frsrdg · H804JO1 · 2020-11-10 00:00:00 — Avdelning sydväst har genom tf avdelningschef och avdel- ningsjurist, fått del av myndighetens remissvar. I det aktuella ärendet fick in ett klagomål om un- derlåtenhet till rätt vård och medicinering. Klagomålet lämnades in av mamman till en vuxen patient som p.g.a. sin grundsjukdom drabbats av svåra kognitiva nedsättningar och var i behov av stöd och hjälp. Anmälaren kompletterade sin anmälan med en fullmakt daterad . Av fullmakten framgår att patientens föräldrar har rätt att få del av information avseende patientens olika behov, gällande boende, per- sonlig ekonomi samt övriga behov som gäller hans framtida trygghet. Full- makten är undertecknad av patienten och bevittnad av två personer. Av handlingarna framgår även att patientens hustru är god man för pati- enten. Hustrun har varit god man och hennes godmanskap om- fattar uppdraget att sörja för patientens person. tog patientens hustru telefonkontakt med med anledning av klagomålet från patientens mamma. hustru uppgav att hon har varit gift med patienten och att de har tre gemen- samma vuxna barn. Hon uppgav vidare att uppgifterna i anmälan inte stämde och att hon inte stod bakom anmälan utan att hon var nöjd med patientens vård. I ett e-postmeddelande som inkom till , dvs , framgår att patientens hustru och de tre vuxna barnen inte ville anmäla något klagomål mot hälso- och sjukvården. Med stöd av dessa uppgifter beslutade att avskriva ärendet från vidare handläggning. IVO:s bedömning av handläggningen Enligt 7 kap. 10 § patientsäkerhetslagen (2010:659), PSL, ska efter anmälan pröva klagomål mot hälso- och sjukvården och dess personal. An- mälan får göras av den patient som saken gäller, eller om patienten själv inte kan anmäla saken, en närstående till honom eller henne. Av förarbetena framgår att ”Med begreppet närstående ska förstås den eller de som står patienten närmast. Vilka dessa är får avgöras från fall till H Ä L S O - O C H S J U K V Å R D Vanligtvis är det familjen, annan nära släkt eller sammanboende men det kan också vara en nära vän. För att vänner ska anses vara närstående ska det dock vara fråga om en djup vänskap. Enbart bekanta kan inte anses vara närstående”.38 När det gäller frågan om vem som är behörig anmälare enligt 7 kap. 10 § PSL, är kretsen av personer som är behöriga att anmäla ett klagomål mot hälso- och sjukvården fr.o.m. begränsad på så sätt att det är möjligt för andra personer än patienten själv och, i vissa fall, dennes närstående att göra en anmälan och få ett klagomål prövat. När- ståendes möjligheter att anmäla klagomål till är begränsad till situa- tioner då patienten inte själv kan anmäla saken. I de fall en patient p.g.a. nedsatt beslutsförmåga till följd av en sjukdom eller av annan anledning inte själv kan göra en anmälan, anser i regel att närstående till patienten är behörig att få ett klagomål prövat. Enligt IVO:s vägledning för handläggning och bedömning vid klagomål enligt PSL39 ska en individuell bedömning göras från fall till fall. Vid eventuella tveksamheter om den närstående är behörig att anmäla klagomålet, tar kontakt med närstående för att fråga mer om omstän- digheterna i det aktuella fallet. Av vägledningen framgår vidare att avslutar klagomålet utan utredning i de fall myndigheten bedömer att det inte är en behörig anmälare som fått ett ärende registrerat som ett klagomål enligt PSL och att myndigheten i vissa fall kan öppna en egeninitierad till- syn. I vissa situationer är det svårt att bedöma om patienten kan anmäla kla- gomålet själv. I det aktuella ärendet har det dock tydligt framgått av hand- lingarna att patienten på grund av svåra kognitiva nedsättningar inte själv kan anmäla klagomålet. har därför bedömt att en närstående är behörig att anmäla klagomålet till . Närståendebegreppet i PSL omfattar en vid och i viss mån obestämbar personkrets. Det finns ingen vägledning i förarbetena om vem som i första hand ska ses som närstående till patienten utan även den bedömningen får ske utifrån samtliga omständigheter i varje enskilt fall. anser att det- samma gäller i situationer där det finns flera närstående med olika uppfatt- ningar. I det aktuella ärendet finns två personer som båda kan ses som närstå- ende till patienten, dels hans mamma, dels hans hustru som också är god man för patienten. gjorde bedömningen att patientens hustru var den som i det här enskilda fallet var närmast närstående. grundade bl.a. sin bedömning på att hustrun var god man för patienten, de medicinska journalerna40 och skrivelse från vårdgivaren41, av vilken det bl.a. framgår att anhörigkontakten huvudsakligen har hållits med hustrun och sporadiskt med föräldrarna. Av anmälan till JO framgår att godmanskapet kan ifrågasättas. har dock inte funnit anledning att ta ställning till det utan konstaterar att pati- entens hustru har ett giltigt godmanskap . 1993/94:149 s. 69 (åliggandelagen) och det upprepas i prop. 2009/10:210 s. 220(Patientsäkerhet och tillsyn) och prop. 2016/17:122 (Ett mer ändamålsenligt kla- gomålssystem i hälso- och sjukvården) s. 62 och 88. 39IVO:s vägledning för handläggning och bedömning vid klagomål enligt PSL, version 4, daterad , s. 4. 40Se bl.a. journal daterad . 2 0 2 0 /2 1 :J O1 H Ä L S O - O C H S J U K V Å R D omfattar uppdraget att sörja för patientens person vilket enligt IVO:s be- dömning innebär att hustrun har haft behörighet att anmäla klagomålet42. I det aktuella ärendet har mot bakgrund av de uppgifter som fram- kommer i yttrande från vårdgivaren och patientens journal, varken funnit anledning att utreda klagomålet mot den gode mannens uttryckliga önskan, eller att öppna ett ärende på eget initiativ för att utreda patientens vård och behandling. AA kommenterade remissvaret. I ett beslut anförde chefsJO följande: Regler om IVO:s handläggning av tillsyns- och klagomålsärenden finns i pati- entsäkerhetslagen (2010:659), PSL. Enligt 7 kap. 10 § första stycket PSL ska efter anmälan pröva klagomål mot hälso- och sjukvården och dess personal. Av bestämmelsens andra stycke framgår att anmälan får göras av den patient som saken gäller eller, om patien- ten inte själv kan anmäla saken, en närstående till honom eller henne. I 7 kap. 11 § PSL anges vilka klagomål som är skyldig att utreda. Av bestämmelsen framgår även att får avstå från att utreda klagomål om hän- delsen ligger . Ett beslut av får enligt 10 kap. 13 § PSL, förutom vid vissa angivna undantag, inte överklagas. JO utreder i regel inte frågor som rör medicinska bedömningar eller behand- lingar. Jag har inte funnit skäl att frångå den principen i detta ärende. Min pröv- ning avgränsas således till de delar av anmälan som rör frågan om vem som i egenskap av närstående till en patient kan vara behörig att göra en anmälan till . Jag vill därför först översiktligt redogöra för bakgrunden till den tillämp- liga bestämmelsen i 7 kap. 10 § PSL, om närstående behörighet i klagomålsä- renden. Närståendes behörighet att anmäla klagomål till När patientsäkerhetslagen trädde i kraft hade 7 kap. 10 § följande lydelse: ska efter anmälan pröva klagomål mot hälso- och sjukvår- den och dess personal. Bestämmelsen saknade motsvarighet i den tidigare gällande lagen (1998:531) om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område, LYHS (prop. 2009/10:210 s. 217). övertog tillsynsupp- gift när det gäller hälso- och sjukvården och dess personal. 42IVO:s vägledning för handläggning och bedömning vid klagomål enligt PSL, version 4, daterad , s. 4-5. H Ä L S O - O C H S J U K V Å R D Bestämmelsen i 7 kap. 10 § PSL fick sin nuvarande utformning genom vissa ändringar som trädde i kraft . Förändringarna innebar bl.a. en begränsning av den personkrets som är behörig att få ett klagomål prövat av till att avse endast patienten eller hans eller hennes närstående. fanns alltså inte några begränsningar när det gäller vem som fick framställa klagomål till . Enligt förarbetena motiverades ändringarna bl.a. av att , utan en patients vetskap eller vilja, kunde komma att utreda klagomål som rörde patienten. Ett sådant förfarande ansågs innebära en integritetskränkning för pa- tienten (prop. 2016/17:122 s. 62). Med begreppet närstående ska förstås den eller de som står patienten närmast. Vilka dessa är får avgöras från fall till fall, men vanligtvis är det familj, nära släkt, sammanboende eller en nära vän (prop. 2016/17:122 s. 88). Bestämmelser av liknande utformning har funnits sedan lagen (1980:11) om tillsyn över hälso- och sjukvårdspersonalen m.fl. infördes . Av 24 § första stycket i den lagen framgick bl.a. följande: Frågor om disciplinansvar ska tas upp på anmälan av eller av den patient som saken gäller eller, om patienten inte själv kan anmäla saken, en nära anhörig till honom. I förarbetena till den bestämmelsen framgår bl.a. följande (prop. 1978/79:220 s. 59): Som anförts i den allmänna motiveringen (avsnitt 2.6.4) ska ansvarsnämn- den ta upp en fråga om disciplinansvar endast om en behörig anmälan fö- religger. Detsamma gäller beträffande andra frågor som nämnden har att handlägga. Om patienten inte själv kan anmäla saken – han har t.ex. avlidit – ska an- mälan kunna göras av en nära anhörig. Här hänvisas till vad som sagts om begreppet nära anhörig i specialmotiveringen till 5 §. I specialmotiveringen till 5 § angavs bl.a. följande (prop. 1978/79:220 s. 45): Vilka personer som ska räknas till nära anhöriga kan inte anges genom en uttrycklig bestämmelse. Vem som ska underrättas får avgöras från fall till fall. Vid intagning på sjukhus brukar uppgift lämnas om någon nära anhö- rig. Som sådan bör främst räknas make och varaktigt sammanboende, barn, föräldrar och syskon. En motsvarande bestämmelse infördes senare i 19 § lagen (1994:954) om di- sciplinpåföljd m.m. för personal inom hälso- och sjukvården och fördes däref- ter över till 7 kap. 7 § LYHS utan, såvitt nu är av intresse, någon ändring i sak (se prop. 1993/94:149 s. 88 f. och prop. 1997/98:109 s. 169). Frågan om en viss närståendes åsikt ska ha företräde framför en annans be- handlas inte i förarbetena till den senaste ändringen av 7 kap. 10 § PSL (prop. 2016/17:122). Såvitt jag har funnit har den inte heller berörts vid införandet av de äldre bestämmelser som nämnts ovan. IVO:s tillämpning av 7 kap. 10 § PSL Det aktuella ärendet hos inleddes genom en anmälan från AA med klago- mål om vården av hennes vuxne son. Det har kommit fram att därefter 2 0 2 0 /2 1 :J O1 H Ä L S O - O C H S J U K V Å R D skickade en underrättelse till patienten om klagomålen och vidtog vissa utred- ningsåtgärder. Av IVO:s yttrande framgår att myndigheten har ansett att pati- enten inte själv har kunnat anmäla klagomål och att AA har ingått i den per- sonkrets som i sådana fall är behörig att framställa klagomål enligt 7 kap. 10 § andra stycket PSL. Efter det att patientens hustru, tillika gode man, framfört en avvikande upp- fattning om klagomålen har beslutat att avskriva AA:s ärende. har i sitt remissvar förklarat att detta har berott på att patientens hustru har bedömts vara närmast närstående till patienten och därmed behörig att anmäla klagomå- len. Enligt hade anhörigkontakten huvudsakligen hållits med hustrun och sporadiskt med föräldrarna. I hustruns uppdrag som god man ingick vidare att sörja för patientens person, vilket enligt IVO:s bedömning innebär att hustrun har haft behörighet att anmäla klagomål. Utredningen i ärendet visar med tydlighet att det kan uppstå situationer där närstående till en patient har olika uppfattningar i frågan om ett klagomål ska anmälas till eller inte. Såvitt framgår av IVO:s remissvar verkar myndig- heten, i situationer där flera personer kan ses som närstående till patienten, göra en bedömning av vem av dessa som får anses stå patienten närmast och därmed behörig att anmäla klagomål, till skillnad från övriga närstående. Den fråga som uppkommer är om har stöd för en sådan tillämpning. Regleringen i 7 kap. 10 § PSL måste enligt min mening anses innebära att , i fall där patienten inte själv kan anmäla saken, ska pröva klagomål efter anmälan av en person som bedöms vara närstående till patienten. Som bestäm- melsen är utformad kan anmälarens behörighet i sig knappast påverkas av det förhållandet att en annan närstående har en avvikande uppfattning om klago- målen i sak. Någon särskild rangordning av de närstående, motsvarande exem- pelvis den behörighetsordning som föreskrivs i 17 kap. 2 § när det gäller utförande av vissa rättshandlingar för anhörigs räkning, finns inte angiven i den nu aktuella bestämmelsen. Jag bedömer inte heller att förarbets- uttalandena ger något stöd för en sådan tillämpning. Tvärtom ger förarbetena uttryck för att kretsen av behöriga anmälare kan omfatta flera olika personer. Det är enligt min mening också den tolkning som är bäst ägnad att tillgodose patientens behov av skydd, genom att någon av de närstående anmäler upp- märksammade missförhållanden i vården. Utifrån de omständigheter som har redovisats bedömer jag att inte har haft grund för den tillämpning av 7 kap. 10 § PSL som myndigheten be- skrivit i sitt remissvar. förtjänar kritik för den felaktiga tillämpningen. Jag vill dock tillägga att det som sagts givetvis inte hindrar att uppgifter som exempelvis en närstående lämnar till , om relationen mellan en viss anmälare och den berörda patienten, kan tillmätas betydelse vid IVO:s bedöm- ning av om anmälaren ska betraktas som närstående. Det är inte heller uteslutet att närståendes olika uppfattningar om vården kan påverka IVO:s ställningsta- ganden i fråga om vilka utredningsinsatser som anses motiverade. H Ä L S O - O C H S J U K V Å R D Motiveringen av IVO:s beslut i ärendet Som framgått ovan har det aktuella klagomålsärendet enligt IVO:s uppfattning avskrivits därför att patientens hustru, tillika gode man, har ansetts vara när- mast närstående och motsatt sig utredning av klagomålet. I avskrivningsbeslu- tet anges dock att patienten, genom sin gode man, fick anses vara den som var behörig att göra en anmälan till . Som beslutet är formulerat ger det enligt min mening närmast intrycket att har ansett att ingen närstående har varit behörig att anmäla klagomål eftersom patienten själv, genom sin gode man, har kunnat anmäla saken. Någon närmare redogörelse för detta ställningstagande lämnas dock inte och formuleringen kan möjligen uppfattas som tvetydig. Det framgår alltså inte klart om beslutet möjligen har grundats på ett helt annat resonemang än det som redovisas i IVO:s remissvar. Jag avstår här från att närmare kommentera denna alternativa tolkning men konstaterar att borde ha utformat skälen för sitt beslut på ett mer utförligt och tydligt sätt än vad som gjorts. Myndigheten kan inte undgå kritik för denna brist. Vad AA anfört i övrigt föranleder inte någon åtgärd eller något uttalande från min sida. 2 0 2 0 /2 1 :J O1 Mycket allvarlig kritik mot Kriminalvården för isoleringen av intagna i häkte (Dnr O 7-2018) ChefsJO:s uttalande i korthet: har fått internatio- nell kritik för förhållandena för intagna i svenska häkten. Kritiken handlar i första hand om att intagna med restriktioner blir isolerade och därmed riskerar att drabbas av psykisk och fysisk ohälsa. ChefsJO har granskat frågan om isolering av intagna i häkte. I detta beslut konstaterar chefsJO att isolering riskerar att drabba inte bara häktade med restriktioner, utan även intagna i häkte som har en laglig rätt att vistas tillsammans med andra intagna (i gemensamhet). Att döma av Kriminalvår- dens egna mätningar var av de häktade med restriktioner och av de häktade som hade rätt till gemensamhet isolerade. I be- slutet uttalar chefsJO •att Kriminalvårdens häkten saknar tillräckligt med gemensamhetsloka- ler och personal för att kunna tillgodose de intagnas lagstadgade rätt till gemensamhet och att myndigheten förtjänar mycket allvarlig kritik för de fortsatta bristerna i detta avseende •att hon är mycket kritisk till att Kriminalvården inte har nått längre i arbetet med isoleringsbrytande åtgärder •att det är mycket angeläget att Kriminalvården inför ett systemstöd som gör det möjligt att följa arbetet med att bryta isoleringen av intagna. I beslutet väcker chefsJO även frågan om behovet av en översyn av bl.a. häk- teslagen (2010:611) i syfte att förtydliga de intagnas rättigheter och motverka isolering. I ett beslut anförde chefsJO följande: Efter en serie Opcat-inspektioner43 av häkten uttalade jag att Kriminalvården bör se till att den tid som intagna vistas i gemensamhet rappor- teras och dokumenteras på ett likvärdigt sätt. Skälet för det är att det ska vara möjligt att följa förhållandena . Vidare uttalade jag att för intagna som av olika skäl inte vistas i gemensamhet, bör isoleringsbrytande åtgärder rap- porteras och dokumenteras. Av dokumentationen bör det framgå vilken kate- gori – häktad med restriktioner, häktad utan restriktioner eller förvarstagen – som en intagen tillhör. Slutligen begärde jag att Kriminalvården skulle åter- 43Opcat är den engelska förkortningen av tilläggsprotokollet till (Op- tional Protocol to the Convention against Torture). Länder som anslutit sig till protokollet har förbundit sig att inrätta ett nationellt besöksorgan som regelbundet besöker platser där perso- ner kan hållas frihetsberövade. I har JO tilldelats detta uppdrag. KR I M I N A L V Å R D 2020/21:JO1 rapportera om hur myndigheten följer upp den tid som intagna vistas i gemen- samhet och isoleringsbrytande åtgärder.44 Återrapporteringen kom in till JO . Det som kom fram i återrapporteringen gjorde att jag beslutade att i ett ini- tiativärende följa upp frågorna om placering av häktade i gemensamhet och isoleringsbrytande åtgärder. kom Kriminalvården in med ytterligare en återrapportering som jag hade begärt i ett tidigare initiativärende om placering av häktade i avskildhet.45 Även den återrapporteringen omfattas av det här initiativet. hade jag ett dialogmöte med bl.a. Kriminalvårdens anstalts- och häktesdirektör. Vid mötet tog jag upp ett antal frågor som bl.a. rör myndig- hetens arbete med isoleringsbrytande åtgärder. Mötet protokollfördes och Kri- minalvården fick tillfälle att yttra sig över protokollet. Myndigheten har lämnat vissa kompletterande uppgifter. Det här beslutet innebär slutpunkten på ett arbete som inleddes . har jag och mina medarbetare på olika sätt belyst frågor som rör situationen för intagna i häkten. Innan jag närmare går in på dessa frågor kommer jag in- ledningsvis att beröra vissa grundläggande begrepp, de risker som en isolering kan innebära för en frihetsberövad, den internationella kritik som har riktats mot för isoleringen av intagna i häkte samt tidigare uttalanden från JO. Intagna i häkte har – precis som intagna i en kriminalvårdsanstalt – rätt att un- der vistas med andra intagna i gemensamhet (2 kap. 5 § häkteslagen [2010:611] och 6 kap. 1 § fängelselagen [2010:610]). Kriminalvården har möj- lighet att begränsa denna rätt i vissa situationer som anges i de båda lagarna. Några ytterligare möjligheter att begränsa rätten till gemensamhet har myndig- heten inte.46 Lagstiftningen saknar en definition av begreppet gemensamhet. Jag har dock tidigare uttalat att gemensamhet får anses förutsätta att en intagen vistas tillsammans med flera andra intagna. Det innebär att exempelvis sam- sittning (när två intagna vistas tillsammans) inte går att jämställa med en vis- telse i gemensamhet.47 Kriminalvården kan, enligt 2 kap. 5 § häkteslagen, i tre situationer neka en intagen i häkte att vistas i gemensamhet, nämligen om 1.den intagne är placerad i en annan förvaringslokal än i ett häkte och lokal- förhållandena inte tillåter gemensamhet, 2.det av säkerhetsskäl är nödvändigt att hålla den intagne avskild från andra intagna, eller 44Se JO:s inspektionsprotokoll från bl.a. häktet (dnr 416-2017 m.fl.). 45Se JO 2018/19 s. 146. 46Jfr JO 2018/19 s. 146 samt särskilt s. 157 och 158. JO 2018/19 s. 146. 2 0 2 0 /2 1 :J O1 KR I M I N A L V Å R D 3. det är nödvändigt för att genomföra en kroppsbesiktning. Vidare är det möjligt för åklagaren att begära rättens tillstånd att få belägga en häktad med restriktioner (24 kap. 5 a § första stycket ). Ett beslut om restriktioner får bl.a. avse inskränkningar i den häktades rätt att vistas i gemensamhet med andra intagna (6 kap. 2 § 2 häkteslagen). En intagen som inte ges möjlighet till vistelse i gemensamhet är avskild. För att tillgodose rätten till gemensamhet för de intagna som inte är avskilda har Kriminalvården ett antal gemensamhetshäkten. Dessa häkten är som regel inrättade i tidigare kriminalvårdsanstalter. Situationen för de intagna i ett ge- mensamhetshäkte uppvisar stora likheter med förhållandena i en kriminal- vårdsanstalt, och det innebär bl.a. att de intagna kan vistas tillsammans under stora delar av dagen, på en gemensamhetsavdelning eller i t.ex. en produktions- lokal.48 Även vissa andra häkten har gemensamhetsavdelningar. Kriminalvår- den har som regel inte några svårigheter att tillgodose rätten till gemensamhet för de intagna som är placerade på en gemensamhetsavdelning eller i ett gemen- samhetshäkte. Eftersom andelen häktade med restriktioner varierar har Kriminal- vården också ett behov av mer flexibla platser som kan användas för placering av både intagna med restriktioner och intagna utan restriktioner. Flexibiliteten innebär att en sådan cell från till en annan kan omvandlas från att vara en restriktionsplats till att bli en gemensamhetsplats. För att denna omvandling ska få någon betydelse för den intagne som är placerad i cellen, måste häktet ha tillgång till gemensamhetslokaler och den personal som behövs för att den intagne ska kunna ges möjlighet till vistelse i gemensamhet utan- för sin cell. Avskildhet kan leda till att en intagen blir isolerad. Enligt för behandling av fångar (de s.k. ) anses en intagen vara isolerad om han eller hon vistas i ensamhet under mer än , utan meningsfull mänsklig kontakt. En intagen anses vara långvarigt iso- lerad om han eller hon har vistats under sådana förhållanden i en period som överstiger 15 dagar.49 Jag vill understryka att isolering därmed inte är en synonym till avskildhets- placering. När jag i fortsättningen använder begreppet isolering avser jag de långtgående begränsningar av intagnas möjligheter att umgås med andra män- niskor som kan leda till psykisk eller fysisk ohälsa och som därför är att be- trakta som otillåtna. Isolering kan drabba alla kategorier intagna i häkte, oavsett om de formellt är avskilda eller om de har en laglig rätt till gemensamhet. Isolering kan medföra allvarliga konsekvenser för de frihetsberövade Isolering kan leda till att en intagen drabbas av t.ex. sömnlöshet, förvirring, hal- lucinationer och psykoser. En isolering behöver inte pågå för att 48Jfr t.ex. iakttagelserna vid inspektionen av häktet , häktesfilialen (JO:s protokoll, dnr O 39-2019). 49Se regel 44 i för behandling av fångar. KR I M I N A L V Å R D 2020/21:JO1 en intagen ska riskera sådana konsekvenser. Negativa hälsoeffekter kan uppstå redan efter ett par dagars isolering, och riskerna ökar med som den pågår. Det mest skadliga inslaget i isolering är att den reducerar de sociala kon- takterna till en nivå av social och psykologisk stimulus som många upplever som otillräcklig för att kunna bibehålla sin hälsa och sitt välbefinnande. Hur en intagen reagerar på en isolering är beroende av de personliga förutsättningarna, t.ex. om han eller hon har tidigare erfarenhet av att vara frihetsberövad.50 Ett sätt att motverka negativa konsekvenser av isolering är att erbjuda den intagne isoleringsbrytande åtgärder. En central del i frågan om isoleringens skadeverkningar är att den intagne är berövad meningsfull mänsklig kontakt. För att en åtgärd därför ska vara verkningsfull och isoleringsbrytande i ordets rätta bemärkelse måste den innebära att den intagne får en meningsfull mänsk- lig kontakt. Det kan t.ex. handla om att den intagne får ta emot besök, umgås med en annan intagen (samsittning) eller delta i aktiviteter tillsammans med kriminalvårdspersonal.