bet · H801KU10 · 2020-11-30 00:00:00 — Delning kan dock inte ersätta gemensam beredning. arbetar man med ansvarsprincipen (bet. 2017/18:KU20 s. 420). Den innebär att varje departement och statsråd ansvarar för sina områden även i händelse av kris. Det finns inom rutiner för att säkerställa informationsöverföring mellan departementen och mellan departementen och Statsrådsberedningen vid allvarliga situationer inom departementens ansvarsområden (bet. 2017/18:KU20 s. 421). Slutligen kan nämnas det enligt § förordningen med instruktion för i Statsrådsberedningen finns ett säkerhetspolitiskt råd för utbyte av information om säkerhetspolitiska frågor. Rådet biträds av ett kansli. Rådet har inrättats för att regelbundet kunna diskutera en samordnad hantering av frågor som rör säkerhet i bred bemärkelse. Statsministern leder rådets möten, där även vice statsministern, utrikesministern, försvarsministern och inrikesministern deltar. Även andra statsråd kan vid behov delta i rådets arbete, liksom vissa statssekreterare. Det gäller även företrädare för myndigheter som är direkt berörda och som får göra föredragningar för rådet. Det är inte något berednings- eller beslutsorgan och ingår inte i den formella beredningsprocessen i . Frågor som diskuterats i rådet bereds vid behov vidare av ansvariga departement. Det förs inte några protokoll vid rådets möten. diarieförs dagordning och en tjänsteanteckning av vilken bl.a. framgår vilka som deltog vid mötet. I en promemoria från Statsrådsberedningen med svar på frågor från utskottet i ett tidigare granskningsärende anges att har en strategisk uppgift, inte en operativ (bet. 2017/18:KU20 del 2 s. 579). Ledningens ansvar och allmänna uppgifter vid myndigheter Enligt 2 § myndighetsförordningen (2007:515) leds en myndighet av en myndighetschef (enrådighetsmyndighet), en styrelse (styrelsemyndighet) eller en nämnd (nämndmyndighet). Myndighetens ledningsform anges i myndighetens instruktion eller i någon annan författning. Myndighetens ledning ansvarar, enligt 3 §, inför regeringen för verksamheten och ska se till att den bedrivs effektivt och enligt gällande rätt och de förpliktelser som följer av medlemskap i unionen, att den redovisas på ett tillförlitligt och rättvisande sätt samt att myndigheten hushållar väl med statens medel. Anställningar och uppdrag vid Försvarsmakten Arbetstagare vid förvaltningsmyndigheter som lyder under regeringen anställs enligt 12 kap. 5 § regeringsformen av regeringen eller av den myndighet som regeringen bestämmer. Enligt 23 § myndighetsförordningen anställs myndighetschefer av regeringen och annan myndighetspersonal av myndigheten, om inte annat föreskrivs (1 §). Av 24 § förordningen (2007:1266) med instruktion för Försvarsmakten framgår att överbefälhavaren är myndighetschef för . Vid myndigheten finns en generaldirektör som är ställföreträdande chef. Regeringen beslutar om anställning som generaldirektör, chef för enheten för underrättelse- och säkerhetstjänst, försvarsinspektör för hälsa och miljö, general och amiral. Av 25 § följer att regeringen efter förslag från Försvarsmakten beslutar om anställning som generallöjtnant, viceamiral, chefsjurist, ekonomidirektör och personaldirektör. Regeringen beslutar efter förslag från Försvarsmakten även om placering på de befattningar som anges i bilaga 2 till förordningen. I fråga om Högkvarteret innefattar dessa chef för ledningsstaben, produktionschef, insatschef, chef för säkerhetsinspektionen samt flygsäkerhetsinspektör. I fråga om internationella befattningar innefattar dessa försvarsattaché, chef för den svenska delegationen till Neutrala nationernas i samt militär rådgivare vid ständiga delegation vid . Övriga anställningar och placeringar på befattningar beslutas av Försvarsmakten. Säkerhetsskyddslagen (2018:585) gäller för den som till någon del bedriver verksamhet som är av betydelse för säkerhet eller som omfattas av ett för förpliktande internationellt åtagande om säkerhetsskydd (säkerhetskänslig verksamhet). Lagen trädde i kraft . Som framgår ovan har huvuddelen av det som förevarit kring den aktuella personen ägt rum före . Här ges därför i huvudsak en översikt av den lagstiftning som gällde före detta datum. Av 7 § säkerhetsskyddslagen (1996:627) framgick att säkerhetsskyddet skulle förebygga 1) att uppgifter som omfattas av sekretess och som rör rikets säkerhet (hemliga uppgifter) obehörigen röjs, ändras eller förstörs (informationssäkerhet), 2) att obehöriga får tillträde till platser där de kan få tillgång till sådana uppgifter eller där verksamhet som har betydelse för rikets säkerhet bedrivs (tillträdesbegränsning) och 3) att personer som inte är pålitliga från säkerhetssynpunkt deltar i verksamhet som är av betydelse för rikets säkerhet (säkerhetsprövning). Säkerhetsskyddet skulle även i övrigt förebygga terrorism. Vid utformningen av informationssäkerhet skulle enligt säkerhetsskyddslagen behovet av skydd vid automatisk informationsbehandling beaktas särskilt (9 §). Det saknades en definition av begreppet rikets säkerhet i säkerhetsskyddslagen. I stället skulle myndigheter och andra som omfattades av säkerhetsskyddsförordningen (1996:633) undersöka vilka uppgifter i deras verksamhet som skulle hållas hemliga med hänsyn till rikets säkerhet och vilka anläggningar som krävde ett säkerhetsskydd med hänsyn till rikets säkerhet eller skyddet mot terrorism, enligt 5 § säkerhetsskyddsförordningen. Resultatet skulle dokumenteras i en säkerhetsanalys. Den som regeringen bestämde skulle kontrollera säkerhetsskyddet hos myndigheter och andra som lagen gällde för samt hos anbudsgivare och leverantörer som träffat ett säkerhetsskyddsavtal (31 §). Enligt 23 § säkerhetsskyddsförordningen (1996:633) gällde att innan en person fick anställas eller på annat sätt delta i verksamhet skulle registerkontroll göras om anställningen eller deltagandet hade placerats i säkerhetsklass. Registerkontroll fick endast göras om den som säkerhetsprövningen avsåg kunde antas komma att anställas eller på annat sätt delta i den aktuella verksamheten. Om det fanns synnerliga skäl fick kontroll göras utan ett sådant antagande. Enligt 39 § säkerhetsskyddsförordningen gällde att säkerhetsskyddet skulle kontrolleras av Försvarsmakten när det gällde , Försvarshögskolan och de myndigheter som hör till Försvarsdepartementet, och Säkerhetspolisen när det gällde övriga myndigheter utom Justitiekanslern. Om det vid utövandet av tillsynen över säkerhetsskyddet konstaterades brister som trots påpekanden inte rättades till, skulle tillsynsmyndigheten enligt 48 § anmäla förhållandet till regeringen. Om det vid säkerhetsprövning hos en statlig myndighet kom fram att en person som redan var anställd vid myndigheten måste anses olämplig från säkerhetssynpunkt för sin befattning, skulle myndigheten enligt 49 § säkerhetsskyddsförordningen anmäla detta till regeringen. I 7 kap. 3 § i den nu gällande säkerhetsskyddsförordningen (2018:658) anges att om det vid tillsynen över säkerhetsskyddet konstateras allvarliga brister som trots påpekanden inte rättas till, ska Säkerhetspolisen eller Försvarsmakten anmäla förhållandet till regeringen. Samordningen och informationshanteringen inom uppmärksammades av utskottet i samband med granskningen av regeringens krishantering i samband med flodvågskatastrofen 2004 (bet. 2005/06:KU8 s. 203). Utskottet konstaterade att informationsutbytet mellan Utrikes-departementet, som var huvud- och samordningsansvarigt, och andra departement inte fungerade. En statssekreterargrupp bildades som i sin tur tog initiativ till en kontaktmannagrupp för att underlätta kontakterna mellan berörda departement. Sedan statssekreterargruppen bildats förbättrades samordningen. Vidare konstaterades att flera statsråd hade haft information i ett förhållandevis tidigt skede och att de också varit i kontakt med sina departement, men att de även borde ha sett till att underrätta andra statsråd och statsministern (bet. 2005/06:KU8 s. 206 f.). granskade utskottet regeringens styrning av förvaltningsmyndigheter (bet. 2012/13:KU10 s. 80 f.). Bland annat framhöll utskottet att i regeringens styrande funktion ingår en skyldighet att leda den statliga förvaltningens verksamhet, vilket förutsätter att regeringen följer myndigheternas verksamhet och vid behov ser till att vidta de åtgärder som är nödvändiga från ett styrningsperspektiv. Oaktat formerna för regeringens styrning och det ansvar som regeringen ger myndighetsledningar gäller alltjämt att regeringen är ansvarig inför för rikets styrelse. Vid granskningen av regeringens agerande i samband med Transportstyrelsens it-upphandling väcktes frågor om förmedlingen av information inom när det gällde frågor av betydelse för rikets säkerhet. Granskningen väckte också frågor om information inom departementen till statsråden och mellan statsråden inklusive statsministern. Enligt utskottet hade och inte varit tillräckligt samordnade i hanteringen av frågor med anledning av Transportstyrelsens outsourcing. Information fanns förhållandevis tidigt vid dessa departement som sammantaget visade på allvaret i situationen, vari problemen bestod samt behovet av skyndsamma åtgärder vid inte minst Transportstyrelsen. De två departementen hade i alltför stor utsträckning agerat var för sig, vilket gått ut över möjligheten att gemensamt skaffa sig en bättre bild över läget och med den som grund överväga vad som ytterligare kunde göras för att hantera situationen. Försvarsdepartementet informerades av , och i samband med det inleddes en dialog med Försvarsmakten. Först fick Statsrådsberedningen information om outsourcingen och de problem och säkerhetsrisker som var förknippade med den. Då hade gått från det att och senare fått informationen. Det tog innan statsministern fick informationen. Utskottet såg allvarligt på att det tog så pass innan statsministern nåddes av informationen om en händelse av detta slag. I den sammantagna bedömningen av statsrådens ansvar tog utskottet utgångspunkt i ansvarsprincipen, som i regeringsarbetet innebär att varje departement och statsråd ansvarar för sina områden även i händelse av kris. I det aktuella fallet låg ansvaret för den myndighet där problemen uppkom, dvs. Transportstyrelsen, hos och infrastrukturministern. Ansvaret för den myndighet som fick information om riskerna med outsourcingen och som agerade gentemot Transportstyrelsen, dvs. Säkerhetspolisen, låg hos och inrikesministern. Det ansvar som ålåg övriga departement och statsråd var därmed i första hand att efter att information förmedlats till dem hantera konsekvenserna inom sina respektive områden. Enligt utskottet blev dåvarande inrikesministern förhållandevis tidigt informerad av sitt departement om det inträffade och han bör då ha varit tillräckligt insatt för att förstå behovet av att följa utvecklingen och säkerställa att berörda departement och Statsrådsberedningen blev informerade. , och då inte minst inrikesministerns statssekreterare, brast i dessa avseenden. Det gällde både samordningen med och kommunikationen med Statsrådsberedningen. Ansvaret för dessa brister åvilade statsrådet. Vidare noterade utskottet att inrikesministern under hela den aktuella perioden inte tog upp händelsen och dess konsekvenser med vare sig statsministern eller infrastrukturministern. Det framstod för utskottet som självklart att händelser av detta allvarliga slag bör tas upp direkt med statsministern och andra berörda statsråd. När det gällde dåvarande infrastrukturministern fick hon i ett mycket sent skede information om det inträffade. kunde konstateras att informationen fanns tidigt i hennes departement. Det var enligt utskottet uppseendeväckande att en fråga av detta slag – att en myndighet under hennes ansvarsområde medvetet agerat på ett sätt som medfört risker för rikets säkerhet och att en förundersökning inletts – inte tagits upp mellan henne och hennes dåvarande statssekreterare. Ansvaret för den bristfälliga relationen dem emellan åvilade statsrådet. Som statsråd hade dåvarande infrastrukturministern även ansvar för de otillräckliga kontakterna mellan och samt för att inte informerade Statsrådsberedningen om de risker för rikets säkerhet som uppkommit inom hennes ansvarsområde. Försvarsministern hade till uppgift att hantera konsekvenserna av det inträffade för Försvarsmakten. Enligt utskottet agerade försvarsministern på ett rimligt sätt i den uppkomna situationen, och han hade skäl att utgå från att även Statsrådsberedningen hade fått den information han själv fick. Den ansvarsprincip som gäller inom om att varje departement och statsråd ansvarar för sina myndigheter får inte medföra att all information stannar inom respektive departement. Principen kan enligt utskottet inte heller innebära att ett statsråd i varje situation kan utgå från att information överförts inom andra delar av på det sätt som är avsett. Om principen inte hade följts så strikt i detta fall hade Statsrådsberedningen kunnat nås av informationen om det inträffade tidigare. Som regeringschef och chef för har statsministern det övergripande ansvaret för regeringens och arbete. Detta innebär att han eller hon bl.a. ansvarar dels för att har rutiner för informationsöverföring, dels för att dessa rutiner fungerar. finns rutiner för att säkerställa informationsöverföring mellan departementen och mellan departementen och Statsrådsberedningen vid allvarliga situationer inom departementens ansvarsområden. Utskottet kunde konstatera att tillämpningen av rutinerna i detta fall hade brustit. Statsministern bar det yttersta ansvaret för att rutinerna inte hade fungerat. Genom skrivelser som sänts till har utskottet begärt svar på vissa frågor. Som svar har utskottet fått promemorior från , och Försvarsdepartementet (bilaga A3.6.2–5). Av svaren framgår att informerade muntligen om att myndigheten gjort bedömningen att en anställd i var olämplig för sin befattning ur säkerhetssynpunkt. Enligt hade den aktuella personen inte varit sanningsenlig i fråga om vissa meriter vid ansökan om anställning i myndigheten. Det framgick av informationen i vilken säkerhetsklass den anställda hade varit placerad och att personen tidigare varit anställd i Försvarsmakten. Av informationen framgick även att hade vidtagit ett flertal åtgärder med anledning av det inträffade, bl.a. att ta den anställda ur tjänst och att informera Försvarsmakten. Vidare framgår av svaren att justitie- och inrikesminister och statssekreterare informerades av tjänstemän i om den information som inkommit från . fick Försvarsdepartementet på tjänstemannanivå kortfattad och övergripande information för kännedom från . Av denna information framgick att en anställd i inte hade varit sanningsenlig i fråga om vissa meriter vid ansökan om en anställning i myndigheten och att personen tidigare hade varit anställd i Försvarsmakten. Vidare framgick av informationen att hade tagit personen ur tjänst och också informerat Försvarsmakten. Med utgångspunkt från den information som hade gjordes bedömningen att det inte fanns ett behov av att informera Statsrådsberedningen. Vidare framgår att lämnade in en skriftlig anmälan i enlighet med den då gällande säkerhetsskyddsförordningen (1996:633). I anmälan fanns uppgifter om vilket datum beslut om att säkerhetsklassningen skulle upphöra hade fattats, vilken befattning den anställda hade haft och i vilken säkerhetsklass personen hade varit placerad. Det framgår också av svaren att följde upp ärendet vid ett möte med ledning. informerade då om att myndigheten med anledning av det inträffade arbetade med att utveckla processerna för rekrytering. I svaren anges också att innan Dagens Nyheters rapportering började bedömdes frågan ha hanterats klart inom . Inrikesminister [16] informerades med anledning av Dagens nyheters rapportering om informationen från . Innan Dagens Nyheters rapportering började bedömdes det inte finnas något behov av att informera inrikesminister . I svaren anges också att det faktum att medierna rapporterade om frågan och att ligger inom inrikesministerns ansvarsområde motiverade att inrikesminister gavs en bakgrund till rapporteringen. Av svaren framgår vidare att Försvarsdepartementet på tjänstemannanivå fick en kortfattad och övergripande information från för kännedom. Av informationen framgick att en anställd i inte hade varit sanningsenlig i fråga om vissa meriter vid ansökan om anställning i myndigheten. Personen hade tidigare varit anställd i Försvarsmakten. hade tagit den anställda ur tjänst och hade också informerat Försvarsmakten. Försvarsministern informerades i samband med att började rapportera om händelsen . Försvarsminister informerades av Försvarsdepartementet . Mot bakgrund av innehållet i informationen gjordes bedömningen att det inte fanns anledning att informera försvarsministern eller att vidta andra åtgärder. Det gjordes en samlad bedömning med utgångspunkt från den information som hade lämnats av . Försvarsmakten har på sin webbplats angett att den information som lämnade till myndigheten togs emot och att Försvarsmakten upprättat en säkerhetsrapport som grundar sig på informationen. hade Försvarsdepartementet inte den samlade bild som medierna sedan redovisade. Den information som lämnades av innehöll t.ex. inte information om de utlandstjänstgöringar inom Försvarsmakten som personen haft och inte heller något om att personen hade en pågående anställning som reservofficer i Försvarsmakten. Dessa uppgifter framkom först . Försvarsdepartementet fick den samlade bilden genom de uppgifter som framkom i medierapporteringen och de uppgifter som i samband med den rapporteringen lämnades av Försvarsmakten. Vidare framgår av svaren att den aktuella personen inte har varit föremål för något anställningsbeslut av regeringen. Personen har tidigare sökt en befattning som utlysts av Försvarsdepartementet men inte varit aktuell för en anställning. fick information om att den aktuella personen fått uppdraget som stabschef i först i samband med att ärendet uppmärksammades i medierna. Det framgår också av svaren att det som framkommit om den aktuella officeren inte har tagits upp i det . Det har enligt svaren inte funnits något behov av det. Det anges också i svaren att Försvarsmakten inte har anmält till regeringen att det framkommit att den aktuella personen måste anses olämplig från säkerhetssynpunkt för sin befattning eller att det på annat sätt framkommit brister i myndighetens säkerhetsskydd som varit relaterade till personen. I svaren anförs vidare att det inte framkommit några uppgifter om att eller utrikesministern underrättats om den aktuella personens bakgrund före medias rapportering. Vidare framgår att utrikesministern fick information om att den aktuella personen varit stabsofficer vid Natos militära högkvarter i i samband med medias rapportering , antingen direkt från media eller via en medarbetare som hade tagit del av medieuppgiften. Utskottet höll en offentlig utfrågning med försvarsminister (bilaga B2). anförde att fick Försvarsdepartementet på tjänstemannanivå kortfattad och övergripande information för kännedom från . Av den informationen framgick att det fanns en anställd vid som inte varit sanningsenlig i fråga om vissa åberopade meriter när personen i fråga ansökte om den anställning som denne fick hos myndigheten. Personen hade tidigare varit anställd vid Försvarsmakten. hade tagit personen ur tjänst, och hade informerat Försvarsmakten om detta. Vidare anförde att Försvarsdepartementet inte hade den sammantagna bild som senare redovisat om personen. Den information som lämnades av innehöll ingenting om de utlandstjänstgöringar inom Försvarsmakten som personen haft och inte heller något om att personen hade en pågående anställning i Försvarsmakten som reservofficer. anförde också att det som Försvarsdepartementet på tjänstemannanivå fick kännedom om genom information från alltså var att det fanns en anställd vid som inte varit sanningsenlig i fråga om vissa meriter i sin ansökan om anställning där, att personen tidigare varit anställd hos Försvarsmakten, att tagit personen ur tjänst och att hade informerat Försvarsmakten. Vidare anförde att informationen bedömdes vara hanterad mot bakgrund av att informationen lämnades för kännedom samt innehållet i den. Vidare anförde att utredningen, som ledningsstaben i Högkvarteret genomfört på uppdrag av överbefälhavaren, i en rapport drog bland annat följande slutsatser: Försvarsmakten inledde en process att utreda och hantera situationen så snart informationen inkom från /19. Detta ledde till att personen i fråga arbetsbefriades . Försvarsmakten informerade inte , Försvarsdepartementet, om ärendet då det hanterades av Försvarsmakten som anställande arbetsgivare enligt fastställda rutiner. konstaterade att Försvarsmakten har ett tydligt, klart ansvar för att följa reglerna i säkerhetsskyddslagen i sin verksamhet. Den utredning som gjorts inom Försvarsmakten har tagit fram ett antal förslag på åtgärder inom myndigheten. Försvarsdepartementet har följt upp och fortsätter att följa upp hur Försvarsmakten hanterar det inträffade. underströk att det är Försvarsmakten som är ansvarig för hanteringen av personalärenden av det här slaget. Enligt grundlagen får regeringen inte ingripa i hur Försvarsmakten beslutar i ärenden som rör myndighetsutövning mot enskild eller tillämpning av lag. Det är alltså myndigheten själv som svarar för att följa gällande lagstiftning och andra regelverk. Vidare anförde att detta följer av den arbetsgivarpolitiska delegeringen inom staten, dvs. att och regeringen fr.o.m. har överlåtit till myndighetscheferna att enskilt och tillsammans utforma den statliga arbetsgivarpolitiken. Med det får myndigheterna naturligtvis ett stort eget utrymme som arbetsgivare. Han underströk hur den gången ser ut. Det är då Försvarsmakten som så att säga har detta ansvar ytterst och i alla lägen. anförde också att man i det diskuterar frågor som rör säkerhet i en bred bemärkelse. Rådet är inte ett beredningsorgan, och det är inte heller ett beslutsorgan som ingår i den formella beredningsprocessen vid . Frågor som diskuteras där bereds vid behov vidare av ansvariga departement. Rådet är mer en strategisk inrättning, inte operativ. Med hänsyn till rådets uppgift och karaktär bedömdes det inte finnas behov att ta upp just den här frågan i det sammanhanget. Utskottet höll en offentlig och en sluten utfrågning med statsminister (bilaga B8). anförde att lämnade information till om att en anställd i säkerhetsklassad befattning hade tagits ur tjänst och att den personen bedömts olämplig ur säkerhetssynpunkt. Av informationen framgick att personen tidigare varit anställd i Försvarsmakten och att därför informerat Försvarsmakten om ärendet. informerade på tjänstemannanivå Försvarsdepartementet om den information som hade lämnat. ansåg inte att rutinerna för informationsöverföring mellan departement eller inom Statsrådsberedningen har brustit. Hur information sprids inom fackdepartementen är respektive statsråds ansvar. Informationsöverföringen fungerade precis som den ska, nämligen från till Försvarsdepartementet. fick information från om att en anställd vid myndigheten i en säkerhetsklassad befattning inte hade varit sanningsenlig gällande vissa meriter. hade gjort bedömningen att personen var olämplig ur säkerhetssynpunkt. Av informationen framgick att personen tidigare hade varit anställd vid Försvarsmakten och att hade informerat Försvarsmakten om det inträffade. informerades , som då var justitie- och inrikesminister, och Försvarsdepartementet av tjänstemän vid . följde upp ärendet vid ett möte med ledning varefter ärendet avslutades . När Försvarsdepartementet fick informationen gjordes bedömningen att det inte fanns anledning att informera försvarsministern. Det hade bl.a. framkommit att Försvarsmakten hade upprättat en säkerhetsrapport som grundade sig på informationen. I regeringens styrande funktion ingår en skyldighet att leda den statliga förvaltningens verksamhet och följa myndigheternas verksamhet.