frsrdg · H804JO1 · 2020-11-10 00:00:00 — information för att patienterna ska ha möjlighet att fatta välgrundade beslut och frivilligheten i vården ska kunna garanteras. Obehöriga påtryckningar eller sanktioner får inte förekomma, men provtagning kan efter en individuell be- dömning utgöra en nödvändig förutsättning för att en viss behandling ska vara förenlig med grundläggande patientsäkerhetskrav. Varken eller har enligt sina remissvar nå- gon uppfattning om i vilken utsträckning liknande obligatorisk drogscreening förekommer även i andra regioner än de som är aktuella i dessa tre ärenden. JO har dock, bl.a. via några av anmälarna i dessa ärenden, fått uppgifter om att så är fallet. Det är enligt min mening angeläget att och Läkeme- delsverkets rekommendationer om läkemedelsbehandling vid adhd för- tydligas så att det uttryckligen framgår att denna typ av kroppsligt ingrepp för att säkerställa drogfrihet förutsätter en individuell bedömning och tydlig in- formation till patienten. Avslutningsvis vill jag upplysa om att JO inte prövar frågor om skadestånd. Uttalanden om kvarhållningsskyldighet på sjukhus enligt (Dnr 5238-2018) Beslutet i korthet: En tjänsteman inom anmälde ett sjukhus för att ansvarig hälso- och sjukvårdspersonal låter bli att tillämpa bestäm- melsen om kvarhållningsskyldighet i 24 § LVM. Ärendet väcker ett antal viktiga och centrala frågor, däribland om sjukvårdspersonal får använda våld och tvång för att hålla kvar en miss- brukare som inte önskar få vård på sjukhuset – och som inte heller har bedömts uppfylla kriterierna för tvångsvård enligt lagen om psykiatrisk tvångsvård – samt vilket våld och tvång som i sådana fall får användas. I beslutet resonerar chefsJO kring dessa frågor. Hon uttalar sig därefter om klinikens handläggning i ett enskilt fall och kritiserar verksamhetschefen vid en psykiatrisk klinik för att denne inte fattade ett kvarhållningsbeslut. Slut- ligen uppmärksammar chefsJO regeringen på behovet av en tydligare regle- ring på området, främst när det gäller vilket tvång som hälso- och sjukvårds- personal får använda inom ramen för kvarhållningsskyldigheten men också sådana åtgärder får pågå i väntan på en transport till ett LVM-hem. I en anmälan till JO framförde AA, i egenskap av områdes- chef för verksamhetsområdet (arbetsmarknads- och socialför- valtningen) i , klagomål mot vuxenpsykiatrin vid (NU-sjukvården) inom . AA anförde i huvudsak följande: 2 0 2 0 /2 1 :J O1 H Ä L S O - O C H S J U K V Å R D JO bör undersöka om NU-sjukvården inom samt ansvarig hälso- och sjukvårdspersonal låter bli att följa bestämmelsen om kvar- hållningsskyldighet enligt 24 § lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall (LVM) när det gäller personer som vårdas enligt den lagen. Under ett flertal år har kommunen fört diskussioner med företrädare för NU- sjukvården kring kvarhållningsskyldigheten. Gemensamt har man gått igenom lagtext och tidigare JO-uttalanden har förmedlats. har gjort flera försök för att få till en samsyn när det gäller kvarhållningsskyldigheten. Ingen förbättring har dock kommit till stånd, trots samtal och gemensamt arbete med NU-sjukvårdens egna rutiner kring personer som omhändertagits enligt LVM, upprättade avvikelserapporter i enskilda ärenden, möten med verksamhetsche- fer inom och diskussioner med företrädare för läkare. Fortfa- rande skrivs klienter som vårdas enligt LVM ut från NU-sjukvårdens olika slu- tenvårdsavdelningar. Skälen för detta har varierat: den enskilde har inte önskat stanna kvar, patienten har hotat med våld om denne inte släpps ut, och det har inte funnits någon vårdform för att behålla klienten. Vidare redogjorde AA för ett konkret fall där hon ansåg att den vid handlat i strid med kvarhållnings- skyldigheten. AA uppgav bl.a. följande: omhändertogs BB för vård enligt LVM efter ett beslut av kammarrätten. BB placerades på ett LVM-hem i (SiS) regi. beslutade SiS, i enlighet med 27 § LVM, att BB skulle beredas vård utanför LVM-hemmet vid ett HVB-hem. BB avvek dock dagen efter sin ankomst till HVB-hemmet. , , omhändertogs BB av . Polisen transporterade BB till den vid och informerade sjuk- vårdspersonalen om att BB hade avvikit från LVM-vård. Såväl som SiS informerade även sjukhuspersonalen om kvarhållningsskyldigheten enligt 24 § LVM. Läkare på kliniken konstaterade emellertid att det inte fanns något vårdbehov. Eftersom BB inte ville stanna kvar på sjukhuset skrev en lä- kare ut honom från kliniken. I strid med vårdgivarens egen rutin informerade sjukhuspersonalen inte heller LVM-hemmet om att BB hade lämnat kliniken. blev BB på nytt omhändertagen av , som höll kvar BB i avvaktan på transport till LVM-hemmet. Till anmälan bifogade AA vissa handlingar, bl.a. socialjoursrapporter, en avvikelserapport upprättad med anledning av den aktuella händelsen samt NU- sjukvårdens rutindokument Om en patient vägrar vård enligt HSL och det sam- tidigt finns ett LVM-beslut (version 8). JO uppmanade berörd styrelse inom att yttra sig över uppgifterna i AA:s anmälan. JO begärde att få ta del av BB:s patient- journal för den aktuella tidsperioden samt regionens och sjukhusets lokala ru- tiner i det hänseende som är aktuellt här. H Ä L S O - O C H S J U K V Å R D I remissvaret från styrelsen för NU-sjukvården, som upprättats av verksam- hetschefen för den psykiatriska slutenvårdskliniken vid Norra läns- sjukhus, anfördes följande: Verksamheten har en rutin för LVM-vård som ska vara väl känd bland persona- len som jobbar i verksamheten. Verksamheten har också fått möj- lighet till hjälp av väktare alternativt ordningsvakt vid akuta lägen där patient, som vårdas enligt lagen om vård av missbrukare i vissa fall (LVM), uppvisat ett allvarligt hotande och våldsamt beteende. I några särskilt utsatta situationer har verksamheten tidigare varit tvungen att öppna dörren för patienten då arbetsmiljön varit allvarligt hotad för personal och att det varit av så pass akut karaktär att det inte funnits rimlig chans att hinna tillkalla väktare, ordningsvakt eller polis. I det aktuella fallet var patienten på psykiatriska akutmottagningen. Enligt anteckningar av primärjour, bedömdes inte patienten vara i behov av vård men erbjöds ändå inläggning. Patienten avvisade detta erbjudande och hotade personalen så pass allvarligt att de tvingades släppa ut patienten. Enligt an- teckning kontaktades då socialjouren och det meddelades från verksam- heten att det inte föreligger något vårdbehov och att en handräckning kan ske direkt till behandlingshemmet patienten avvikit ifrån. Vid tillfället gjordes också en bedömning om patienten i stället var i behov av LPT-vård, enligt lag om psykiatrisk tvångsvård (LPT), men bedöm- ningen var att det inte fanns de kriterier som krävs för tvångsvård. Bedöm- ningen är att aktuell personal bedömt de rutiner NU-sjukvården har, men att man hamnade i en allvarlig arbetsmiljösituation och därför släppte ut patienten från vår akutmottagning. Verksamheten har efter denna händelse fått till ett samarbete med NU-sjukvårdens säkerhetsenhet. Detta medför att verksam- heten vid akuta farliga situationer, kan få tillgång till de väktare/ordningsvakter som finns på sjukhuset samt att de, om möjligt, kan kalla in förstärkning från det vaktbolag som sjukhuset har avtal med. Givetvis kan en person som är drogpåverkad uppfattas som allvarligt psykiskt störd men enligt kriterierna för LPT-vård är detta inte att betrakta som en allvarlig psykisk störning och därigenom faller möjligheten till psykiatrisk tvångsvård. Rutinen, som är medskickad som kopia, ska omarbetas och där kommer det nu i text att framgå att sjukhusets ordningsvakt, alternativt väk- tare, ska kontaktas för att hjälpa till att kvarhålla patienten på sjukhuset. I detta yttrande besvaras endast det enskilda fallet som finns beskrivet och inte alla mer generella påståenden som görs. Kliniken vårdar regelbundet patienter med LVM, som är i behov av sjukhusvård, där patienten sedan förs över till LVM-hem. Aktuella befattningshavare som var direkt inblandade i vården och att patienten släpptes ut från vårdavdelningen, har fått ärendet för att få en möjlighet att yttra sig. Verksamheten har en regelbunden kontakt med i . Vi försöker få till ett bra samarbete och ändrar nu den skriftliga rutinen för att den bättre ska harmonisera med de synpunkter vi har fått från social- tjänsten i . Störst problem uppstår när personen, som det tagits ett LVM-beslut för, lämnas av polis på NU-sjukvårdens akutmottagning och där läkaren sedan gör en bedömning att det inte finns något vårdbehov på sjukhuset. Då är patienten hos oss, inget vårdbehov föreligger, men vi har enligt en skyldighet att kvarhålla patienten i väntan på trans- port till SiS-institution. Denna transport tar oftast innan den kan verkställas. Under den tiden ska patienten i så fall skrivas in på vårdav- delning och kvarhållas, trots att det inte bedömts finnas ett vårdbehov. Av klinikens rutin ”Om patient vägrar vård enligt HSL och det finns ett LVM-beslut” framgår i huvudsak följande: 2 0 2 0 /2 1 :J O1 H Ä L S O - O C H S J U K V Å R D 1.Framkommer det i samtalet att patienten vill lämna avdelningen, försök att prata patienten tillrätta. 2.Upplys patienten om det olämpliga i att lämna avdelningen och att av- delningen har skyldighet att kvarhålla patienten mot hans/hennes vilja. Skall dokumenteras i journalen. 3.Gör en LPT-bedömning för att utesluta att patienten kan konverteras. 4.Försök få till stånd ett samtal mellan patient och socialtjänst i förhopp- ning om att de kan övertyga patienten att frivilligt stanna på avdel- ningen. 5.Om patienten ändå vill lämna avdelningen har verksamhetschef och överläkare på delegation av verksamhetschef laga befogenheter att vidta de tvångsåtgärder som i det aktuella fallet bedöms som nödvän- diga för att kvarhålla patienten. I dessa fall får enligt 24 kap. 2 § brotts- balken det våld brukas som med hänsyn till omständigheterna är för- svarligt för att förhindra att patienten lämnar avdelningen och för att upprätthålla ordningen på avdelningen. 6.Kontakta socialnämnden så att de begär polishandräckning för överfö- ring av patienten till ett LVM-hem. Vid behov av somatiska undersök- ningar som inte kan utföras via konsult på avdelningen […] medföljer personal. 8.Skulle patienten trots ovanstående åtgärder avvika SKA polisen, soci- altjänsten samt behandlingshemmet kontaktas med inform- ation om detta. 9.För patient med beslut om LVM som vårdas på somatisk avdelning an- svarar inte med personal. AAfick möjlighet att kommentera remissvaret och anförde i huvudsak följ- ande: Såväl som andra kommuner inom upptagningsområde har fått veta att personer som ska hållas kvar enligt 24 § LVM har släppts ut från . Med anledning av detta förekom och ett flertal möten med företrädare på chefsnivå för och klinikledningen för slutenvårdspsyki- atrin. Syftet med mötena var att nå en samsyn om ansvarsfördelning och age- rande i dessa situationer. NU-sjukvården påtalade då att arbetsmiljöskäl kunde vara ett hinder för kvarhållningsskyldigheten. Möjligheten för NU-sjukvården att ta fram rutiner för att säkra personalens arbetsmiljö i dessa situationer dis- kuterades som en lämplig och nödvändig åtgärd. Trots att det rådde konsensus om vikten av att ha rutiner för att säkerställa att personer i trängande behov av LVM-vård eller med beslut om LVM-vård inte kan tvinga sig till att bli ut- släppta genom ett aggressivt beteende, framgår det av NU-sjukvårdens re- missvar att man inte inlett något samarbete med sin egen säkerhetsavdelning förrän saken blivit uppmärksammad av JO genom kommuns an- mälan. I ett beslut anförde chefsJO följande: Vård enligt lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall (LVM) ska inledas på sjukhus, om förutsättningarna för sjukhusvård är uppfyllda och det H Ä L S O - O C H S J U K V Å R D anses lämpligt med hänsyn till den planerade vården i övrigt (24 § första stycket LVM). Om någon behöver sjukhusvård , ska han eller hon ges tillfälle till sådan vård (24 § andra stycket LVM). Verksamhetschefen för den sjukhusenhet där missbrukaren vistas ska se till att socialnämnden eller genast underrättas, om missbrukaren önskar lämna eller re- dan har lämnat sjukhuset. Verksamhetschefen ska besluta att missbrukaren ska hindras från att lämna sjukhuset som det behövs för att säkerställa att missbrukaren kan föras över till ett LVM-hem (24 § tredje stycket LVM). Eftersom det kan röra sig om ett relativt snabbt förlopp när det väl har fram- gått att en missbrukare vill lämna sjukhuset, har det ansetts nödvändigt att också verksamhetschefen kan anlita hjälp för en transport till LVM-hemmet.21 I de fall verksamhetschefen är skyldig att hålla kvar missbrukaren enligt 24 § LVM har han eller hon därför också möjlighet att begära biträde av Polismyn- digheten eller Kriminalvården för att föra missbrukaren till ett LVM-hem (45 § första stycket 3 LVM). Kvarhållningsskyldigheten utgör inte något avsteg från principen om själv- bestämmande och frivillighet inom hälso- och sjukvården. Om patienten inte vill ha sjukhusvård ska det respekteras. Det kan alltså inte bli fråga om att hålla kvar patienten på sjukhuset för behandling. Patienten är dock berövad friheten redan genom beslutet om omhändertagande enligt LVM.22 Enligt den tidigare lydelsen av 24 § tredje stycket LVM, som gällde före lagändringen , fick verksamhetschefen besluta att hålla kvar missbrukaren till dess transport till ett LVM-hem kunde ordnas. Det fanns alltså inte någon skyldighet att hålla kvar missbrukaren. I samband med lagändringen anförde regeringen bl.a. följande:23 Ett beslut om ingripande [med stöd av LVM, JO:s anm.] måste föregås av noggranna överväganden, och utgå ifrån att vård i frivilliga former inte kan komma ifråga. Det måste därför finnas garantier för att den beslutade tvångsvården verkligen kan genomföras. Det kan ses som ett väsentligt rättsskydd för patienten, eftersom dennes vilja att avbryta pågående absti- nensbehandling inte sällan är ett uttryck för den ambivalens som kan finnas inför den förestående vården. Motivationen kan ändras , och det gäller naturligtvis inte minst i inledningen av behandlingen, innan läget har stabiliserats för patienten. Därtill kommer att en avbruten abstinensbehand- ling kan innebära stora risker för patientens liv och hälsa. […] Enligt reger- ingen är det, såväl ur ett samhälls- som ett patientperspektiv, av starkt in- tresse att patienten inte kan avvika. Lagbestämmelsen bör därför ändras på så sätt att det framgår att verksamhetschefen skall vidta åtgärder för att hindra en patient att lämna sjukhuset så att denne hålls kvar i avvaktan på att de praktiska arrangemangen kring överföringen till LVM-hemmen kan ordnas. Det bör understrykas att skyldigheten att vidta åtgärder för att hindra en patient att lämna sjukhuset i första hand bör innebära att patienten via motiverade samtal förmås stanna kvar på avdelningen. Kvarhållningen bör ske under kortast möjliga tid och under former som inte äventyrar pati- entsäkerheten och som är etiskt godtagbara. […] Regeringen […] vill i det sammanhanget erinra om att inga behandlingsinsatser eller åtgärder får 1987/88:147 s. 111. 1987/88:147 s. 83 f. 2004/05:123 s. 38 f. 2 0 2 0 /2 1 :J O1 H Ä L S O - O C H S J U K V Å R D vidtas i strid med patientens uttryckliga vilja som patienten aktivt hålls kvar och hindras lämna avdelningen. I det betänkande som låg till grund för den citerade propositionen fördes föl- jande resonemang om en tillämpning av bestämmelserna om nöd och nödvärn i 24 kap. (BrB):24 Även om kvarhållning skall vara ”kortast möjliga tid” kan det under denna begränsade tid inträffa att patientens psykiska tillstånd förvärras vilket mo- tiverar tvångsvård med stöd av LPT, exempelvis vid delirium tremens och amfetaminpsykos, vilka båda är exempel på en allvarlig psykisk störning. Om beslut om LPT fattas bortfaller naturligtvis vårdbehovet enligt LVM som patienten i stället vårdas med stöd av LPT. Men även om LPT inte är tillämplig kan patienten naturligtvis ändå un- der kvarhållningstiden uppträda hotfullt och utåtagerande mot både perso- nal och medpatienter. Frågan uppkommer då inom vilka gränser personalen kan agera. Denna situation skiljer sig naturligtvis inte från andra där en pa- tient som vårdas med stöd av HSL uppträder på ett hotfullt och aggressivt sätt. I flertalet fall kan personalens uppträdande ha en lugnande inverkan, men om detta inte hjälper kan det naturligtvis bli aktuellt att tillämpa be- stämmelsen om nödvärnsrätt i 24 kap. 1 § BrB. De åtgärder som vidtas måste vara försvarliga med hänsyn till angreppets beskaffenhet, det angrip- nas betydelse och omständigheterna i övrigt. Med tanke på att tiden för kvarhållning skall vara kortast möjliga bör exempelvis tvångsmedicinering i form av lugnande medel betraktas som en direkt oförsvarlig åtgärd. Även nödbestämmelsen i 24 kap. 4 § BrB kan i vissa fall vara tillämplig. Denna tillämpas vid kollision mellan två intressen och när ”den fara som hotar det ena intresset kan avvärjas endast genom ett intrång i det andra intresset” (SOU 1988:7 s. 81). De intressen som rättsordningen skyddar är liv, hälsa och egendom. När det finns förutsättningar för tvångsvård enligt lagen (1991:1128) om psy- kiatrisk tvångsvård (LPT) får hälso- och sjukvården hålla kvar patienten till dess beslut har fattats i frågan om intagning med stöd av LPT. Under den tiden får hälso- och sjukvårdspersonalen använda det tvång som är nödvändigt för att hindra patienten att lämna den avdelning där patienten vistas. Under vissa förutsättningar får patienten även kortvarigt spännas fast med bälte eller lik- nande anordning eller kortvarigt hållas avskild från de andra patienterna (6 och 6 a §§ LPT). Ett LVM-hem kan också besluta om att en missbrukare ska hållas avskild för att bl.a. hindra att han eller hon avviker från LVM-hemmet (34 § andra stycket LVM). När det gäller kvarhållning enligt 24 § LVM finns det däremot inte någon bestämmelse som uttryckligen ger sjukhuset rätt att låsa in den enskilde i avvaktan på transport till ett LVM-hem. I 24 kap. 2 § finns en bestämmelse om laga befogenhet att an- vända våld. I bestämmelsens första stycke föreskrivs följande: Rymmer den som är intagen i kriminalvårdsanstalt eller som är häktad, an- hållen eller annars berövad friheten eller sätter han eller hon sig med våld eller hot om våld till motvärn eller gör han eller hon på annat sätt motstånd mot någon som han eller hon står under uppsikt av, när denne ska hålla honom eller henne till ordningen, får det våld användas som med hänsyn till omständigheterna är försvarligt för att rymningen ska hindras eller 24Se Tvång och förändring – Rättssäkerhet, vårdens innehåll och eftervård (SOU 2004:3 s. H Ä L S O - O C H S J U K V Å R D Detsamma ska gälla om någon annan än de som har nämnts gör motstånd i ett sådant fall. Enligt lagkommentaren omfattar bestämmelsen inte bara intagna i kriminal- vårdsanstalt, häktade och anhållna, utan även intagna för psykiatrisk vård enligt LPT eller enligt lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård, LRV, samt de som är omhändertagna i särskilda hem enligt lagen (1990:52) med särskilda bestäm- melser om vård av unga, under förutsättning att den intagne är berövad friheten. 25Att anstalter eller hem är öppna i den meningen att det saknas murar, galler, stängsel eller särskild säkerhetsbevakning utesluter inte att de intagna är berö- vade friheten. Det avgörande är att de intagna är tvungna att vistas i anstalten eller hemmet. Berövad friheten är även den som är tillfälligt omhändertagen enligt polislagen eller enligt lagen (1976:511) om omhändertagande av beru- sade personer m.m. I bestämmelsen anges inte uttryckligen vem det är som får använda våld. I första hand åsyftas den personal vid kriminalvårdsanstalt, sjuk- hus eller hem som är skyldig att hindra rymning samt en polis eller ordnings- vakt som omhändertagit någon enligt nämnda lagar. Befogenheten utvid- gas dock enligt 24 kap. 5 § till var och en som hjälper honom eller henne. JO har tidigare uttalat sig i frågor som rör bl.a. hälso- och sjukvårdens ansvar för att en patient som är omhändertagen eller vårdas med stöd av LVM inte avviker från sjukhuset. I JO 2012/13 s. 337 behandlade JO frågan om sjukhusets handlingsutrymme när en patient agerar på ett hotfullt sätt och önskar lämna vårdinrättningen. JO uttalade bl.a. att förarbetena inte ger någon närmare led- ning i frågan om vilka åtgärder som får vidtas för att hindra en missbrukare från att lämna sjukhuset. Hon anförde att sjukhuset självfallet i första hand bör försöka förmå patienten att stanna på avdelningen genom motiverande samtal. När detta inte fungerar kan det emellertid vara nödvändigt att personalen vid vårdinrättningen använder ”ett visst mått av våld” för att förhindra att patienten avviker från LVM-vården. I det aktuella fallet ansåg JO bl.a. att kliniken inte hade vidtagit tillräckliga åtgärder för att hålla kvar patienten eftersom det fun- nits utrymme för kliniken att agera inom de ramar som nödvärns- och nödbe- stämmelserna medgav. JO anförde också att det i den uppkomna situationen ankom på verksamhetschefen att med stöd av 45 § LVM begära omedelbar polishandräckning. I JO 2016/17 s. 132 behandlades bl.a. frågan när kvarhållningsskyldigheten inträder. I ärendet anförde att en kvarhållningsskyldighet enligt 24 § LVM torde inträda när personen önskar lämna sjukhuset och föreligga från det att personen uttryckt vilja att lämna sjukhuset fram till dess att transporten till LVM-hemmet anländer. Stf JO Hans Ragne- malm uttalade dock att det inte i alla situationer kan krävas att patienten har ”uttryckt vilja” att lämna sjukhuset för att kvarhållningsskyldigheten ska 25Se m.fl., (, ), kommentaren till 24 kap. 2 § under rubriken av kriminalvårds- eller sjukhuspersonal. 2 0 2 0 /2 1 :J O1 H Ä L S O - O C H S J U K V Å R D Enligt JO måste verksamhetschefens bedömning av patientens avsikter grundas på all tillgänglig information. I det aktuella fallet hade bl.a. socialtjäns- ten informerat sjukhuset om att det fanns en risk för att missbrukaren skulle avvika och denne hade även avvikit från sjukhuset dagen innan. Missbrukaren ville inte heller ha någon vård och hotade med att lämna sjukhuset. Enligt JO var omständigheterna sammantaget sådana att kvarhållningsskyldigheten hade inträtt. I JO 2016/17 s. 571 gjorde stf JO Hans Ragnemalm vissa uttalanden om hur personal vid LVM-hem för särskilt noggrann tillsyn (se 23 § LVM) bör hantera situationer där den som tvångsvårdas enligt LVM agerar på ett sådant sätt att han eller hon är en risk för personalens eller för andra intagnas säkerhet. JO konstaterade att LVM saknar en särskild bestämmelse om befogenhet för hem- mets personal att använda våld för att hindra någon att olovligen lämna hem- met. Vidare uttalade JO att den som tvångsvårdas i ett LVM-hem för särskilt noggrann tillsyn är frihetsberövad och att bestämmelsen i 24 kap. 2 § brotts- balken om rätt att bruka våld för att hindra att någon olovligen avviker således omfattar personalen vid ett sådant LVM-hem.26 Vidare uttalade han bl.a. föl- jande: När någon tvångsvårdas vid ett LVM-hem är utgångspunkten den att han eller hon ska hindras från att olovligen lämna hemmet. Som framgår av det ovan anförda har personalen befogenhet att använda våld för att hålla kvar en intagen som försöker lämna hemmet eller uppträder våldsamt. Syftet med LVM-vården är dock att motivera den enskilde att ta emot vård och stödinsatser på frivillig grund. Detta syfte med tvångsvården måste vägas in i bedömningen av vilket våld som är försvarligt att använda för att hindra att någon olovligen lämnar LVM-hemmet. Med hänsyn till vårdens syfte framstår det dock inte som rimligt att personalen vid ett LVM-hem använ- der ett lika kraftfullt våld som det våld som t.ex. personalen vid en krimi- nalvårdsanstalt får bruka för att hindra någon från att rymma.