frsrdg · H804JO1 · 2020-11-10 00:00:00 — hade beslut om att kroppsvisitera föraren fattats och det förefaller därmed som ett naturligt led att flytta handburna föremål, en mo- biltelefon i detta fall, för att ingen skada ska uppstå. AA filmade ett ingri- pande han själv var föremål för, vilket direkt hindrade polisens arbete. Po- lismyndigheten finner därför ingen anledning att anmärka på handhavandet med mobiltelefonen under ingripandet. Utlämnande av erforderliga identitetsuppgifter CChar uppgivit att han inte kan erinra sig att hans namn efterfrågades i nu aktuell händelse. kan därmed inte ha någon uppfattning om hur det förhöll sig med anmälarens synpunkt i denna fråga men myn- digheten får ändå konstatera att det utifrån CC:s uppgifter framgår att han har vetskap om att det krävs särskilda omständigheter för att inte lämna ut erforderliga identitetsuppgifter. I ett beslut anförde JO Per Lennerbrant följande: Allmänna utgångspunkter för tvångsmedelsanvändning För all tvångsmedelsanvändning gäller ett antal grundläggande principer, bl.a. legalitetsprincipen. Legalitetsprincipen följer av regelsystemet i regeringsfor- men (RF) och . Den innebär att en myndighet inte utan stöd i lag får ingripa i en enskilds rättssfär och att bestämmelser om tvångsme- del ska tolkas enligt sin ordalydelse. Att bestämmelserna inskränker det skydd som föreskrivs i grundlagen ger särskild anledning till restriktivitet vid tolk- ningen (se t.ex. rättsfallet NJA 2016 s. 1 165). Kroppsvisitation och husrannsakan i fordon i brottsförebyggande syfte Det finns ett grundlagsfäst skydd för var och en mot kroppsvisitation och hus- rannsakan (2 kap. 6 § RF). Även artikel 8 i om rätt till skydd för privatliv och familjeliv innebär ett skydd mot kroppsvisitation och PO L I S , Å K L A G A R E O C H T U L L Regeringsformens och skydd får dock in- skränkas genom lag (2 kap. 19–21 §§ RF och artikel 8.2 i konventionen). Lagstöd för kroppsvisitation och husrannsakan i fordon för att i brottsföre- byggande syfte söka efter vapen eller andra farliga föremål finns i 19 § andra stycket 1 respektive 20 a § polislagen. Åtgärder som vidtas med stöd av dessa bestämmelser beslutas som utgångspunkt av en polis. Enligt 19 § andra stycket 1 polislagen får en polis kroppsvisitera en person i den utsträckning det behövs för att söka efter vapen eller andra farliga föremål som är ägnade att användas vid brott mot liv eller hälsa, om det med hänsyn till omständigheterna kan antas att ett sådant föremål kan förklaras förverkat enligt 36 kap. 3 § (BrB). Enligt 36 kap. 3 § 2 BrB får ett föremål förklaras förverkat om det är ägnat att användas som vapen vid brott mot liv eller hälsa och har påträffats under omständigheter som gav anledning att befara att det skulle komma till sådan användning. Bestämmelsen möjliggör ett förverkande utan att ett brott har be- gåtts. Det avgörande är föremålets karaktär och de omständigheter under vilka föremålet påträffats. Om ett föremål skäligen kan antas vara förverkat enligt 36 kap. 3 § BrB får det tas i beslag (27 kap. 14 a § ). Bestämmelsen om förverkande i 36 kap. 3 § 2 BrB infördes . Syftet med bestämmelsen var att motverka att personer bar knivar och liknande farliga tillhyggen, t.ex. batonger, karatepinnar och kättingar, i situationer och på plat- ser där risken typiskt sett var stor för att föremålet skulle komma till använd- ning i samband med våldsbrott. Vid tiden för lagändringen fanns, vid sidan av den s.k. stilettförordningen som innehöll bestämmelser bl.a. om innehav av vissa stiletter av personer , inte några generella bestämmelser som begränsade rätten att inneha knivar eller andra livsfarliga tillhyggen. Möjlig- heten att beslagta och förverka sådana föremål utan samband med brott var därmed begränsade. Något uppsåt att utföra eller främja brott krävs inte för förverkande enligt bestämmelsen. Ett typexempel, som lyftes fram i proposi- tionen, där bestämmelsen var avsedd att kunna tillämpas utgjorde det fallet att två rivaliserande ungdomsgrupper konfronteras på allmän plats och vissa av medlemmarna bär farliga tillhyggen. Om det uppstått en hotfull stämning med provokationer av olika slag bör föremål kunna tas i beslag och förverkas även om några våldsamheter ännu inte hunnit förekomma. Ett annat exempel var idrottsevenemang där omständigheterna är sådana att det erfarenhetsmässigt kan befaras att olika ungdomsgrupper drabbar samman under våldsamma for- mer. Det uttalades också att en reell prövning av risken för brott skulle göras men att det inte för varje fall kunde krävas en direkt konkret sådan risk, utan det kunde vara tillräckligt med en mera allmän riskbedömning. (Se prop. 1982/83:89 s. 13 f.) Bestämmelsen om kroppsvisitation, med i huvudsak den lydelse som finns intagen i 19 § andra stycket 1 polislagen, trädde i kraft . Regleringen syftade till att befogenheten att företa kroppsvisitation för att söka efter knivar och dylikt skulle korrespondera med rätten att ta sådana farliga föremål i beslag och förklara dem förverkade. Det uttalades i propositionen att hänvisningen i bestämmelsen till 36 kap. 3 § BrB innebär att befogenheten att företa en kropps- visitation ska utnyttjas endast i situationer där risken typiskt sett framstår som 2 0 2 0 /2 1 :J O1 PO L I S , Å K L A G A R E O C H T U L L stor för att vapen eller andra tillhyggen ska komma till användning vid vålds- brott. Föredragande statsråd underströk att det självfallet är ytterst väsentligt att den praktiska tillämpningen inte får en sådan utformning att den av allmän- heten uppfattas som ett utslag av obefogat trakasseri. De exempel för den prak- tiska tillämpningen som nämndes för förverkandebestämmelsen pro- position, dvs. förestående sammandrabbningar av rivaliserande ungdomsgäng och offentliga evenemang där risken för våld erfarenhetsmässigt är överhäng- ande, nämndes även här. Enligt förslaget skulle polisen vid sådana tillfällen ha befogenhet att mera rutinmässigt kontrollera huruvida de som uppehåller sig på platsen eller besöker evenemanget bär på sig föremål som kan användas för att skada andra. Det uttalades också att risken för våldsbrott i det särskilda fallet kan vara hänförlig till en viss person och att det då självklart är endast den personen som polisen får kroppsvisitera. Risken för våldsanvändning måste dock alltid vara på det sätt kvalificerad som gäller enligt 36 kap. 3 § BrB. En visitation som utförs får inte vara större än vad som behövs för att uppnå det avsedda resultatet. Som regel kan det vara tillräckligt med en ytlig kroppsvisi- tation (s.k. provisorisk skyddsvisitation). (Se prop. 1986/87:115 s. 11 f.) Under riksdagsbehandlingen av propositionen framställdes yrkanden i mo- tioner om att möjligheten till kroppsvisitation skulle begränsas något och inte avse personer i allmänhet; i stället skulle det krävas att det kan antas t.ex. att en viss person eller några personer i en grupp för med sig sådana föremål det är fråga om. kunde för sin del instämma i de tankegångar om en strikt och begränsad reglering som bar upp motionsönskemålen, särskilt som det var fråga om inskränkningar i ett grundlagsskyddat intresse. Utskottet utta- lade dock att hänvisningen till 36 kap. 3 § BrB medför att möjligheten till kroppsvisitation förutsätter en situation där risken typiskt sett framstår som stor för att tillhyggen ska komma till användning vid våldsbrott, vilket innebär ett krav på en kvalificerad risk. Utskottet uttalade vidare att det förekommer situ- ationer som ter sig allmänt hotfulla och konfliktfyllda som det är troligt att vissa av de närvarande personerna bär på knivar eller andra till- hyggen. Det var framför allt sådana lägen som den nya regleringen borde ta sikte på. Enligt utskottets mening var det, för att lagstiftningen skulle få erfor- derlig effekt, därför inte möjligt att begränsa ingripandena till enbart en viss person. Utskottet föreslog att motionsyrkandena skulle avslås. beslutade i enlighet med utskottets förslag. (Se JuU 1986/87:36 s. 6 f. och rskr. 1986/87:313.) JO har beskrivit förutsättningarna för att det ska röra sig om en situation som avses i 36 kap. 3 § BrB som att det ska vara fråga om en på visst sätt konkreti- serad fara (se bl.a. JO:s beslut , dnr 3691-1995 och 4084- 1995, och , dnr 150-1997). infördes bestämmelsen i 20 a § polislagen om en rätt för polisen att i brottsförebyggande syfte göra husrannsakan i fordon för att söka efter vapen eller andra farliga föremål. I bestämmelsen föreskrivs, efter en lagändring 2019, att en polis får genomsöka ett fordon eller en båt i den utsträckning det behövs för att söka efter vapen eller andra farliga föremål som är ägnade att användas vid brott mot liv eller hälsa, om det med hänsyn till omständigheterna PO L I S , Å K L A G A R E O C H T U L L kan antas att ett sådant föremål kan påträffas och förklaras förverkat enligt 36 kap. 3 § BrB. I propositionen uttalades att kriminella i allt större utsträckning beväpnar sig och att vapen allt oftare används vid allvarlig brottslighet samt att illegala va- pen förvaras i bilar i stället för att innehavaren bär vapnet på sig för att på så sätt minska risken för ett polisingripande. Enligt regeringen skulle en möjlighet att söka efter vapen och andra farliga föremål i fordon i situationer där det är möjligt att kroppsvisitera någon med stöd av 19 § andra stycket 1 skapa bättre förutsättningar för kontroll av vapeninnehav i situationer där ris- ken typiskt sett är stor för att vapen eller andra farliga föremål kan komma att användas vid våldsbrott. Regleringen skulle också korrespondera med befogen- heten att beslagta föremål. Regeringen hänvisade till uttalanden pro- position om när kroppsvisitation var avsedd att användas och uttalade att be- stämmelsen om genomsökning av fordon skulle ansluta till vad som anses gälla för kroppsvisitation enligt 19 § andra stycket 1. Det krävs inte att det i varje särskilt fall finns en direkt anknytning mellan de personer som föranleder po- åtgärder och det aktuella fordonet. I vissa fall kan det bli aktuellt med genomsökning av ett enstaka fordon och i andra fall kan flera fordon beröras, t.ex. då rivaliserande gäng eller grupperingar konfronteras och polisen befarar att vissa personer förvarar vapen eller andra tillhyggen i fordon i närheten. Det är ovidkommande vem som äger fordonet, men det måste i det enskilda fallet kunna antas att det i fordonet finns vapen eller andra farliga föremål som kan förklaras förverkade enligt 36 kap. 3 § BrB. Det uttalades dessutom att det måste finnas någon konkret omständighet som ger objektivt stöd för antagandet att vapen eller något annat farligt föremål kan komma att påträffas vid en ge- nomsökning av det aktuella fordonet. I enlighet med en synpunkt från Lagrådet klargjordes det i bestämmelsen att en förutsättning för att få genomsöka ett for- don är att det med hänsyn till omständigheterna kan antas att ett vapen eller annat farligt föremål kan komma att påträffas i fordonet. Avsikten med klargö- randet var dock inte att åstadkomma någon skillnad i tillämpningsområdet i förhållande till bestämmelsen i 19 § andra stycket 1. (Se prop. 2005/06:113 s. 22 f. och 62 f.) Att det måste finnas någon konkret omständighet som ger objektivt stöd för antagandet att ett vapen eller något annat farligt föremål kan komma att påträf- fas har uttalats gälla även för kroppsvisitation enligt 19 § andra stycket 1 po- lislagen (se Polislagen – En kommentar, och , 13:e upplagan, s. 157). Det har även av både JO och JK, ofta med hänvisning till uttalandet i kommentaren, i flera beslut ansetts vara gällande rätt (se bl.a. JO:s beslut , dnr 1807-2017, och JO 2019/20 s. 298 samt JK:s beslut , dnr 4886-19-4.3.2, och , dnr 2088-19-4.3.2. m.fl.). Protokoll ska föras över husrannsakan och liknande åtgärder enligt polisla- gen (27 § polislagen). 2 0 2 0 /2 1 :J O1 PO L I S , Å K L A G A R E O C H T U L L Polisens rätt att använda våld för att genomföra en tjänsteåtgärd och hur en polis ska uppträda En polis får, i den mån andra medel är otillräckliga och det med hänsyn till omständigheterna är försvarligt, använda våld för att genomföra en tjänsteåt- gärd om polisen ska verkställa eller biträda vid kroppsvisitation, kroppsbesikt- ning eller annan liknande åtgärd. Våld mot person får dock brukas endast om polisen möts av motstånd. (10 § första stycket 4 och andra stycket polislagen.) En polis ska i sina kontakter med allmänheten agera så hänsynsfullt som möjligt, visa behärskning och uppträda på ett sätt som inger förtroende (10 § polisförordningen). En polis ska under tjänstgöring kunna legitimera sig med polislegitimation, om inte särskilda skäl talar mot det (11 § polisförordningen). Kroppsvisitationen och husrannsakan i bilen Av utredningen framgår att poliserna stoppade AA på grund av hur han fram- förde sin bil och för att påpeka det olämpliga i hans körsätt. Av utredningen framgår vidare att tonläget mellan poliserna och AA eskalerade tämligen snabbt samt att poliserna försökte dra AA ut ur bilen som han sa åt poliserna att släppa honom och att han filmade dem. Det står i efterhand klart att det inte fanns något vapen eller något annat farligt föremål vare sig på AA eller i bilen. Som skäl för att genomföra kroppsvisitationen och husrannsakan i bilen har angetts att AA betedde sig underligt, svarade undvikande på frågor och upp- trädde nervöst. Vidare har anförts att AA förde ned en hand vid sidan av förar- sätet trots att han blev tillsagd att hålla sina händer synliga och stilla. Han följde inte heller en uppmaning att stiga ut ur bilen. Poliserna uppfattade situationen som riskfylld, och de ansåg sig inte i mörkret kunna av- göra AA:s avsikter. De ansåg vidare att det krävdes snabba beslut. I sitt yttrande till JO har lagt till att det generella läget med upptrappat våld i också låg till grund för besluten. Bestämmelserna om kroppsvisitation och husrannsakan i fordon i brotts- förebyggande syfte har enligt vad som tydligt uttalats i förarbetena tillkommit för att användas endast i situationer där risken typiskt sett framstår som stor för att vapen eller andra farliga föremål ska komma till användning vid våldsbrott. Det är alltså i första hand situationen som sådan, och inte den enskildes age- rande, som lagstiftaren haft för ögonen. En skarp gräns däremellan kan dock i vissa fall vara svår att dra och vid bedömningen av om det typiskt sett finns en stor risk för våldsanvändning kan den enskildes agerande självfallet vara av betydelse. De omständigheter som lyft fram om situationen som så- dan och om AA:s beteende var, enligt min mening, inte sådana att risken kan anses ha varit stor för att ett vapen eller något annat farligt föremål skulle komma till användning vid våldsbrott på det sätt som avses i 36 kap. 3 § 2 BrB. Det fanns inte heller någon omständighet kopplad till AA:s person som med- förde att risken för våldsbrott med användning av vapen var förhöjd i samband med att han stoppades. Argumentet om det upptrappade våldet i som PO L I S , Å K L A G A R E O C H T U L L lyft fram, och som hänför sig till , är alltför allmänt hållet för att det ska få någon betydelse vid bedömningen av ingripan- det mot AA (jfr mitt beslut denna dag i ärendet med dnr 8911-2019). Sammantaget anser jag att de omständigheter som har re- dovisat i detta fall inte gav stöd för att genomföra kroppsvisitationen av AA och husrannsakan i hans bil. ska kritiseras för att dessa åt- gärder ändå genomfördes. Jag är naturligtvis väl medveten om de många våldsbrott som begåtts i och att skjutvapen ofta kommit till användning. Jag har också förståelse för att en generell upptrappning av våldet i en stad eller på vissa platser kan innebära en ökad anspänning och osäkerhet för de poliser som ingriper i sådana områden. Jag har alltså inte anledning att ifrågasätta att poliserna kan ha upp- levt situationen som riskfylld utifrån sin egen säkerhet. De bestämmelser i 19 § andra stycket 1 och 20 a § polislagen som poliserna tillämpat ger dock ingen rätt att genomföra en skyddsvisitation med hänsyn till ingripande polisers egen säkerhet om det inte är fråga om en sådan situation som avses i 36 kap. 3 § 2 BrB. Däremot får en polis som griper eller annars omhändertar eller av- lägsnar någon i anslutning till ingripandet genomföra en skyddsvisitation i den utsträckning som är nödvändig av säkerhetsskäl för att vapen eller andra farliga föremål ska kunna tas om hand (19 § första stycket 1 polislagen). Någon sådan situation var det emellertid inte fråga om här. Hanteringen av AA:s mobiltelefon och polisernas uppträdande Som jag konstaterat fanns det inte grund för polisen att genomföra kropps- visitationen och husrannsakan. När polisen genomförde dessa åtgärder hade de emellertid uppfattningen att det fanns förutsättningar för dem. Med det som utgångspunkt för min bedömning instämmer jag i uppfatt- ning att det inte finns anledning att anmärka på hur poliserna hanterade AA:s mobiltelefon i samband med att de verkställde tvångsåtgärderna. AAhar uppgett att poliserna bemötte honom otrevligt och att en av poliserna vägrade att identifiera sig när han bad om det. har ansett att polisernas bemötande av AA varit korrekt. CC har uppgett att han inte minns att AA skulle ha frågat efter hans namn, och de två andra poliser som deltog i ingripandet har uppgett att de inte blivit tillfrågade om namn eller någon annan identitetsuppgift. Det som framgår av de inlämnade filmerna ger inte stöd för att poliserna skulle ha varit otrevliga mot AA eller att de vägrat att uppge sina namn eller att identifiera sig. Uppgift står därmed mot uppgift i dessa frågor. Ytterligare utredning kan inte förväntas klargöra hur det förhåller sig i detta avseende. Med anledning av hur AA uppfattat situationen vill jag dock erinra om att en polis i sitt arbete ska uppträda professionellt och korrekt och att det, som anfört, i princip finns en skyldighet för en polis att i samband med tjänsteutövning lämna erforderliga identitetsuppgifter om det inte finns särskilda omständigheter, t.ex. risk för trakasserier (se bl.a. JO 2010/11 s. 134). 2 0 2 0 /2 1 :J O1 PO L I S , Å K L A G A R E O C H T U L L JO fick del av dokumentationen av besluten om kroppsvisitationen och hus- rannsakan först i samband med att yttrade sig till JO. Det är givetvis inte tillfredsställande. De berörda poliserna hade dock som åtgärderna vidtogs dokumenterat dem och angett skälen för besluten. Det finns därmed inte grund för att kritisera för brister i dokumenta- tionen. Jag vill dock framhålla vikten av att noggrant efter- söker de handlingar som JO efterfrågar och ser till att de uppgifter som lämnas till JO om vilken dokumentation som finns är korrekta. Tvångsmedelsbestämmelserna behöver ses över JO har kritiserat för en felaktig tillämpning av 19 § andra stycket 1 och 20 a § polislagen, vilket indikerar att bestämmelserna är svåra att tillämpa. Av JO-beslut och de anmälningar som kommit in till JO framstår det också som att bestämmelserna har kommit att tillämpas i andra situationer än vad som avsetts vid deras tillkomst. Som jag redogör för nedan finns det enligt min mening brister i regleringen, vilka kan bidra till tillämp- ningssvårigheterna. När jag i fortsättningen talar om vapen avser jag även andra farliga föremål. En förutsättning för att med stöd av bestämmelserna i 19 § andra stycket 1 och 20 a § polislagen söka efter vapen är att omständigheterna är sådana att det kan antas att vapnet kan förklaras förverkat enligt 36 kap. 3 § BrB. Förverkan- deregeln utgör alltså grunden för tillämpningen av tvångsmedelsbestämmel- serna. För att situationen ska vara sådan som avses i 36 kap. 3 § BrB krävs, som jag redogjort för tidigare, att det finns en typiskt sett stor risk för att vapen kommer till brottslig användning. Vid sidan av de typfall om exempelvis före- stående sammandrabbningar mellan rivaliserande grupper som angetts i förar- betena, är det enligt min mening inte helt lätt att avgöra om situationen är av ett sådant slag. Dessutom förutsätter ett förverkande med stöd av bestämmelsen i 36 kap. 3 § BrB att ett vapen faktiskt har anträffats som förutsätt- ningarna för tvångsmedelsregleringen naturligtvis måste bedömas på förhand. Tolkade efter sin ordalydelse är bestämmelserna i polislagen således inkonse- kventa (se också SOU 1995:47 s. 481). Till detta kommer, i de fall ett vapen påträffas, att förverkandefrågan i många fall slutligt inte kommer att prövas med tillämpning av bestämmelsen i 36 kap. 3 § BrB, utan enligt de särskilda förverkandebestämmelser som finns i t.ex. vapenlagen respektive lagen om förbud beträffande knivar och andra farliga föremål (se prop. 1982/83:89 s. 17 f.). Iakttagelser som jag gjort i min tillsynsverksamhet visar att poliser inför ett eventuellt beslut om exempelvis kroppsvisitation inte sällan gör en prövning av ett möjligt förverkande med tillämpning av de specialstraffrättsliga förverkandebestämmelserna och inte, som tvångsmedelsbestämmelserna föreskriver, med tillämpningen av 36 kap. 3 § BrB. Ett beslut om att tillgripa tvångsmedlen måste alltså föregås av förhållande- vis komplicerade överväganden i flera led, och som det aktuella ärendet illust- PO L I S , Å K L A G A R E O C H T U L L rerar kan prövningen behöva göras i situationer som upplevs som hotfulla eller pressande. Det finns enligt min mening vidare en oklarhet när det gäller i vilken ut- sträckning polisen ska göra en prognos om huruvida ett vapen faktiskt kommer att påträffas vid den enskilda tvångsåtgärden. Att detta ska göras inför ett beslut om husrannsakan i ett fordon framgår av lagtexten i 20 a § polislagen, där det föreskrivs ett krav på att det kan antas att ett vapen eller farligt föremål kan påträffas vid åtgärden. I förarbetena till bestämmelsen uttrycks detta som att det krävs att det finns någon konkret omständighet som ger ett objektivt stöd för ett antagande att vapen kan komma att påträffas vid genomsökningen av fordonet. I kommentaren till polislagen finns som jag nämnt ett uttalande om att ett motsvarande krav gäller även för en kroppsvisitation. Uttalandet har fun- nits i kommentaren sedan den tredje upplagan, som gavs ut , men är inte försett med någon hänvisning till varför det utgör gällande rätt. Det synes ha fått ett stort genomslag i den praktiska tillämpningen. Det kan här nämnas att Polisrättsutredning ansåg att det borde ut- tryckas tydligare i lagtexten att befogenheten till kroppsvisitation är inskränkt till typiskt sett riskfyllda situationer. Utredningen föreslog därför att det i be- stämmelsen om kroppsvisitation infördes ett krav bl.a. på att det finns särskild anledning att anta att farliga föremål ska påträffas vid visitationen. Enligt ut- redningen innebar det att det ska finnas konkreta omständigheter som gör att det kan antas att någon viss enskild person har med sig ett sådant farligt föremål som avses i paragrafen eller vara fråga om fall då situationen som sådan är så riskfylld att det finns särskild anledning att anta att någon eller några personer i en grupp för med sig något farligt föremål (se SOU 1995:47 s. 483). Utred- ningens förslag ledde emellertid inte till lagstiftning. Jag har naturligtvis inget att invända mot en restriktiv tillämpning av be- stämmelsen om kroppsvisitation men jag kan konstatera att lagtexten i 19 § andra stycket 1 inte uppställer något krav på att det kan antas att ett vapen eller annat farligt föremål påträffas vid visitationen. Inte heller förarbetena till be- stämmelsen innehåller något uttalande om det. Vad som ska bedömas är i stället om ett vapen kan förklaras förverkat enligt 36 kap. 3 § BrB, vilket i sin tur förutsätter att situationen är sådan att det typiskt sett finns en stor risk för att ett vapen kommer till användning vid våldsbrott. Enligt propositionen till bestäm- melsen om kroppsvisitation finns i sådana fall en befogenhet för polisen att mer rutinmässigt visitera de närvarande för att söka efter vapen.