap. 3 § offentlighets- och sekretesslagen [2009:400], OSL). har rätt att få ett sådant beslut oavsett vad som är grunden till att begäran avslås. Handläggningen i det här fallet Av utredningen framgår att AA i ett samtal med en sjuksköterska i häktet begärde att få ta del av sina sjukvårdsjourna- ler och att han hänvisades till ett inbokat läkarbesök . Som Kriminalvården har anfört i remissvaret är en sådan handläggning inte förenlig med tryckfrihetsförordningens regler och skyndsamhetskrav. Jag kan inte ifrågasätta att den sjuksköterska som mottog AA:s begäran sä- ger sig ha uppfattat den som att han ville gå igenom journalen med en läkare. AA har inte heller kommenterat frågan när han yttrat sig över remissvaret. nöjer mig därför i denna del med att påminna om vikten av att en myndighet noggrant reder ut den enskildes önskemål för att säkerställa att dessa hanteras på ett korrekt sätt. Kriminalvårdens behandling av häktade med särskilda omvårdnadsbehov under intagning och i samband med transport Genom sin tillsyn av Kriminalvården har JO både vid inspektioner och i kla- gomålsärenden fått uppgifter om intagna med särskilda omvårdnadsbehov som inte har fått sina behov tillgodosedda under frihetsberövandet (se bl.a. slut , dnr 7924-2018). Det här ärendet är ännu ett exempel Kriminalvården bedriver häktesverksamhet i stora delar av landet, men myndigheten har bara särskilt anpassade omvårdnadsplatser i . Utredningen har visat att AA har omplacerats vid fyra tillfällen med anledning av dels sitt hälsotillstånd, dels den pågående rättspro- Vidare tycks förflyttning av honom till ett häkte med bättre omvård- nadsmöjligheter inte ha varit möjligt på grund av beläggningssituationen inom och bristande transport- Jag är givetvis medveten om att vissa förhållanden ligger utanför Kriminalvårdens kontroll, t.ex. frågan om huruvida AA skulle vara häktad, var i landet rättsprocessen ägde rum och den allmänna sjukvårdens ställningsta- gande beträffande behovet av sjukhusvård. Kriminalvården har emellertid en skyldighet att på ett värdigt sätt ta hand om de personer som andra myndigheter har bestämt ska vara placerade inom samt säkerställa deras till- gång till hälso- och sjukvård. Kriminalvården bär därför enligt min uppfattning ett stort ansvar för att AA:s behov inte har tillgodosetts . KR I M I N A L V Å R D 2020/21:JO1 Jag betvivlar mot bakgrund av det som har kommit fram i bl.a. det här ären- det att det är tillräckligt med anpassade omvårdnadsplatser för häktade intagna i endast ett häkte. Om Kriminalvården i det här fallet hade kunnat tillgodose AA:s omvårdnadsbehov i den del av landet där hans rättsprocess ägde rum skulle han sannolikt ha sluppit perioder av bristande omvårdnad, integritets- känslig övervakning, långa transporter och en fördröjd cancerbehandling. Jag finner därför starka skäl att ifrågasätta lämpligheten av Kriminalvårdens orga- nisation i det avseendet. Utredningen har också visat att nödvändiga konsultationer och ställningsta- ganden inte har gjorts inför transporterna av AA. Det saknas vidare särskilda rutiner inom myndigheten för hantering av vissa av dessa frågor. Enligt min mening är utrymmet synnerligen begränsat för att en intagen med särskilda om- vårdnadsbehov inte ska betraktas som sjuk i den mening som avses i 8 § FARK Transport. Kriminalvården ska därför i princip alltid hämta in en läkares med- givande inför längre transporter av dessa intagna. Sjukvårdspersonalens upp- fattning och eventuella rekommendationer bör då ges avgörande betydelse. Dessutom bör de ställningstaganden och bedömningar som Kriminalvården gör inför och under en transport tydligt dokumenteras. Kriminalvården gör såvitt framkommit inte någon särskild uppföljning av genomförda transporter av intagna med särskilda omvårdnadsbehov. Jag anser att det är viktigt att utvärdera och ta till vara erfarenheter för att kunna anpassa, utveckla och så långt möjligt förbättra situationen för intagna vid kommande transporter. Det kan även vara ett värdefullt bidrag till myndighetens arbete med att utveckla generella riktlinjer och rutiner. I anslutning till mina nu gjorda ställningstaganden finns det anledning att uppmärksamma också följande. När AA:s fängelsestraff blev verkställbart pla- cerades han först i anstalten för att kort därefter omplaceras till om- vårdnadsavdelningen i anstalten Kumla. AA var alltså även efter häktningsti- den föremål för ytterligare omplacering och transport. Detta väcker frågor om vilka upplysningar som lämnats till Kriminalvårdens placeringssektion om AA:s hälsotillstånd (jfr JO 2015/16 s. 260). Jag har inte utrett detta men vill framhålla vikten av samverkan inför Kriminalvårdens beslut om placering. Min granskning av AA:s situation har visat att Kriminalvården i flera avseen- den brustit såväl i omhändertagandet av honom som i sitt ansvar att genom samverkan med den allmänna sjukvården tillgodose hans stora behov av vård och behandling. Jag har också konstaterat brister i häktet Ystads åtgärd att pla- cera AA i avskildhet för att kunna tillgodose hans behov av tillsyn. Utredningen har även visat att Kriminalvården underlåtit att konsultera sjukvården inför längre transporter av AA. Kriminalvården förtjänar sammantaget allvarlig kri- tik. Det som har kommit fram i ärendet gör också att det enligt min mening finns starka skäl att ifrågasätta lämpligheten av att Kriminalvården endast har särskilt anpassade omvårdnadsplatser för häktade intagna i . Slutligen bör Kriminalvården se över hanteringen av transporter av intagna med särskilda 2 0 2 0 /2 1 :J O1 KR I M I N A L V Å R D omvårdnadsbehov och komplettera sina rutindokument i de delar det finns be- hov av att ha särskilt anpassade rutiner för dessa intagna. Kriminalvårdens behandling av AA aktualiserar alltså ett antal frågor om myndighetens möjligheter att ta hand om intagna med särskilda behov. inte varit möjligt för mig att tillfredsställande utreda alla frågor inom ramen för det här ärendet, och därför gör jag inte nu ytterligare uttalanden. övertygad om att jag kommer att återkomma till frågor som rör tillgången till hälso- och sjukvård för intagna inom . Vad som i övrigt har kommit fram i ärendet ger inte anledning till några uttalanden från min sida. En häktad kvinna fick bl.a. bära fotfängsel vid sjukhusvistelse för genomförande av en medicinsk abort (Dnr 5310-2018) Beslutet i korthet: En kvinnlig intagen i häktet genomgick en me- dicinsk abort vid en sjukvårdsinrättning.