frsrdg · H804JO1 · 2020-11-10 00:00:00 — Som SiS har anfört i sitt remissvar går det inte att bortse från att perso- nalen kan hamna i svåra situationer med hotfulla intagna där det till och med, på grund av den intagnes beteende, kan finnas en risk för personalens eller andra intagnas säkerhet. Jag vill för egen del inte utesluta att persona- len vid hemmet i undantagsfall kan låta den intagne lämna hemmet i stället för att bruka ett våld som inte skulle framstå som försvarligt med hänsyn till bl.a. syftet med vården. I JO 2017/18 s. 106, som rörde kvarhållningsskyldigheten beträffande en pati- ent som uppträdde hotfullt och våldsamt på ett sjukhus, redogjorde JO för det citerade beslutet och anförde att personal vid sjukhus inte har samma befogenheter som personal vid ett sådant särskilt LVM-hem att använda våld för att hindra en patient som vårdas med stöd av LVM från att lämna sjukhuset. Enligt JO måste utgångspunkten vara att sjukhuset åtminstone inte har en mer långtgående skyldighet än LVM-hemmen att hålla kvar en hot- full patient och att det därför undantagsvis kan komma i fråga att låta en patient som är omhändertagen eller vårdades med stöd av LVM lämna sjukhuset, om en fortsatt vistelse skulle äventyra personalens eller andra patienters säkerhet. 26Se även JO 1990/91 s. 220. H Ä L S O - O C H S J U K V Å R D I ett beslut från (dnr 6774-2017), som rörde fasthåll- ning av en ungdom som var omhändertagen enligt lagen (1990:52) med sär- skilda bestämmelser om vård av unga (LVU) vid ett särskilt ungdomshem, ut- talade JO att det är ofrånkomligt att personalen vid t.ex. av- skiljning kan behöva ingripa mot den unge för att föra honom eller henne till ett avskiljningsrum. Det rättsliga stödet för att använda våld i en sådan situation kan enligt JO sökas i 24 kap. 2 § (bestämmelsen om laga befogen- het). Enligt JO finns det dock inte någon möjlighet att närmare uttala vilka åt- gärder som generellt sett kan vara befogade för att personalen på ett säkert sätt ska kunna föra en intagen ungdom till ett avskiljningsrum. En bedömning måste alltid göras utifrån omständigheterna i det enskilda fallet. Av utredningen framgår att bestämmelsen i 24 § LVM fortfarande ger upphov till tillämpningsproblem inom hälso- och sjukvården. I det här ärendet aktuali- seras ett antal viktiga och centrala frågor, däribland om sjukhuspersonal får använda våld och tvång för att hålla kvar en missbrukare som inte önskar få vård på sjukhuset – och som inte heller har bedömts uppfylla kriterierna för tvångsvård enligt LPT – samt vilket våld och tvång som i sådana fall får an- vändas. Nedan resonerar jag kring dessa frågor. Därefter uttalar jag mig om sjukhusets handläggning i BB:s fall. Slutligen uttalar jag mig om behovet av tydligare reglering på området. Användande av våld och tvång för att hålla kvar en missbrukare efter beslut enligt 24 § LVM I 24 § tredje stycket LVM anges att verksamhetschefen ska besluta att missbru- karen ska hindras från att lämna sjukhuset som behövs för att säkerställa att han eller hon kan föras över till ett LVM-hem. Redan i begreppet hindra ligger att ett visst tvång får användas för att hålla kvar en missbrukare på sjukhuset i väntan på transport. Lagstiftaren har dock inte gett någon ledning i frågan om vilket tvång som får användas. Bestämmelsen medger inte heller uttryckligen att våld får användas i syfte att hålla kvar någon. Enligt min me- ning framstår det emellertid som nödvändigt att hälso- och sjukvårdspersonalen vid behov har möjlighet att använda viss fysisk kraft för att hindra en missbru- kare från att lämna sjukhuset. Frågan är då om det finns någon bestämmelse till ledning för vilket våld som får användas. Är bestämmelse om laga befogenhet tillämplig? Som redogjorts för under rubriken reglering omfattar bestämmelsen om laga befogenhet i 24 kap. 2 § fler kategorier frihetsberövade än de som anges i lagtexten. Avgörande för om bestämmelsen är tillämplig är att den enskilde är berövad friheten. JO har tidigare uttalat att bestämmelsen 2 0 2 0 /2 1 :J O1 H Ä L S O - O C H S J U K V Å R D om laga befogenhet omfattar bl.a. personal vid LVM-hem för särskilt noggrann tillsyn.27 När det gäller en missbrukare som är föremål för vård enligt LVM och som har tagits in till ett sjukhus, har sjukhuspersonalen ett ansvar för tillsynen och omvårdnaden av missbrukaren. För egen del har jag svårt att se situationen på annat sätt än att ett beslut enligt 24 § tredje stycket LVM – om att missbrukaren ska hindras från att lämna sjukhuset som det behövs för att säker- ställa att han eller hon kan föras över till ett LVM-hem – måste anses innebära att missbrukaren är frihetsberövad på sjukhuset samt står under uppsikt av verksamhetschefen och dennes personal. Även om denna situation inte nämns i förarbetena eller kommentaren till bestämmelsen i 24 kap. 2 § , överensstämmer den väl med lagtextens ordalydelse (”Rymmer den som är […] berövad friheten eller sätter han eller hon sig med våld eller hot om våld till motvärn eller gör han eller hon på annat sätt motstånd mot någon som han eller hon står under uppsikt av […]”). Det skulle innebära att hälso- och sjukvårdspersonalen inte är hänvisad enbart till bestämmelserna om nöd och nödvärn i 24 kap. 1 och 4 §§ , utan att 24 kap. 2 § ger lagstöd för användande av ”det våld […] som med hänsyn till omständighet- erna är försvarligt för att rymningen ska hindras eller ordningen upprätthållas.” En missbrukare som har omhändertagits med stöd av LVM och som endast vistas på sjukhuset i avvaktan på transport till ett LVM-hem är dock inte fri- hetsberövad i syfte att ges hälso- och sjukvård. Det är alltså inte fråga om att hålla kvar patienten för behandling, utan endast om en åtgärd för att trygga att patienten inte avviker från LVM-vården.28 Vilka åtgärder får vidtas för att hindra missbrukaren från att lämna sjukhuset? Den försvarlighets- eller proportionalitetsbedömning som föreskrivs i 24 kap. 2 § medför att bestämmelsen inte ger något allmängiltigt svar på frågan om vilka åtgärder som i det enskilda fallet får vidtas för att hindra miss- brukaren från att lämna sjukhuset. Av kommentaren till bestämmelsen framgår dock att den tillåtna våldsutövningen är betydligt mera begränsad än vad som är fallet enligt bestämmelsen om nödvärn i 24 kap. 1 § , enligt vil- ken våldshandlingar tillåts om de inte är uppenbart oförsvarliga.29 Vidare fram- går det av behovs- och proportionalitetsgrundsatserna att onödig kraftutveck- ling ska undvikas. Våld får användas endast när det behövs, dvs. när andra me- del är otillräckliga för att utföra den uppgift det är fråga om och våldsanvänd- ning kan väntas leda till det avsedda resultatet. Våld får över huvud taget inte tillgripas om den aktuella tjänsteuppgiften inte har en sådan betydelse att det framstår som befogat att den genomförs med fysiskt tvång. Det måste under hela händelseförloppet beaktas att aldrig mera våld används än vad som är rim- 27Se JO 2016/17 s. 571. 28Se , Missbrukare i rättsstaten - En rättsvetenskaplig studie om lagstiftningen rö- rande tvångsvård av vuxna missbrukare, första uppl. 29Se m.fl., (, ), kommentaren till 24 kap. 2 § under rubriken . H Ä L S O - O C H S J U K V Å R D ligt i förhållande till vad som kan uppnås med våldet. Slag mot ömtåliga delar av kroppen får som regel anses otillåtna, liksom sparkar, struptag, grepp i håret och liknande. Som framgått ovan anges i förarbetena till 24 § LVM att inga behandlingsinsatser eller åtgärder får vidtas i strid med patientens uttryckliga vilja som patienten aktivt hålls kvar och hindras lämna avdel- ningen.30 Som JO har anfört måste syftet med vården enligt LVM – dvs. att motivera den enskilde att ta emot vård och stödinsatser på frivillig grund – vägas in i bedömningen av vilket våld som är försvarligt att använda för att hindra någon från att olovligen lämna LVM-hemmet.31 Samma sak bör enligt min mening gälla när den enskilde vill lämna sjukhuset. I sammanhanget kan även framhållas att lagstiftaren har betonat att skyldigheten att vidta åtgärder för att hindra en patient att lämna sjukhuset i första hand bör innebära att pati- enten via motiverade samtal förmås stanna kvar på avdelningen samt att kvar- hållningen bör ske under kortast möjliga tid och under former som inte även- tyrar patientsäkerheten och som är etiskt godtagbara.32 Som tidigare framhållits av JO torde sjukhuset åtminstone inte ha en mer långtgående skyldighet än LVM-hemmen att hålla kvar en hotfull patient. Det kan därför undantagsvis komma i fråga att låta en patient som är omhändertagen eller vårdas med stöd av LVM lämna sjukhuset om en fortsatt vistelse skulle äventyra personalens eller andra patienters säkerhet.33 Slutsatsen av det som har sagts är att hälso- och sjukvårdspersonalen inom ramen för kvarhållningsskyldigheten enligt LVM har laga befogenhet att enligt 24 kap. 2 § använda visst våld för att hindra en missbrukare från att rymma från sjukhuset eller för att upprätthålla ordningen, under förut- sättning att våldet är proportionerligt i förhållande till syftet med åtgärden. Lag- stiftningen ger dock inte något närmare svar i fråga om vilka tvångsåtgärder, t.ex. inlåsning, som personalen får använda för att hålla kvar en missbrukare på sjukhuset. Jag återkommer nedan till behovet av tydligare reglering. Jag övergår nu till att kommentera omständigheterna i BB:s fall. I en omvårdnadsanteckning i BB:s patientjournal står följande: Patienten har väntat i på mottagningen. Tappar tålamodet till slut och patienten visar med kroppsspråket att han vill därifrån. Kommer med inte så väl förtäckta hot om vad som händer om han inte släpps ut. Diskussion med primärjour, se anteckning . informeras om att patienten har lämnat mottag- ningen. Telefonsamtal med sjuksköterska på Rällsjögården i . Vidteck- nad berättar för dem att patienten ej bedöms vara i behov av psykiatrisk slutenvård, och att patienten erbjuds inläggning i väntan på transport som kan ske tidigast måndag men vägrar detta. Berättar också att patienten i 2004/05:123 s. 38 f. 31Se JO 2016/17 s. 571. 2004/05:123 s. 38. 33Se JO 2017/18 s. 106. 2 0 2 0 /2 1 :J O1 H Ä L S O - O C H S J U K V Å R D praktiken hotar sig ut från mottagningen. Om det läggs en ny handräck- ningsbegäran så kan den lämpligen gå direkt till Rällsjögården eftersom pat. ej är i behov av psykiatrisk slutenvård. I en läkarförd anteckning i BB:s patientjournal står följande: Har kontaktats i egenskap av primärjour då patient som jag bedömt inkommit med LVM-intyg och polishandräckning p.g.a. att han avvikit från sitt LVM-boende skulle bedömas inför transport, vilket skett. Han bedömdes som transportabel och det fanns ingen indikation för inläggning. Transport kunde ej ske och han har väntat i väntrummet och vi erbjudit inläggning i väntan på transport. Han vill absolut inte bli inlagd kommer med förtäckta hot om han inte blir utsläppt. Bedömer att han kan komma att utgöra en fara för medpatienter samt personal om han läggs in på avd. Det är således inte lämpligt att han läggs in och han vill absolut bli utsläppt. I samråd med bakjour [namn utelämnat här, JO:s anm.]. Informerar honom om hans valmöjligheter, dvs. vi erbjuder honom ånyo inläggning vilket han vägrar. Informerar honom om att om han blir utsläppt kommer polisen att kontaktas, vilket sker härifrån mottagningen. Han be- döms ej suicidal eller psykotisk och uppfyller inte kriterierna för utfärdande av vårdintyg. Såvitt framkommit fattades alltså inte något beslut om att BB skulle hindras från att lämna kliniken. Av journalanteckningar framgår att läkare gjorde be- dömningen att BB skulle kunna utgöra en fara för medpatienter och personal om han lades in på avdelningen. Styrelsen för NU-sjukvården har i sitt remiss- svar anfört att BB vid tillfället hotade personalen så pass allvarligt att de tving- ades släppa ut honom på grund av att det uppstod en allvarlig arbetsmiljösitu- ation. Av 24 § tredje stycket LVM framgår att verksamhetschefen ska fatta ett kvarhållningsbeslut när missbrukaren önskar lämna sjukhuset. Det tycks i prin- cip inte finnas något utrymme för verksamhetschefen att avstå från att fatta ett sådant beslut.34 Mot den bakgrunden får jag konstatera att ett kvarhållningsbe- slut borde ha fattats när personalen förstod att BB hade för avsikt att lämna kliniken. Ett sådant beslut ska dokumenteras i journalen. Verksamhetschefen kan inte undgå kritik för underlåtenheten att fatta ett kvarhållningsbeslut. Det framgår inte klart vad för hot BB uttalade mot sjukhuspersonalen vid det aktuella tillfället. Därför är det svårt för mig att bedöma vilka möjligheter personalen i praktiken skulle ha haft att hindra BB från att lämna kliniken om ett beslut om kvarhållande skulle ha fattats. Jag noterar dock att personalen hade fått veta att transporten till LVM-hemmet skulle dröja ”till tidigast mån- dag”, dvs. Kvarhållning enligt 24 § LVM ska ske under kortast möjliga tid och under former som inte äventyrar patientsäkerheten och som är etiskt godtagbara.35 Det är därvid en förutsättning att transporten till LVM- hemmet inte drar ut . I detta fall gjordes dessutom bedömningen att BB inte kunde vistas på avdelningen med hänsyn till bl.a. säkerheten för andra pa- tienter. 2004/05:123 s. 38 f. 2004/05:123 s. 39. H Ä L S O - O C H S J U K V Å R D Jag noterar att den skriftliga rutin som kliniken tillämpade vid den aktuella tidpunkten inte innehåller någon anvisning om skyldigheten att fatta beslut om kvarhållning. Inte heller innehåller rutinen någon upplysning om verksamhets- chefens möjlighet att själv begära handräckning enligt 45 § LVM. Jag förutsät- ter att klinikledningen ser till att rutinen kompletteras i dessa avseenden. Behovet av tydligare reglering Lagstiftaren har i många situationer klargjort vilket tvång en myndighet får an- vända mot en enskild. Ett exempel på detta är 34 § LVM där det framgår under vilka förutsättningar en missbrukare får låsas in i ett LVM-hem. När det gäller kvarhållningsskyldigheten i 24 § LVM har lagstiftaren dock inte uttalat sig om vilka tvångsåtgärder sjukvården får vidta. Som framgått ovan ger bestämmel- sen om laga befogenhet i 24 kap. 2 § endast viss ledning för vilket våld som får användas i samband med kvarhållning. Tjänstemän inom såväl som har vänt sig till JO och påtalat att hälso- och sjukvården brister i den kvar- hållningsskyldighet som följer av 24 § LVM. Från hälso- och sjukvårdens sida har det dock framhållits att det finns svårigheter förenade med kvarhållnings- skyldigheten. Som exempel har nämnts att det inte är lätt att veta vilka åtgärder som sjukvårdspersonalen får eller är skyldiga att vidta, särskilt i situationer när det saknas plats på ett LVM-hem eller när Kriminalvårdens transport till dröjer. Det har påtalats att dröjsmål på inte är ovan- liga.36 JO har tidigare uppmärksammat att det funnits köer till LVM-hem och på- talat det otillfredsställande med detta (se bl.a. JO 2015/16 s. 434 och 2017/18 s. 458). Enligt 25 § första stycket LVM ska efter anmälan av socialnämnden anvisa plats i ett LVM-hem om beslut har fattats om tvångsvård eller omhändertagande enligt LVM. Genom ett till- lägg i första stycket, som trädde i kraft , ska Statens insti- tutionsstyrelse i akuta situationer anvisa en sådan plats. Enligt de uppgifter som JO har tillgång till tycks lagändringen ha lett till kortare köer till LVM-hemmen. När det gäller dröjsmål med Kriminalvårdens transporter av frihetsberövade har jag tidigare konstaterat att detta är ett vanligt förekom- mande problem inom flera verksamheter. har också haft frå- gan om transporter som särskilt tema under 2018 och 2019.37 Som framgått ovan har lagstiftaren förutsatt att ett kvarhållande enligt 24 § LVM ska ske under kortast möjliga tid. Det innebär att bestämmelsen inte är utformad för den situation som inte sällan uppstår , med långa väntetider för transport till ett LVM-hem. Som bestämmelsen nu är utformad riskerar den att föra med sig orealistiska förväntningar hos såväl övriga berörda myndig- heter som närstående i fråga om vilka åtgärder hälso- och sjukvården egentli- gen har möjlighet att vidta för att hålla kvar en missbrukare som vill lämna sjukhuset. Så länge det är oklart vilka befogenheter som hälso- och sjukvårds- JO:s inspektionsprotokoll i ärendet med dnr 3107-2018. – Rapport från Opcat-enheten 2019. Rapporten finns tillgänglig på JO:s webbplats JO.se/Opcat/Rapporter. 2 0 2 0 /2 1 :J O1 H Ä L S O - O C H S J U K V Å R D personal har i samband med att en missbrukare ska hindras från att lämna sjuk- huset enligt 24 § LVM, riskerar kvarhållningsskyldigheten att vålla stora pro- blem i situationer som den nu aktuella. Jag ser positivt på att berörda myndig- heter försöker utarbeta samordnade rutiner i ett försök att komma tillrätta med situationen. De rutiner som i all välvilja upprättas riskerar dock att innehålla åtgärder som är tveksamma ur laglig synpunkt. Det är av rättssäkerhetsskäl djupt otillfredsställande att hälso- och sjukvår- dens befogenheter för att hålla kvar en missbrukare i avvaktan på transport till ett LVM-hem är så pass oklara. Enligt min mening behöver lagstiftningen för- tydligas, främst när det gäller vilket tvång som får användas inom ramen för kvarhållningsskyldigheten. Eftersom en transport till ett LVM-hem kan dröja bör det även övervägas och klargöras eventuella tvångsåt- gärder får användas. Mot den bakgrunden väcker jag härmed, enligt 4 § lagen (1986:765) med instruktion för ombudsmän, frågan om en översyn av den lagstift- ning som berörts. Jag överlämnar därför en kopia av detta beslut till reger- ingen. Mot bakgrund av de synpunkter som jag redovisat ovan finner jag även skäl att skicka en kopia av detta beslut till och Inspektionen för vård och omsorg för kännedom. Beslut om ändring i en regions riktlinjer för hjälpmedelsförskrivning har inte fattats i behörig ordning (Dnr 5286-2018) Beslutet i korthet: I Region finns kriterier för förskrivning av hjälpmedel specificerade i en behovstrappa i den webbaserade Hjälpmedels- guiden. En handläggare hos hälso- och sjukvårdsförvaltningen ändrade tex- ten avseende förskrivningskriterierna för kompressionsmaterial på så sätt att det infördes en textrad som anger att kompressionsmaterial inte kan förskri- vas för smärta samt att diagnosen lipödem ersattes med lipolymfödem. ChefsJO konstaterar att ändringarna innebär en inskränkning av vilka som kan få kompressionsbandage förskrivet. Lipolymfödem är den svåraste formen av lipödem, och av de riktlinjer som gällde före ändringen var det inte möjligt att utläsa att endast de patienter som nått detta stadium skulle vara berättigade till kompressionsbandage. Även tillägget att förskrivning inte kan ske för smärta skulle kunna medföra att färre patienter bedöms vara berättigade till förskrivning av kompressionsmaterial. Ändringarna innebär därför enligt chefsJO att föreskrifterna om förskrivning av kompressions- material har ändrats och inte bara förtydligats. ChefsJO uttalar vidare att vilka sjukdomstillstånd som kan berättiga till sådana hjälpmedel inte är något som direkt följer av de övergripande kriterier som nämnden beslutat om. Utformningen av de mer detaljerade förskrivningsreglerna innefattar således en självständig bedömning. Det har därmed inte varit fråga om ett sådant icke överklagbart beslut av verkställande art som anställda inom en H Ä L S O - O C H S J U K V Å R D region kan besluta om utan delegation och som inte behöver protokollföras. Den felaktiga utgångspunkten att det har varit fråga om ett beslut av verkställande art har lett till att något regelrätt och dokumenterat beslut inte har fattats. kritiseras för den bristfälliga hanteringen. kritiseras också för att en begäran om utlämnande av allmänna handlingar i vissa delar inte behandlades förrän efter det att JO hade inlett en granskning av ärendet. I en anmälan som kom in till JO framförde AA klagomål mot Region . Hon anförde bl.a. följande: (numera Region ) ändrade den 28 feb- ruari 2018 förskrivningskriterierna för kompressionsmaterial, på så sätt att dessa inte längre kunde förskrivas för smärta och så att diagnosen lipödem er- sattes med ordet lipolymfödem. AA kontaktade hälso- och sjukvårdsförvalt- ningen i regionen via e-post och bad att få ta del av beslutet om ändringen, beslutsunderlaget samt regionens gällande delegationsordning. Hon fick dagen efter svar från handläggaren att det inte fanns något särskilt beslut. Hon begärde då, , via e-post till registratorn, att få ta del av riktlinjerna för ”lipödem och lipolymfödem” samt alla handlingar i ären- det gällande dessa riktlinjer (inklusive beslutet där det bl.a. framgår vem som har fattat det och när det har fattats, underlag och analyser m.m.). AA fick där- efter två fokusrapporter, delegationsordningen och en organisationsbeskriv- ning samt länkar till de gällande riktlinjerna. Hon fick dock inte något beslut gällande riktlinjerna eller något annat underlag i denna del. begärde hon via e-post att få ta del av alla beslut (grundbeslut och eventuella ändringsbeslut) som hade fattats avseende ”040606 Stödstrumpor och kom- pressionsstrumpor för armar och ben och andra delar av kroppen” i Region hjälpmedelsguide. Begäran besvarades efterföljande dag med att riktlinjerna inte hade ändrats utan enbart förtydligats. Några beslut överlämna- des inte. frågade AA via e-post hur den elektroniska hjälpme- delsguiden såg ut beträffande stödstrumpor och kompressionsstrumpor . Hon ville också veta vilka ändringar som hade gjorts därefter, när ändringarna hade skett och vem som hade gjort ändringarna. Förfrågan besva- rades snabbt av en webbredaktör som bl.a. angav att texten var densamma som den och att texten hade förtydligats av handläggaren . I anmälan till JO anförde AA vidare att hon inte hade fått ta del av regionens grundbeslut om de efterfrågade riktlinjerna, att det inte finns något beslut eller underlag till grund för den aktuella ändringen av riktlinjerna samt att handläg- garen inte hade varit behörig att göra ändringen. 2 0 2 0 /2 1 :J O1 H Ä L S O - O C H S J U K V Å R D Av en bilaga till anmälan framgår att Hjälpmedelsguiden före den ifrågasatta ändringen föreskrev bl.a. följande i fråga om hjälpmedel vid cirkulationsbe- handling: 040606 Kompressionsmaterial för armar och ben och andra delar av kroppen Medicinska kompressionsbandage, arm och eller benstrumpa med lägst kompressionsklass 2, kan förskrivas till brukare med långvarigt sjukdoms- tillstånd i eget ordinärt boende där brukare, anhörig eller assistent utför sjukvårdsinsatser efter instruktion av sjukvårdspersonal. Följande diagnoser berättigar till kompressionsbandage: •kroniska bensår och bensårsrisk •hypostatiskt eksem med risk för bensår Förskrivningen omfattar 2 stycken artiklar per kroppsdel för en 6 månaders period. Den aktuella ändringen bestod dels av att det infördes ett stycke ovanför dia- gnoserna där det anges: ”Kompressionsmaterial kan ej förskrivas för smärta”, dels av att diagnosen lipödem byttes ut mot diagnosen lipolymfödem under be- skrivningen av vilka diagnoser som berättigar till kompressionsbandage. JO begärde att Region skulle yttra sig över anmälan. I sitt re- missvar anförde hälso- och sjukvårdsnämnden bl.a. följande (bilagorna har ute- lämnats): , numera Region , tillhandahåller hjälpmedel för dagliga livets aktiviteter i hemmet och närmiljön samt för vård och behandling enligt hälso- och sjukvårdslagen (2017:30). Hjälpme- delsguiden, som är Region regelverk för hjälpmedelsförskriv- ning, bygger på den tidigare Hjälpmedelspolicyn, se bilaga 1, som antogs av . Denna policy omvandlades till Riktlinjer för hjälpmedelsförskrivning , se bilaga 2. Hjälp- medelsguiden är ett webbaserat förskrivningsstöd som består av en allmän del, vilken ger ett ramverk för förskrivning av hjälpmedel, samt en del med behovstrappor som beskriver hur behoven ska prioriteras. Hjälpmedelsgui- den beskriver också vilka hjälpmedelsbehov Region ska tillgo- dose, utifrån hälso- och sjukvårdslagen.