bet · H701JuU29 · 2020-04-24 00:00:00 — I fråga om de förslag om att skärpa straffen för överträdelser av kontaktförbud som begärs i motion 2019/20:823 (SD) yrkandena 2 och 3 konstaterar utskottet att regeringen har gett en särskild utredare i uppdrag att bl.a. överväga vilka förändringar i lagstiftningen avseende kontaktförbud som bör genomföras med anledning av det tillkännagivande om skärpning av straffen för överträdelser av kontaktförbud utan elektronisk övervakning som beslutade . Det saknas därför anledning för att göra några sådana tillkännagivanden som motionärerna efterfrågar. Utskottet behandlade ett motionsyrkande likalydande med det som framställs i motion 2019/20:2826 (L) yrkande 1 om en utvärdering av tillämpningen av bestämmelsen om kontaktförbud i gemensam bostad. Med de skäl som framgår ovan vidhåller utskottet sin tidigare inställning och avstyrker motionsyrkandet. I motion 2019/20:823 (SD) yrkande 4 begärs att personer som dömts för vålds- eller sexualbrott mot närstående ska få ett kontaktförbud med elektronisk övervakning vid frigivningen. Utskottet vidhåller sin tidigare uppfattning och ser därför inte heller nu skäl att ställa sig bakom ett sådant tillkännagivande som begärs i motionen. Som framgår ovan har riktat ett tillkännagivande till regeringen om att ett utvidgat kontaktförbud med elektronisk övervakning ska kunna beslutas som en förstahandsåtgärd. Med anledning av detta har regeringen gett en särskild utredare i uppdrag att bl.a. överväga vilka förändringar i lagstiftningen avseende kontaktförbud som bör genomföras med anledning av tillkännagivandet och lämna förslag på nödvändiga författningsändringar. Mot den bakgrunden saknas det enligt utskottet anledning för att göra några sådana tillkännagivanden som efterfrågas i motionerna 2019/20:3064 (M) yrkande 2 och 2019/20:3189 (M) yrkande 23. Utskottets förslag i korthet avslår bl.a. ett yrkande om att myndigheter i högre utsträckning ska använda sin möjlighet att kräva in skadestånd, att skadestånden för sexualbrott ska höjas och att anhöriga till våldsdödade ska få rätt till kränkningsersättning. Jämför reservation 14 (M, SD, KD) och 15 (C). Myndigheter ska begära skadestånd I motion 2019/20:2122 av (M) begärs att regeringen bör instruera myndigheter att i större utsträckning än använda sin lagliga rätt att rikta skadeståndsanspråk. Skadestånd vid nedlagd förundersökning I motion 2019/20:721 av (SD) begärs en översyn av rutinerna för utbetalning av skadestånd till personer som varit misstänkta för brott. Motionären anför att grovt kriminella alltför enkelt kan få skadestånd från staten när det inte funnits tillräckligt med bevis för att fälla dem för brott som de med stor sannolikhet har varit inblandade i. I kommittémotion 2019/20:3068 av m.fl. (M) yrkande 2 begärs att skadestånden för de som utsatts för ett sexualbrott bör höjas avsevärt. Ett liknande yrkande framställs i kommittémotion 2019/20:823 av m.fl. (SD) yrkande 14. I kommittémotion 2019/20:3348 av m.fl. (KD) yrkande 7 begärs att en översyn ska göras av skadeståndsnivåerna för kränkning. I kommittémotion 2019/20:3248 av m.fl. (C) yrkande 37 begärs att man tillsätter en utredning om möjligheten att införa en bestämmelse i skadeståndslagen som ger anhöriga till våldsdödade rätt till kränkningsersättning. Den som har skadats till följd av ett brott kan kräva skadestånd av gärningsmannen. Regler om skadestånd och vilka skador som är ersättningsgilla finns i skadeståndslagen (1972:207). Processuella regler om hur skadeståndsanspråk ska framställas och att talan kan föras i samband med ett brottmål finns i . Regler om hur fordringar drivs in finns i utsökningsbalken. När ett brott anmäls till polisen ska målsäganden informeras om att åklagaren under vissa förutsättningar kan föra talan om enskilt anspråk på grund av brottet. Polisen ska också informera om möjligheterna att få ersättning enligt brottsskadelagen (2014:322) och om reglerna för hur dessa ärenden handläggs (13 a § förundersökningskungörelsen [1947:948]). Åklagaren ska, om brottet hör under allmänt åtal, på målsägandens begäran förbereda och föra talan om skadestånd. En förutsättning är att det kan ske utan väsentlig olägenhet och att anspråket inte är uppenbart obefogat. Vill målsäganden att anspråket ska tas upp i samband med åtalet, ska han eller hon anmäla anspråket till undersökningsledaren eller åklagaren och lämna uppgift om de omständigheter på vilka det grundas (22 kap. 2 § ). Om ett målsägandebiträde har förordnats för en målsägande ska målsägandebiträdet hjälpa målsäganden att föra talan om enskilt anspråk med anledning av brottet, om detta inte görs av åklagaren (3 § lagen [1988:609] om målsägandebiträde). När stämningsansökan lämnas in till tingsrätten ska det framgå om åklagaren för talan om enskilt anspråk. Skadeståndsyrkandet behandlas tillsammans med övriga yrkanden i brottmålet. I samband med att domen skickas ut till parterna får de skriftlig information om betalning av skadeståndet. När domen vunnit laga kraft skickar domstolen den till (25 a § förordningen [1990:893] om underrättelse om dom i vissa brottmål, m.m.). När en lagakraftvunnen dom som innebär att den tilltalade ska betala skadestånd kommer in till skickar myndigheten ut en skriftlig fråga till den brottsutsatte med en förfrågan om denne vill ha hjälp med att driva in skadeståndet. Om den brottsutsatte tackar ja till detta skickar en uppmaning till den som ska betala skadestånd att betala in skadeståndsbeloppet till myndigheten. Den skadeståndsskyldige har på sig att betala. Om så inte sker gör en tillgångsutredning för att ta reda på om den skadeståndsskyldige har möjlighet att betala. Om utredning visar att gärningsmannen inte kan betala hela det utdömda skadeståndet, ska den brottsutsatte ta reda på om han eller hon har någon försäkring som kan täcka skadeståndet eller delar av det. Om ingen försäkringsersättning betalas ut kan den brottsutsatte vända sig till och ansöka om brottsskadeersättning. Förutsättningarna för utbetalning av en sådan ersättning anges i brottsskadelagen. Om brottsskadeersättning betalas ut, inträder staten i den skadelidandes rätt till skadestånd. Brottsskadeersättning betalas ut för personskador. Som personskador ersätts även skador på kläder, glasögon och liknande föremål som den skadade bar på sig vid skadetillfället. Om någon allvarligt kränkt någon annan genom ett brott som innefattar ett angrepp mot dennes person, frihet eller frid eller genom grovt förtal enligt 5 kap. 2 § betalas brottsskadeersättning för den skada som kränkningen innebär. Brottsskadeersättning kan i vissa fall betalas ut även för sakskador (4–6 §§ brottsskadelagen). När två eller flera ska ersätta en skada är huvudregeln att de svarar solidariskt för skadeståndet (6 kap. 4 § skadeståndslagen [1972:207]). Avsikten är bl.a. att underlätta för den som drabbas av skadan så att denne kan rikta krav på hela ersättningen till vem som helst av dem som orsakat skadan. Det är inte ovanligt att flera gärningspersoner döms för samma brott och blir solidariskt betalningsansvariga mot brottsoffret. Denna kan då välja att rikta krav på hela skadeståndsbeloppet mot en av gärningsmännen, som sedan i sin tur får kräva ersättning från övriga medansvariga. Enligt brottsskadelagen (2014:322) ska man vid bestämmande av brottsskadeersättning avräkna skadestånd som har betalats eller bör kunna bli betalt till den skadelidande på grund av skadan. Sådan avräkning görs även när det finns flera solidariskt skadeståndsansvariga. Rätten till brottsskadeersättning finns då först som det visar sig att samtliga gärningsmän saknar betalningsförmåga. Frågan om att förändra reglerna om solidariskt betalningsansvar för minderåriga utreddes i samband med att en ny brottsskadelag antogs. I propositionen som antogs av (prop. 2013/14:14, bet. 2013/14:JuU38, rskr. 2013/14:255) fann regeringen att det inte fanns tillräckliga skäl att ändra reglerna om solidariskt betalningsansvar. Regeringen pekade därvid dock på att möjligheter att begränsa skadeståndsansvaret för personer redan fanns och anförde bl.a. följande (s. 57 f.). Det finns redan möjligheter att begränsa skadeståndsansvaret för personer . Av 6 kap. 4 § skadeståndslagen följer att när två eller flera personer ska ersätta samma skada svarar de inte solidariskt för skadeståndet, om skadeståndsansvaret för någon av dem är begränsat. Vidare gäller enligt 2 kap. 4 § skadeståndslagen att en person som vållar en skada endast ska ersätta skadan i den utsträckning det är skäligt med hänsyn till hans eller hennes ålder och utveckling, handlingens beskaffenhet, föreliggande ansvarsförsäkring och andra ekonomiska förhållanden samt övriga omständigheter. Bestämmelsen kan följaktligen begränsa en ung gärningsmans skadeståndsansvar. I de fall ett solidariskt ansvar för en person framstår som alltför betungande kan alltså ett delat ansvar utdömas. (Ju 2010:12) hade bl.a. i uppdrag att ta ställning till om det finns skäl att lindra de krav som ställs på brottsutsatta att på egen hand kräva betalning av den skadeståndsskyldige, t.ex. genom att det primära ansvaret för att kräva in utdömda skadestånd läggs på staten (dir. 2010:84). lämnade betänkandet En ny brottsskadelag (SOU 2012:26). Utredningen anförde följande om huruvida det primära ansvaret för att kräva in utdömda skadestånd skulle läggas på staten (s. 15 f.). När det gäller kraven i övrigt på den skadelidande, så vore det mest brottsoffervänliga alternativet att låta brottsskadeersättning betalas ut i direkt anslutning till brottet. Utredningen finner dock att en sådan ordning inte är förenlig med det nuvarande systemets uppbyggnad. Många anser att gottgörelse från den som har vållat skadan är viktig för brottsoffrets upprättelse. Den grundläggande skadeståndsrättsliga principen, att den som har vållat skadan ska ersätta den, skulle komma i bakgrunden. Försäkringsersättningens funktion skulle också förändras och skulle försäkringsskyddet riskera att upphöra. Om försäkringsbolagen skulle betala ersättningen till staten i stället för till den enskilda försäkringstagaren, skulle nämligen bolagens incitament till att ha kvar skyddet i sina försäkringar, liksom kundens incitament att ha en sådan försäkring, försvinna. Försäkringsbolagen betalar minst lika mycket genom överfallsskyddet i hemförsäkringarna som staten betalar genom brottsskadeersättningen. En ändrad ordning skulle också medföra att beslutsunderlag försämrades. Komplikationer skulle också uppstå i förhållande till en efterföljande skadeståndstalan mot skadevållaren. Att föreslå en sådan radikal omläggning av regelsystemet har knappast stöd i direktiven och är enligt utredningens mening inte heller motiverad. En ny brottsskadelag trädde i kraft (prop. 2013/14:94, bet. 2013/14:JuU38, rskr. 2013/14:255). Genom den nya lagstiftningen skapades ett större utrymme för att återkräva utbetald ersättning från gärningsmän. I propositionen (s. 20 f.) konstaterade regeringen att det med fog kan hävdas att det vore allra enklast för det enskilda brottsoffret om han eller hon kunde få ersättningen av staten direkt efter brottet. Ett annat alternativ vore att brottsskadeersättningen betalades direkt efter det att domen vunnit laga kraft. Regeringen anförde att båda alternativen hade flera nackdelar. Bland annat nämndes att om brottsoffret skulle få ersättning av staten direkt efter brottet, skulle brottsoffrets vilja att medverka i brottsutredningen med stor sannolikhet minska. Detta skulle i sådana fall få allvarliga konsekvenser för den brottsbekämpande verksamheten och för förtroendet för rättsväsendets möjligheter att klara upp brott och skapa ett tryggare samhälle. Om brottsskadeersättningen däremot skulle betalas ut direkt efter det att domen på skadestånd vunnit laga kraft, skulle en av komplikationerna vara att man skulle sakna incitament för enskilda att teckna överfallsskydd – ersättningen skulle ju ändå betalas ut. Detta skulle kunna leda till att skyddet helt togs bort ur de svenska hemförsäkringarna, vilket framför allt skulle drabba de brottsoffer som inte får sin sak prövad av domstol. En sådan förändring skulle även innebära en betydande kostnadsökning för staten. Regeringen ansåg med anledning av de skäl som redovisades i propositionen att brottsskadeersättning även i fortsättningen skulle vara underordnad andra ersättningsformer som står den skadelidande till buds, t.ex. skadestånd och ersättning från en försäkring. Med ideella skador avses skador som inte är av ekonomisk natur, främst fysiskt och psykiskt lidande vid personskador och kränkning av den personliga integriteten. gjordes flera ändringar i skadeståndslagen (1972:207) i syfte att stärka rätten till skadestånd för ideell skada (prop. 2000/01:68, bet. 2000/01:LU19, rskr. 2000/01:216). Bland annat infördes tydligare regler om kränkningsersättning vid brott och hur ersättningen ska bestämmas. Ersättning för kränkning är en särskild form av ideellt skadestånd som inte förutsätter att någon fysisk skada har uppkommit. Enligt 2 kap. 3 § skadeståndslagen ska den som allvarligt kränker någon annan genom brott som innefattar ett angrepp mot dennes person, frihet, frid eller ära ersätta den skada som kränkningen innebär. I 5 kap. 6 § första stycket skadeståndslagen anges att skadestånd med anledning av kränkning bestäms efter vad som är skäligt med hänsyn till handlingens art och varaktighet. Det ska särskilt beaktas om handlingen • haft förnedrande eller skändliga inslag • varit ägnad att framkalla allvarlig rädsla för liv eller hälsa • riktat sig mot någon med särskilda svårigheter att värja sin personliga integritet • inneburit missbruk av ett beroende- eller förtroendeförhållande • varit ägnad att väcka allmän uppmärksamhet. Regeringen tillsatte utredningen rätt till skadestånd för brottsoffer (dir. 2019:104). I kommittédirektivet har regeringen gett en särskild utredare i uppdrag att bl.a. ta ställning till i vilken utsträckning nivåerna på kränkningsersättning bör höjas. Regeringen skriver att frågan om att höja nivåerna för kränkningsersättning har aktualiserats på nytt och att det i olika sammanhang har gjorts gällande att nivån på ersättningar som dömts är för låg och inte står i överensstämmelse med det allmänna rättsmedvetandet. Mot bakgrund av tillkännagivande om fördubblad kränkningsersättning och som ett led i regeringens arbete med att stärka brottsoffers ställning och minska skadeverkningarna av brott, finns det enligt regeringen skäl att se över i vilken utsträckning nivåerna på kränkningsersättning bör höjas och hur detta bör åstadkommas. Regeringen skriver vidare att det är viktigt att kränkningsersättningen står i samklang med rådande samhällsvärderingar och utgör en adekvat kompensation för den kränkning som ett brottsoffer har utsatts för. Översynen ska ske med utgångspunkt i nuvarande ordning att det i första hand är gärningsmannen som ska betala kränkningsersättningen. Enligt kommittédirektivet ska utredaren • kartlägga ersättningsnivåerna för kränkning enligt rådande praxis • om möjligt undersöka vilka som kan anses vara de förhärskande etiska och sociala värderingarna i fråga om kränkningsersättningens storlek • analysera hur höjda nivåer på kränkningsersättning kan påverka andra typer av ideellt skadestånd • analysera andra följder av en höjd kränkningsersättning • utifrån kartläggningen och analyserna överväga och ta ställning till i vilken utsträckning nivåerna på kränkningsersättning bör höjas och hur detta bör åstadkommas • ta ställning till i vilken utsträckning polisers och andra särskilt utsatta yrkesgruppers rätt till kränkningsersättning bör utvidgas • ta ställning till hur efterlevande anhörigas rätt till ideellt skadestånd kan stärkas, ta ställning till hur reglerna om förbud mot utmätning av skadestånd med anledning av ett frihetsberövande bör ändras för att i större utsträckning möjliggöra utmätning till förmån för brottsoffer • föreslå de författningsändringar och andra åtgärder som bedöms nödvändiga eller lämpliga. Uppdraget ska redovisas . Enligt 12 kap. 2 § regeringsformen får ingen myndighet, inte heller eller en kommuns beslutande organ, bestämma hur en förvaltningsmyndighet i ett särskilt fall ska besluta i ett ärende som rör myndighetsutövning mot en enskild eller mot en kommun eller som rör tillämpningen av lag. Justitieminister besvarade en skriftlig fråga angående ersättning till Kriminalvården för merkostnader i samband med att aktivister stoppar transporter när en person ska utvisas. Statsrådet gav då följande svar. Regeringen styr myndigheterna bl.a. genom lagstiftning och genom att myndigheterna tilldelas resurser för sin verksamhet. En myndighet har att självständigt, och utan regeringens eller ingripande, utifrån en helhetsbedömning besluta hur man ska agera i frågor som rör myndighetens verksamhet och därmed sammanhängande frågor. Det aktuella fall som refererar till i sin fråga är under domstolsprövning och jag avser inte att uttala mig rörande detta. Vid beredningen av motioner från allmänna motionstiden /15 avstyrkte utskottet motionsyrkanden om att brottsoffer ska få ersättningen utbetald av staten (bet. 2014/15:JuU18 s. 28 f.). Utskottet uttalade att man instämde i den bedömning som regeringen gjorde i propositionen till den nya brottsskadelagen (prop. 2013/14:94), nämligen att det med fog kan hävdas att det vore allra enklast för brottsoffret om han eller hon kunde få ersättning av staten direkt efter brottet. Ett annat alternativ vore att brottsskadeersättning betalas direkt efter att domen vunnit laga kraft. Båda alternativen hade emellertid enligt utskottet flera nackdelar, bl.a. att incitamenten för enskilda att teckna försäkringar skulle minska och att detta skulle medföra en betydande kostnadsökning för staten. Utskottet anförde att brottsskadeersättning även i fortsättningen borde vara underordnat andra ersättningsformer som står den skadelidande till buds. följde utskottets förslag (rskr. 2014/15:124). Utskottet gjorde samma bedömning vid beredningen av likalydande yrkanden från allmänna motionstiderna 2016/17 (bet. 2016/17:JuU20, prot. 2016/17:104), 2017/18 (bet. 2017/18:JuU17, rskr. 2017/18:241) och 2018/19 (bet. 2018/19:JuU14, rskr 2018/19:182). Vid behandlingen av budgetpropositionen (bet. 2018/19:JuU1 s. 46) biföll utskottet ett motionsyrkande om fördubblad kränkningsersättning. Utskottet anförde följande. Brottsofferperspektivet behöver stärkas i svenskt rättsväsende. Den person som har utsatts för ett brott ska alltid kunna räkna med stöd. Den kränkning som brottsoffret lidit efter att ha utsatts för brott bör i skadeståndshänseende värderas högre för att stå i bättre överensstämmelse med de etiska och sociala värderingar som är rådande . Utskottet anser att nivån på kränkningsersättningen till brottsoffer bör fördubblas. En sådan förändring skulle på ett tydligare sätt markera att det som brottsoffret utsatts för utgör en överträdelse av dennes rätt till sin person och integritet. Som utgångspunkt är det gärningsmannen som ska betala ersättning för skadestånd på grund av brott. Den ordningen bör bibehållas även med de högre nivåerna. Den kostnadsökning som förslaget innebär för staten i form av högre utgifter för brottskadeersättning belastar dock statskassan. Den ökade kostnaden för brottsskadeersättning beräknas uppgå till 2020 och 2021 när reformen får fullt genomslag och belastar anslag 1:11 Ersättning för skador på grund av brott. Utskottet föreslår således ingen anslagshöjning i denna del . Fördubblad kränkningsersättning kräver en lagändring och utskottet föreslår därför att tillkännager för regeringen att en sådan lagstiftning ska beredas för att kunna överlämnas till i, eller i anslutning till, budgetpropositionen . Mot bakgrund av tillkännagivande om fördubblad kränkningsersättning har regeringen gett en särskild utredare i uppdrag att bl.a. ta ställning till i vilken utsträckning nivåerna på kränkningsersättning bör höjas. Utredningen ska även ta ställning till hur efterlevande anhörigas rätt till ideellt skadestånd kan stärkas. Då pågående utredning tar upp de frågor om höjd kränkningsersättning och anhörigas rätt till ideellt skadestånd som yrkas i motionerna 2019/20:3068 (M) yrkande 2, 2019/20:823 (SD) yrkande 14, 2019/20:3348 (KD) yrkande 7 och 2019/20:3248 (C) yrkande 37 saknas det skäl för utskottet att ställa sig bakom yrkandena. Motionsyrkandena avstyrks därmed. Utskottet är inte berett att ställa sig bakom yrkandet i motion 2019/20:2122 (M) om att regeringen bör instruera myndigheter att i större utsträckning än använda sin lagliga rätt att rikta skadeståndsanspråk. Även motion 2019/20:721 (SD), vari det begärs en översyn av rutinerna för utbetalning av skadestånd till personer som varit misstänkta för brott, avstyrks. Utskottets förslag i korthet avslår motionsyrkanden om bl.a. en översyn av det offentliga stödet till brottsofferjourer, om implementering av EU:s brottsofferdirektiv och om att återkopplingen från polis till brottsoffer bör vara tydlig och noggrann. Jämför reservation 16 (V), 17 (M, KD, L), 18 (M, C, KD, L), 19 (M, C), 20 (KD), 21 (C), 22 (M), 23 (KD) och 24 (KD). Stärkt skydd för brottsoffer I kommittémotion 2019/20:142 av m.fl. (V) yrkande 2 begärs att regeringen tar ett helhetsgrepp om frågan om hur EU:s brottsofferdirektiv på bästa sätt ska genomföras och följas upp i . I motion 2019/20:203 av (C) yrkande 19 begärs att skyddet för brottsoffer ska stärkas för att öka andelen brottsoffer som vågar vittna. I partimotion 2019/20:2832 av m.fl. (M) yrkande 27 begärs att brottsofferperspektivet i svenskt rättsväsende stärks och i yrkande 31 begärs att återkopplingen från polis till brottsoffer bör vara tydlig och noggrann. Även i kommittémotion 2019/20:3248 av m.fl. (C) yrkande 36 begärs att skyddet för brottsoffer stärks. Liknande yrkanden framställs i kommittémotion 2019/20:3348 av m.fl. (KD) yrkandena 5 och 10. I kommittémotion 2019/20:3248 av m.fl. (C) yrkandena 50 och 52 begärs ökad trygghet för personer som utsätts för våld i en nära relation och att nolltolerans mot våld i nära relationer ska gälla för alla som bor i . I partimotion 2019/20:2832 av m.fl. (M) yrkande 30 begärs att stödet till brottsoffer bör vara likvärdigt över hela landet. Ett liknande yrkande framställs i kommittémotion 2019/20:3348 av m.fl. (KD) yrkande 1. I kommittémotion 2019/20:3348 av m.fl. (KD) yrkande 12 begärs att den viktimologiska forskningen (forskning kring brottsoffer) i ska stärkas. I motion 2019/20:3028 av Serkan Köse (S) begärs att regeringen bör verka för att uppmärksamma aleviternas vardag och de svårigheter de möter i och i . I motion 2019/20:3278 av m.fl. (S) yrkande 1 begärs att rättsväsendets hbtq-plus-kompetens ska säkerställas och vara hög i hela landet. I yrkande 2 begärs att bättre förebyggande arbete och utredning av hatbrott mot hbtq-plus-personer. I yrkande 3 begärs utbildning om hatbrott och hbtq-plus-personers livssituation i polisutbildningen och utbildningsprogram, som utbildning av ordningsvakter m.m. I yrkande 4 begärs att en myndighet görs ansvarig för att följa forskning om hatbrott på hbtq-plus-fobisk grund. Av 5 kap. 11 § socialtjänstlagen (2001:453) framgår att det till socialnämndens uppgifter hör att verka för att den som utsatts för brott och dennes närstående får stöd och hjälp. ska särskilt beakta att kvinnor som är eller har varit utsatta för våld eller andra övergrepp av närstående kan vara i behov av stöd och hjälp för att förändra sin situation. Vidare ansvarar ett barn som utsatts för brott och barnets närstående får det stöd och den hjälp som de behöver. ska också särskilt beakta att ett barn som bevittnat våld eller andra övergrepp av eller mot närstående är offer för brott och ansvara för att barnet får det stöd och den hjälp som barnet behöver. Det finns en långtgående informationsskyldighet gentemot ett brottsoffer. Detta regleras bl.a. i förundersökningskungörelsen (1947:948).