bet · H801FiU9 · 2020-10-15 00:00:00 — Redovisningen ska upprättas i enlighet med reglerna i årsredovisningslagen (1995:1554) enligt förordningen (2004:484) om Allmänna arvsfonden. Förordningen anger dock att en del information – såsom kassaflödesanalys och förvaltningsberättelse – inte behöver ingå i redovisningen. Att upprätta en kassaflödesanlys och förvaltningsberättelse är dock ett krav enligt årsredovisningslagen och det går inte att upprätta en årsredovisning som följer årsredovisningslagen utan att dessa delar är med. Bestämmelserna i förordningen och årsredovisningslagen överensstämmer därmed inte fullt ut. För att kunna uppfylla kraven har Kammarkollegiet bl.a. upprättat en kassaflödesanalys och förvaltningsberättelse 2019, men det återstår att anpassa intäktsredovisningen. Allmänna arvsfonden redovisar intäkter från influtna arvsmedel vid inbetalningstillfället. Influtna arvsmedel är dock att likställa med intäkter av gåvor och ska redovisas som intäkt till verkligt värde när de tas emot. Intäkterna borde därför redovisas vid bouppteckningstillfället. Att redovisa intäkterna först vid inbetalningstillfället innebär en eftersläpning i intäktsredovisningen. Reglerna för redovisning av finansieringsinstrument bör ses över gör vid revision samma bedömning som tidigare vad gäller behovet av att se över vilka redovisningsprinciper som myndigheter ska tillämpa när de betalar ut medel till organisationer som bygger på s.k. finansieringsinstrument. Det är framför allt som gör dessa utbetalningar, bl.a. till det statliga bolaget och till Europeiska investeringsfonden. Den utbetalande myndigheten redovisar utbetalningen som ett lämnat bidrag och det är den utbetalande myndigheten som har rätt att besluta om hur medel som återbetalas från låntagarna ska användas. Den mottagande organisationen redovisar därför utbetalningen som en skuld till myndigheten på det utbetalade beloppet. Myndigheten redovisar dock ingen fordran på organisationen i sin balansräkning. Den nuvarande hanteringen innebär att anslag betraktas som utbetalda bidrag i årsredovisningen för enskilda myndigheter och för staten, som det finns statliga organisationer som redovisar motsvarande belopp som en skuld till en statlig myndighet, vilket är problematiskt ur redovisningssynpunkt. anser att det är viktigt att redovisningsprinciperna utreds så att finansieringsinstrumenten redovisas på ett enhetligt och transparent sätt hos både givare och mottagare. Som utskottet tidigare framhållit fyller den årliga rapporten en viktig funktion för . Rapporten ger bl.a. förutsättningar för att diskutera betydelsefulla iakttagelser från revisionen . Detta gäller även de viktigaste iakttagelserna från den årliga revisionen. Utskottet har uppmärksammat att vissa iakttagelser i den årliga revisionen återkommer mer eller mindre löpande. Det gäller t.ex. otydligheter och motstridigheter i reglerna om avgiftsfinansiering och reglerna för redovisning av finansieringsinstrument. När det gäller iakttagelser inom regeringens kompetensområde, t.ex. förordningar på det ekonomiadministrativa området, har utskottet påmint regeringen om att det är av central betydelse att myndigheternas årsredovisningar är rättvisande för att regeringen ska kunna fullgöra sin redovisningsskyldighet gentemot enligt 10 kap. 1 § budgetlagen. Utskottet har också konstaterat att det inte finns något hinder för regeringen att i årsredovisningen för staten kommentera de iakttagelser från den årliga revisionen som återkommer år och som tas upp i den årliga rapporten. behandling av granskningsrapporter som den årliga rapporten baseras på har enligt bilaga 1 i den årliga rapporten publicerat 38 granskningsrapporter sedan den årliga rapporten . har behandlat 28 av de tillhörande skrivelserna från regeringen och fattat beslut med anledning av dem. I nio fall har beslutat, med helt eller delvis bifall till följdmotioner, om tillkännagivanden till regeringen. Det gäller granskningarna Myndighetsgemensamt arbete mot organiserad brottslighet (RiR 2019:11), Enklare att starta företag (RiR 2019:14), Jämställd sjukfrånvaro (RiR 2019:19), tillsyn (RiR 2019:26) och Undantag från skolplikten (RiR 2019:37). Uppföljningen omfattar dels granskningsrapporter från effektivitetsrevisionen, dels modifierade revisionsberättelser och rekommendationer i revisionsrapporter från den årliga revisionen. Syftet med uppföljningen är att bedöma om regeringen och övriga granskade organisationer har haft nytta av granskning och om granskningen har lett till att åtgärder vidtagits. Uppföljningen av granskningsrapporter från effektivitetsrevisionen omfattar både översiktliga och djupa uppföljningar. Den översiktliga uppföljningen omfattar rapporter för vilka regeringens skrivelse utskottsbehandlades under /18. Den djupa uppföljningen avser granskningsrapporter som beslutades –. Uppföljningen omfattar olika tidsperspektiv för att fånga både kortsiktiga och långsiktiga effekter av granskningarna. Uppföljningen av den årliga revisionen omfattar modifierade revisionsberättelser och revisionsrapporter för . sammanfattande bedömning är att granskningen genom årlig revision och effektivitetsrevision har haft genomslag och bidragit till förbättringar i de granskade verksamheterna. I de flesta fall har granskningarna medfört någon form av åtgärd från regeringen eller andra granskade organisationer. Åtgärderna ligger i linje med slutsatser och rekommendationer och har inneburit förbättringar, även om fel och brister i vissa fall kan kvarstå. uppger att det är en sammansatt uppgift att mäta resultatet av granskningarna, bl.a. eftersom det ofta tar tid innan slutsatser och rekommendationer medför åtgärder. I riksrevisorns årliga rapport samlas de viktigaste iakttagelserna från effektivitetsrevisionen och den årliga revisionen . Rapporten fyller en viktig funktion för eftersom den redovisar iakttagelser som avser brister och problem som berör flera myndigheter, politikområden och verksamheter. konstaterar utskottet att vissa iakttagelser från den årliga revisionen är återkommande. I det sammanhanget vill utskottet påminna om att det inte finns något hinder för regeringen att i årsredovisningen för staten kommentera iakttagelser som återkommande redovisas i den årliga rapporten. För att bidra till ytterligare öppenhet och transparens kring statlig verksamhet anordnade utskottet en öppen utfrågning med riksrevisorn. Till grund för utfrågningen låg den årliga rapporten och . Utskottet föreslår att lägger redogörelsen Riksrevisorns årliga rapport (2019/20:RR5) till handlingarna. Förteckning över behandlade förslag Redogörelse /20:RR5 Riksrevisorns årliga rapport . Öppen utfrågning av riksrevisorn Ordföranden: Jag hälsar alla hjärtligt välkomna till finansutskottets öppna utfrågning om årliga rapport . Framför allt vill jag hälsa riksrevisor välkommen hit! Extra välkomna är också ledamöter, som finns här precis som finansutskottets ledamöter. Riksrevisorn ska redovisa de viktigaste iakttagelserna från sina granskningar i en årlig rapport. Resultatet av granskningarna följs också upp i en årlig uppföljningsrapport, och det är detta riksrevisorn ska föredra. Efter det får ledamöterna möjlighet att ställa frågor. , : Herr ordförande! God morgon, och tack för inbjudan till denna utfrågning! Vi på tycker att det är roligt att det finns ett så stort intresse för vårt arbete och för våra granskningar. Jag ser verkligen fram emot att få presentera och diskutera iakttagelserna från granskningar och de resultat som de har föranlett. Som ordföranden sa har vi vår årliga rapport, som är källan till mitt underlag här, men vi har också en årlig uppföljningsrapport som vi lämnar till . Det gjorde vi . Kanske kan det vara på sin plats att säga någonting kort om syftena med dessa båda rapporter, och därefter tänker jag uppehålla mig vid och belysa några av de huvudsakliga iakttagelserna och slutsatserna, med utgångspunkt i temat hållbarhet. Låt mig först säga att det är betydelsefullt för mig som riksrevisor att ha en löpande och nära kontakt med . Jag försöker utveckla dessa kontakter både till innehåll och till omfattning, och dagens utfrågning kan ses som en del i den dialogen. Det är naturligtvis också så att jag regelbundet träffar råd för , där jag redovisar aktuella frågor och får synpunkter på vår verksamhet. Dessutom besöker vi från återkommande olika utskott i för att tala om våra iakttagelser och rekommendationer i olika granskningsrapporter inom ramen för effektivitetsrevisionen. Senast gällde det till exempel ett besök i civilutskottet, där jag redovisade granskningsrapporten om konsumentskyddet vid nyproduktion av bostadsrätter. Det är ofta så att det är den enskilda granskningen som står i centrum för såväl och mediernas uppmärksamhet som uppmärksamheten hos våra granskningsobjekt. Den årliga rapporten och anlägger ett lite annat perspektiv på vår verksamhet; rapporterna har ambitionen att teckna en bredare och mer sektorsövergripande bild av de iakttagelser vi gör inom ramen för såväl den årliga revisionen som effektivitetsrevisionen. De ska också visa vad våra granskningar har resulterat i. Man kan säga att rapporterna kompletterar varandra genom att den årliga rapporten summerar och följer upp de viktigaste iakttagelserna medan uppföljningsrapporten ger en bild av vilket genomslag våra granskningar får tillsammans, i ett längre tidsperspektiv. Det var som mer systematiskt började med den här uppföljningen, och jag vågar påstå att vi har kunnat se att vår granskning får genomslag och bidrar till förbättringar i de granskade verksamheterna. I kristider prövas hållbarheten i olika system och anordningar på riktigt. Den pågående pandemiska influensan covid-19 har påmint oss om detta, och en rad samhällsfunktioner har satts på prov. Det är naturligtvis ett förhållande som är svårt att bortse från när man som jag har till uppgift att leda en myndighet som genom sin granskning ska bidra till god resursanvändning och en effektiv förvaltning i staten. Hållbara institutioner och robusta system är viktiga för demokratin och för den svenska befolkningens förtroende för staten. Ytterst har de offentliga institutionerna till uppgift att, som regeringsformen säger, främja en hållbar utveckling som bidrar till målen för både nuvarande och kommande generationer. Det kan vara svårt för den svenska förvaltningen att effektivt hantera framtida utmaningar och målkonflikter mellan olika samhällsområden och olika tidsperspektiv, och i det sammanhanget spelar en viktig roll med sina granskningar som har breda perspektiv. Mot den bakgrunden framhöll jag i den årliga rapporten att därmed kan bidra med kunskapsunderlag för att bedöma hur de globala målen för Agenda 2030 genomförs i . Vår granskning är relevant för såväl den ekonomiska och den sociala som den miljömässiga dimensionen av hållbar utveckling. I vår årliga rapport diskuterar vi fyra huvudsakliga risker för genomförandet och resultatet av statliga insatser som vi har identifierat i en riskanalys. Det handlar om risker gällande – brist i de offentliga finanserna – styrningen, uppföljningen och rapporteringen – organiseringen, samordningen och ansvaret Jag kommer att ge några exempel på vad de fyra riskerna mer konkret kan innebära och vilka följer de kan få för genomförandet och resultatet av statliga insatser, liksom för hållbarheten i de verksamheter som bedrivs av staten. När det gäller de offentliga finanserna kan det vara svårt att förutse framtida kostnader och utgifter. Betydelsen av konsekvensanalyser och andra beslutsunderlag framstår därmed som allt viktigare för att säkerställa långsiktigt hållbara offentliga finanser. , , har iakttagit betydande brister i konsekvensanalyser och kostnadsberäkningar exempelvis inför stora investeringar. Ofta påverkar sådana investeringar flera väsentliga samhällsområden, och inte sällan finns det betydande målkonflikter mellan olika områden. Det innebär att det är extra viktigt att underlagen för dessa avvägningar och beslut är rättvisande, håller god kvalitet och speglar samhällsekonomiska konsekvenser av planerade insatser både här och och längre fram. Att bygga en höghastighetsjärnväg är en sådan investering som innebär mycket stora kostnader. Trots detta har vi iakttagit att planeringen endast har föregåtts av vaga beskrivningar av vilka problem investeringen ska lösa och att den samhällsekonomiska analysen som har föregått planeringen har brustit. Planeringen har frångått den så kallade fyrstegsprincip som riksdag och regering har beslutat om och som innebär att alternativa och billigare åtgärder först ska övervägas inför satsningar på ny infrastruktur. Andra styrmedel för att lösa exempelvis existerande kapacitetsproblem i järnvägsnätet har alltså inte prövats. De uppdrag som regeringen har gett om att utreda höghastighetsjärnvägen har dessutom varit för snäva, vilket också är en förklaring till de vaga problembeskrivningarna. Även i fall där konsekvensanalyser har tagits fram som beslutsunderlag av regeringen eller av myndigheter tenderar dock investeringar och verksamheter att bli betydligt dyrare än i de ursprungliga kalkylerna. Ett exempel är att slutkostnaden för drift och underhåll av det statliga vägnätet i genomsnitt blir högre än vad som ursprungligen upphandlas. granskning visar att spekulativ prissättning kan vara en av orsakerna. Här finns alltså utrymme för förbättringar, och vi konstaterar att regeringen har gett i uppdrag till att analysera omfattningen och konsekvenserna av den obalanserade budgivningen. Inte bara konsekvensanalyser utan även riskanalyser ska stärka hållbarheten i det statliga åtagandet. Som framgår av årets uppföljningsrapport har exempelvis granskat om regeringen säkerställt att hanteringen av risker i statliga bolag är ändamålsenlig. Granskningen visade bland annat att det saknades en fastlagd rutin för hur risker skulle uppdateras och att inte fick ändamålsenlig information om riskerna i de statliga bolagen. underströk senare vikten av att regeringen vidtog åtgärder för att utveckla informationen till , och regeringen har sedan denna granskning publicerades bland annat utvecklat sin verksamhetsberättelse för bolag med statligt ägande genom att lägga till ett särskilt avsnitt om riskhantering. Här förtjänar också att nämnas att styrelsernas ansvar för bolagens riskhantering har förtydligats genom ändringar i statens ägarpolicy och riktlinjerna för bolag med statligt ägande. Riskanalyser ger också förutsättningar för en hållbar planering och styrning av verksamheter. I uppföljningsrapporten följer vi upp en granskning av länsstyrelsernas krisberedskapsarbete. Granskningen omfattade bland annat länsstyrelsernas regionala risk- och sårbarhetsanalyser, och dessa analyser syftar till att minska samhällets sårbarhet och öka förmågan att hantera kriser av olika slag. Länsstyrelsernas risk- och sårbarhetsanalyser ska kunna användas som underlag för såväl länsstyrelsernas egen planering som andra aktörers krisberedskapsåtgärder, och underlaget ska även vara en informationskälla för medborgare och anställda. Här fann att analysarbetet genomfördes och enligt de formella krav som fanns men att analyserna saknade en enhetlig utformning, vilket gjorde det svårt för Myndigheten för samhällsskydd och beredskap, MSB, att ta fram nationella riskbilder och göra en övergripande bedömning av samhällets krisberedskap. bedömde vidare att riskanalyserna inte var tillräckligt djupgående, och det varierade väldigt mellan länsstyrelserna i vad mån man över huvud taget använde sig av analyserna. Det kunde också saknas en koppling mellan identifierade hot, risker och sårbarheter och de åtgärder man planerade att vidta. Här ställde sig regeringen bakom rekommendation till länsstyrelserna att utveckla arbetet med analyserna. För att höja kvaliteten i analyserna ändrades också förordningen om krisberedskap och bevakningsansvariga myndigheters åtgärder vid höjd beredskap. Här kan jag väl lägga till att jag i en annan roll, nämligen i egenskap av generaldirektör för , ofta påpekade vikten av att göra fullödiga risk- och sårbarhetsanalyser och att det inte räckte att enbart peka på risker och stapla dem på varandra; man måste naturligtvis också fundera över vilka åtgärder som behöver vidtas för att riskerna ska kunna hanteras. Utöver planeringen genom till exempel riskanalyser och ekonomiska konsekvensanalyser är uppföljning och utvärdering väsentliga moment för att verksamheten ska kunna vara robust och hållbar. Iakttagelser i flera av årets granskningsrapporter visar dock att statens styrning behöver kvalificeras genom bättre uppföljning och utvärdering av effektiviteten i de insatser som genomförts. Utvärdering ger nödvändiga kunskaper för att verksamheten ska kunna förbättras, och eftersom ett myndighetsarbete ofta påverkar och har ett samband med andra myndigheters åtaganden behöver utvärderingar arbeta med helhetsperspektiv där man ser sammantagna effekter av åtgärder bortom vad en enskild sektor kan prestera. Vikten av helhetsperspektiv har vi till exempel belyst när vi har granskat styrningen mot en sammanhållen och effektiv rättskedja. För att öka effektiviteten behövs mer kunskap och analys av sambanden i rättskedjan. Regeringen behöver ha ett mer övergripande och strategiskt fokus på hur rättskedjan som helhet ska kunna arbeta effektivt. Det är först när man gör den typen av analys som man kan identifiera var i styrningen av ett politikområde som enskilda insatser ska sättas in. Det behövs också mer precision i styrningen så att villkoren för myndigheternas arbete blir tydliga. Detta är någonting vi ser inom ramen för den årliga revisionen. Det är till exempel så att många myndigheter finansierar delar av sin verksamhet med avgifter, och grundregeln är att myndigheten ska sätta avgifterna baserat på kostnaderna för verksamheten så att intäkter och kostnader balanserar . Regeringens styrning är här inte alltid förenlig med den principen; i vissa fall bestämmer regeringen avgiftens storlek utan att ta hänsyn till kostnaderna, och då uppstår stora under- eller överskott. Helhetsperspektiv har också betydelse för organiseringen av det offentliga åtagandet och för möjligheterna till ansvarsutkrävande. Iakttagelser om negativa effekter av sektorisering och brister i samverkan och samordning har återkommit till över åren. Alltmer komplexa samhällsproblem och många inblandade utförare, med olika huvudmän, innebär att det är extra väsentligt att samordningen fungerar. En aspekt i detta sammanhang är myndigheters möjligheter att dela information med varandra. Förvaltningen behöver ta till vara de möjligheter som digitaliseringen ger, och här kan brister i kommunikation ibland vara allvarliga hinder för effektivitet och måluppfyllelse. Granskningen av återvändandeverksamheten visade till exempel att arbetet vid de tre myndigheter som har en roll i detta – , och Kriminalvården – förutsätter att myndigheterna delar information med varandra. Informationsöverföringen kan dock hindras av sekretessregler och oförenliga it-system. Information överförs och registreras manuellt inom återvändandeverksamheten, vilket leder till både överarbete, informationsförluster och ibland rena felaktigheter. Att följa upp ärenden, personer, kostnader eller resultatet av verksamheten är synnerligen arbetskrävande och i många fall omöjligt. Liknande problem med informationsutbyte har vi bland annat sett i granskningen av konsumentskyddet på det finansiella området. Av granskningen framgår att det saknas ett samarbetsavtal mellan och de andra myndigheter som skulle kunna underlätta informationsutbyte genom att tydliggöra respektive myndigheters ansvar och formerna för samverkan. Jag ska säga något om kompetensförsörjning. Stora delar av den offentliga verksamheten är personalintensiv och kräver särskild kompetens. Det finns risk för att den offentliga sektorn får svårt att klara sina uppdrag om kompetensförsörjningen inte fungerar, inte minst vid kriser. har gjort iakttagelser om ekonomiska förutsättningar för en hållbar kompetensförsörjning. Därutöver har vi iakttagit brister i Arbetsförmedlingens matchningsarbete som inverkar negativt på möjligheterna till önskad bemanning och kompetensförsörjning bland annat i kommunerna. Det kommunala utjämningssystemet ska ge alla kommuner likvärdiga ekonomiska förutsättningar, något som är nog så centralt för att man ska kunna rekrytera och behålla personal med rätt kompetens. Vår granskning visade dock att utjämningssystemet inte fullt ut kompenserar för kostnadsskillnader mellan kommunerna som beror på olikheter när det gäller befolkningssammansättning eller geografiska förutsättningar, trots att det är själva avsikten med systemet. Statens insatser via Arbetsförmedlingen ska förbättra matchningen på arbetsmarknaden genom att effektivt sammanföra arbetssökande med arbetsgivare. använde Arbetsförmedlingen en tredjedel av sitt förvaltningsanslag – 3,5 miljarder gick åt till matchningsarbetet, som i rad inte har nått målet om förbättrad matchning. Skälet till bristerna är flera. Bland annat säkerställer styrningen inte att alla arbetsförmedlare använder effektiva arbetssätt eller gör likvärdiga bedömningar av arbetssökandes behov. Detta kan leda till att kvaliteten i bemötandet av de arbetssökande blir beroende av vilket kontor eller vilken arbetsförmedlare man har vänt sig till. Jag ske ge några avslutande och sammanfattande reflektioner. Jag har här försökt att utifrån temat hållbarhet belysa fyra risker för att genomförandet och resultatet av statliga insatser inte blir som det var tänkt. Det handlar om risker för brister i de offentliga finanserna, i styrning, uppföljning och rapportering samt i organisering, ansvar och samordning. Det handlar även om brister i statens ansvar för kompetensförsörjning. Detta är risker som spänner över alla utskottsområden, och riskerna kan inte ses som enskildheter. De samspelar och har betydelse för varandra och för vad som faller ut som lyckade eller misslyckade insatser i regeringens och de ansvariga myndigheternas genomförande av politiken. Med exempel från granskningar har jag uppmärksammat misslyckanden i förvaltningen och påpekat vikten av bland annat väl genomarbetade beslutsunderlag, värdet av lärande genom uppföljning och utvärdering som sedan används i utvecklingen av verksamheten samt betydelsen av samordning, samverkan och samsyn mellan myndigheter som arbetar inom gemensamma områden. Jag har även påpekat nödvändigheten av att vi förutser behovet av, och effektivt försörjer olika verksamheter med, kompetent personal. Detta är inga kontroversiella slutsatser utan kanske närmast självklarheter, men iakttagelser i våra granskningar såväl som tidigare gör att jag gärna vill påminna om vikten av dem. De är återkommande problem i förvaltningen, och de bör hanteras. Annars riskeras förtroendet för staten och den långsiktiga hållbarheten i våra institutioner och system. har ni kanske tyckt att jag låter väl kritisk. Det ligger i revisionens natur; revisorer är problemorienterade. Jag vill dock avsluta med att säga att granskningarna även visar att verksamheter inom flera områden i stort fungerar som avsett. Ordföranden: för det! har ledamöterna möjlighet att ställa frågor, och jag tänkte att vi tar ett par frågeställare åt gången. (S): Tack för en spännande föredragning, riksrevisorn! Jag har fastnat för att fundera kring det som riksrevisorn uppehöll sig vid en del på slutet men även ganska mycket under sin föredragning. Den första biten gäller det jag tolkar som riskerna eller problemen med en ganska stark fragmentisering eller stuprörsorientering i den svenska förvaltningen. Det gör att det som beskrivs som helhetsansvaret för ett antal saker riskerar att fallera. Jag skulle gärna vilja att riksrevisorn utvecklade det lite ytterligare. Vad är det för konsekvenser man kan se av det? Jag tycker nämligen att det finns mer eller mindre tydligt uttalat i den årliga rapporten att det finns sådana brister i den svenska modellen.