bet · H701KU11 · 2020-01-17 00:00:00 — finns det situationer där andra intressen än enskilda patienters integritet anses väga tyngre och uppgifter får lämnas ut eller där hälso- och sjukvårdpersonalen till och med är skyldig att lämna vissa uppgifter till en annan myndighet. Då är det viktigt att reglerna tillämpas korrekt. I ett beslut som jag vill nämna kritiserar jag en överläkare för att bl.a. ha gjort en anmälan till Transportstyrelsen om en misstänkt olämplig körkortshavare utan att förutsättningarna för en sådan anmälan var uppfyllda. Det finns också ett beslut där jag kritiserar en region för att inom ramen för ett utvecklingsarbete ha lämnat ut pseudonymiserade patientuppgifter till ett annat land i strid med kraven i den då gällande personuppgiftslagen och utan att någon egentlig sekretessprövning tycks ha skett. Det är naturligtvis inte acceptabelt. En vanligare och kanske svårare fråga i hälso- och sjukvårdens vardag är vilka möjligheter och skyldigheter personalen kan ha att lämna uppgifter om en underårig patient till dennes vårdnadshavare. Det handlar om barns tilltagande rätt till integritetsskydd i förhållande till föräldrarnas rätt och skyldighet att fullgöra sitt ansvar som vårdnadshavare. Den bedömningen aktualiserar också bestämmelser i och patientlagen, och sekretessprövningen måste ske i flera steg där bland annat barnets mognad och utveckling har betydelse. Ett beslut i ämbetsberättelsen gäller ett fall där personalen vid en barn- och ungdomspsykiatrisk klinik hade valt att inte informera vårdnadshavaren till en patient i nedre tonåren om barnets aktuella hälsotillstånd och en händelse som hade inträffat kvällen innan patienten gick hem på permission. Under permissionen berättade barnet för vårdnadshavaren att hen hade försökt ta sitt liv. I JO:s utredning lyckades kliniken inte klargöra vilka skäl som egentligen hade varit avgörande för bedömningen att barnets vårdnadshavare inte skulle informeras. Jag ställde mig mycket tveksam till om det hade gjorts någon egentlig prövning enligt det gällande regelverket. Jag var också kritisk till att personalens överväganden inte hade dokumenterats i patientjournalen. Regelverket om sekretess och uppgiftslämnande är inte särskilt lättillgängligt. Men hälso- och sjukvårdspersonalen måste ändå ha god kännedom om vad som gäller. Därför är det så viktigt att den får tillfredsställande utbildning, rutiner och vägledande riktlinjer. Här har inte minst arbetsgivarna, vårdgivarna, ett betydande ansvar. Allra sist tänkte jag nämna ett ärende som berör JO:s särskilda uppgift att se till att myndigheterna följer regeringsformens krav på saklighet och opartiskhet. Det kan vara svårt att bedöma när engagemang eller erfarenhet av en viss verksamhet övergår från att vara kompetenshöjande till att bli en risk för jäv och förtroendeskada. Det beslut som har tagits in i ämbetsberättelsen gäller en befattningshavare vid Kammarkollegiet som handlade ärenden om vattenkraft och bland annat företrädde Kammarkollegiet i domstol. var han bland annat medlem i Älvräddarna, en ideell förening som vill avveckla den småskaliga vattenkraften. Företrädare för kraftverksägarna tyckte att det måste utgöra jäv och anförde även en del andra omständigheter. Bland annat hade tjänstemannen medverkat i en film med namnet om älvarna som hade producerats i ett samarbete mellan Älvräddarna och ett par kraftbolag. Från Kammarkollegiet anfördes dock att han hade gjort det i egenskap av tjänsteman vid myndigheten. Ärendet kom att gälla just medlemskapet i Älvräddarna. som domstolspraxis inte helt tycks utesluta att medlemskap i en förening som har intresse av utgången i ett ärende skulle kunna utgöra jäv väger den grundlagsskyddade föreningsfriheten och yttrandefriheten tungt i de här sammanhangen. Trots att föreningsmedlemskapet i det här fallet hade gett upphov till starka ifrågasättanden av tjänstemannens opartiskhet bland annat från kraftverksägare fann jag att det inte med ett objektivt betraktelsesätt var en sådan omständighet att det kunde utgöra jäv. Ärendet visar ändå på de svåra avvägningar som ibland måste göras mellan olika grundlagsskyddade intressen. Jag påminner i mitt beslut om vikten av att myndigheterna vinnlägger sig om att bevara allmänhetens förtroende för verksamheten och att de är uppmärksamma på omständigheter som kan medföra att deras opartiskhet ifrågasätts. Med det tackar jag för uppmärksamheten och lämnar över ordet till som har ansvarsområde 1. , JO: Som framgick av chefsJO:s inledning här, och som ni förstås är väl medvetna om, har jag övertagit ansvarsområde 1 efter min företrädare justitieombudsmannen . Området omfattar bland annat domstolarna, Kronofogden, överförmyndarna, plan- och byggväsendet och utbildningsområdet. Jag har varit på plats . Det är med ödmjukhet som jag har tagit mig an uppdraget som en av fyra ombudsmän, men också med glädje och nyfikenhet. Jag har blivit mycket väl mottagen på myndigheten, vill jag passa på att säga, och då särskilt av byråcheferna, handläggarna och kansliet på den avdelning där mina ärenden handläggs. Den verksamhet som jag har tagit över är mycket välfungerande. Som väntat är den rättsliga kvaliteten och ambitionsnivån hög. Åldersstrukturen på de öppna ärendena är god, vågar jag påstå. Trots att ärendetillströmningen ökade också inom det här området lyckades de skickliga medarbetarna under min företrädares ledning avgöra något fler ärenden än vad som hade kommit in. Jag har inga ärenden med i ämbetsberättelsen, av naturliga skäl. Men jag tänkte kort redogöra för några av de tillsynsbeslut som min företrädare har fattat tillsammans med sina medarbetare. Jag tycker mig nämligen kunna se i ärendena att de ger uttryck för en frågeställning eller tendens som jag redan har kunnat iaktta eller som jag avser att följa upp. Det första ärendet rör en överförmyndarnämnd. Systemet med gode män och förvaltare bygger som ni vet på ideella krafter i stor utsträckning. Uppdragen kan vara krävande, och de ställer stora krav på lämplighet, kunskaper och personliga egenskaper. På många håll är det inte så lätt att få tag i ställföreträdare. Uppgifter för överförmyndarna, som alltså faller inom tillsynsområdet för mig numera, är därför både viktiga och svåra. är det deras ansvar att bland annat aktivt leta efter och ta fram förslag på gode män och förvaltare, kontinuerligt granska dessa och ta fram underlag till framför allt tingsrätterna. I ämbetsberättelsen finns ett initiativärende som tog mot i och kommuner. I nio ärenden hade det tagit anmärkningsvärt innan nämnden ens hade satt igång att arbeta efter att den hade fått föreläggande från tingsrätten. Även om det var svårt att få tag på ställföreträdare fick nämnden därför kritik. Det är också min uppfattning att det är mycket angeläget att dessa utsatta människor får den hjälp de behöver och att de får det när och i den omfattning som de behöver den. Jag planerar därför för ett par inspektioner inom området med överförmyndarna . Det andra fallet handlar om jordbruksstöd, men jag skulle vilja påstå att det också handlar om digitalisering och digitalt stöd i offentlig verksamhet. Ärendet som finns i ämbetsberättelsen rör en person som 2015 gav in en ansökan om visst jordbruksstöd till en länsstyrelse. hade han ännu inte fått något skriftligt beslut. Han hade däremot fått ett muntligt besked om att ansökan inte skulle beviljas. Han klagade då av naturliga skäl till JO. bekräftade i allt väsentligt anmälarens uppgifter och förklarade att man väntade på ett särskilt it-stöd som skulle tillhandahållas av en annan myndighet, . Detta var det främsta skälet till man inte hade fattat beslut i detta och ytterligare drygt 8 000 ärenden som alltså hade legat klara för avgörande. Min företrädare ansåg att den förklaringen inte var acceptabel. Men han slog också fast att hanteringen vittnade om en förvånansvärt nonchalant inställning till grundläggande förvaltningsrättsliga regler. Trots att jag bara har varit i tjänst har jag redan sett klagomålsärenden där digitalisering eller uppgradering av it-stöd påstås medföra en utdragen handläggning. Jag har därför beslutat att utreda ett urval av de ärendena. Långsam handläggning har varit ett övergripande tema för de två ärenden som jag nu redovisat. Det är fallet också i det sista som jag vill lyfta fram. Att både de allmänna domstolarna och förvaltningsdomstolarna anser att de har det kärvt ekonomiskt och att det påverkar omloppstiderna i domstolarna är ingen nyhet. I tre ärenden i ämbetsberättelsen behandlas handläggningstiderna i Förvaltningsrätten i . Domstolen hade vidtagit genomgripande åtgärder för att effektivisera sin verksamhet, för att komma till rätta med omloppstiderna och få ned antalet öppna ärenden. För att frigöra resurser hade förvaltningsrätten också utnyttjat möjligheten att förordna tingsrättsdomare i närliggande domsagor för att döma i psykiatrimål på vissa orter. Men trots detta var situationen vid domstolen besvärlig. Både ett mål om livränta och ett mål om sjukersättning hade tagit att handlägga fram till dom. För ett migrationsmål som handlade om uppehållstillstånd och utvisning hade det tagit och avgörandet kom, och det trots att sådana mål enligt utlänningslagen ska handläggas skyndsamt. Handläggningstiderna i de tre ärendena ansågs förstås för långa. Det är lätt att hålla med. De förstnämnda frågorna är ofta av avgörande betydelse för den enskilda och hennes ekonomi. När det gäller migrationsmål kan man konstatera att bakom varje siffra i statistiken finns en människa som till exempel inte kan eller får arbeta och vars liv är satt på paus i väntan på besked. Min företrädare konstaterade att det ytterst är riksdag och regering som har ansvaret för att domstolarna ska klara sina uppgifter och att de kan uppfylla kraven i 2 kap. 11 § regeringsformen om att en rättegång ska hållas inom skälig tid. Besluten lämnades därför över till och för kännedom. Jag har redan sett flera sådana klagomålsärenden. Det finns tecken på att de ökar i antal, precis som chefsJO nämnde. Ett sådant samarbete som Förvaltningsrätten i hade med vissa tingsrätter har förekommit på flera håll. Här lämnar jag redogörelsen för ärendena i ämbetsberättelsen och blickar ytterligare något framåt. Jag var nämligen på min första och hittills enda inspektion, och då besökte vi tingsrätten i . Där fick vi veta att tingsrätten hade avgjort många psykiatrimål åt Migrationsdomstolen i . Detta lättade migrationsdomstolens arbetsbörda och gav tingsrätten vissa extraordinära och förstås välkomna intäkter. Arbetet var uppskattat också på den domstolen. sa dock förvaltningsrätten upp överenskommelsen eftersom det inte längre finns ekonomiskt utrymme att anlita domare från tingsrätten. Jag har alltså hunnit göra en inspektion. Det var en omfattande och givande genomgång av målhanteringen på . Arbetet med att färdigställa protokollet pågår. Den förvaltningsrättsliga granskningen genom att göra inspektioner och besök vill jag framöver ge ordentligt utrymme. Jag tycker att det skulle vara tilltalande att kunna identifiera teman eller gemensamma frågor för mina inspektioner. ser jag visserligen att den händelsestyrda granskningen, alltså klagomålsärendena, kommer att uppta större delen av min tid. Det är förstås där den enskilde har möjlighet att få prövat om hennes grundläggande fri- och rättigheter har trätts för när. Det är viktigt att tillräckligt många av dessa ärenden utreds. Avslutningsvis vill jag säga att jag har mycket att sätta mig in i och lära. Utöver det jag nu redogjort för varken kan eller vill jag därför säga särskilt mycket mer om inriktningen för min kommande tillsyn och gärning som ombudsman. Jag kan dock tillägga att oavsett om jag ägnar mig åt inspektionsverksamhet eller klagomålsärenden ser jag att liksom det är viktigt att skriva tydliga kritikbeslut, är det också angeläget att sträva efter att lyfta fram goda exempel på vad som kan vara särskilt förenligt med god förvaltning. Precis som det står i vår instruktion vill jag också, där tillfälle ges, använda mig av möjligheten att göra uttalanden som kan främja en enhetlig och ändamålsenlig rättstillämpning. Jag har i mitt tidigare yrkesliv kunnat använda JO:s beslut och protokoll som stöd i mitt dagliga arbete. Det är min förhoppning och ambition att jag framöver ska kunna bidra på motsvarande sätt. , JO: Då var det min tur att presentera min del, det vill säga ansvarsområde 3. De frågor som ligger inom detta område rör inklusive tvångsvården av unga och missbrukare, socialförsäkringen och ärenden om tillämpningen av lagen om stöd och service till vissa funktionshindrade. Ansvaret omfattar också arbetsmarknadsärenden. Utöver 290 socialnämnder är , , Arbetsförmedlingen samt , SiS, de stora myndigheterna inom mitt ansvarsområde. Det nu aktuella verksamhetsåret har varit mitt första som justitieombudsman. Det har varit väldigt spännande, händelserikt och lärorikt, och jag har mina duktiga medarbetare att tacka för att det har blivit så. Jag har hunnit med att träffa de nya generaldirektörerna för och SiS. Jag kommer att träffa generaldirektören för , vilket är bra. har jag valt att avvakta till dess att en ny generaldirektör är på plats. När det gäller just Arbetsförmedlingen vill jag understryka att det inte vare sig nu under det aktuella verksamhetsåret eller under det förra verksamhetsåret har saknats exempel på att Arbetsförmedlingen inte alltid lever upp till de krav som är centrala för en rättssäker myndighetsutövning. Det är förstås problematiskt. I förtroendeskapande syfte kommer det att vara viktigt för Arbetsförmedlingen att internt stärka arbetet med rättslig styrning och rättsligt stöd. Jag kommer att noga följa detta arbete i mitt fortsatta tillsynsarbete. Som jag nämnde då jag var här första gången har min avdelning under det aktuella verksamhetsåret fokuserat särskilt på regeringsformens krav på saklighet och opartiskhet, det vill säga de krav som kommer till uttryck i objektivitetsprincipen. I linje med det har mitt urval av beslut till årets ämbetsberättelse till viss del styrts av denna fokusfråga. Min tanke är att det kan bli intressantare och mer belysande, inte minst för er, om urvalet på något sätt är tematiskt och spänner över hela mitt ansvarsområde. Som bekant återfinns objektivitetsprincipen också i förvaltningslagens 5 § under rubriken ”Grunderna för god förvaltning”. Syftet med att välja objektivitetsprincipen som fokusfråga har för mig varit att försöka se hur kraven på god förvaltning i förvaltningslagen hanterats av myndigheterna inom mitt ansvarsområde och hur de därigenom kan stärka förtroendet för att offentliga förvaltningsuppgifter sköts på ett ansvarsfullt och korrekt sätt. Utöver frågan om jäv varit för handen i en viss situation innehåller de anmälningar som jag får ofta synpunkter på utredningskvaliteten och bristen på saklighet. Man menar att felaktiga eller irrelevanta uppgifter har lagts till grund för bedömningar och beslut i ärendena. En annan vanlig invändning är att handläggarna har tagit parti för den ena parten – ofta den andra parten. Som framgår av årets tematiska urval av beslut har jag också haft att ta ställning till frågeställningar som närmast gällt olika myndigheters förtroendeskadliga åtgärder och beslut. Innan jag går över till att lyfta fram några sådana beslut vill jag kort nämna att jag har fortsatt att arbeta efter det tema som jag hade i min förra betraktelse och i förra årets ämbetsberättelse. Det gällde skyddet för den personliga integriteten. Det har i första hand handlat om problem med felskick av integritetskänsliga personuppgifter. Problemet, som tyvärr fortfarande finns kvar, gäller att känsliga uppgifter manuellt skickats till en annan person än den som uppgifterna avser. Detta är inte en acceptabel ordning, och jag har kritiserat för att den inte har kommit till rätta med dessa problem. Jag kommer att fortsätta att bevaka dessa frågor väldigt noga. De är helt enkelt väldigt viktiga. Med detta sagt tänkte jag nu säga något om några av de beslut som jag har valt ut till ämbetsberättelsen. Jag vill börja med arbetsmarknadsområdet. I två beslut som gällde och har jag prövat om myndigheten har agerat på ett sätt som riskerar att leda till att allmänheten ifrågasätter myndighetens opartiskhet, vilket i så fall är ägnat att rubba den allmänna tilltron till myndigheten som helhet. Det första beslutet gäller . Det finns på s. 54 i ämbetsberättelsen. tog fram en annonskampanj där enskilda arbetsgivare beskrev hur de arbetade för att förebygga psykisk ohälsa på arbetsplatsen. Att ha en sådan annonskampanj är i och för sig en vällovlig insats. Dessa annonser publicerades av verket på dess hemsida och i helsidesannonser i olika medier. Jag bedömde emellertid att denna annonskampanj var utformad på ett sådant sätt att det för en utomstående kunde framstå som att , som är en tillsynsmyndighet, i någon mening sanktionerade de namngivna arbetsgivarnas arbetsmiljöarbete i förväg och att det därför inte kunde uteslutas att annonskampanjen uppfattades som en ren marknadsföring av just dessa arbetsgivare och deras förmåga att erbjuda sina anställda en god arbetsmiljö. Centralt här är att en myndighets annonskampanj inte får vinklas till myndighetens eller någon annans fördel. Jag tyckte att utformningen av denna annonskampanj stred mot de krav som följer av objektivitetsprincipen. Det andra beslutet gällde , och det finns redovisat på s. 60. Under en pågående tvist mellan Hamnar och uttalade sig angående tvisten i en debattartikel i . Eftersom det var svårt att uppfatta den aktuella artikeln på något annat sätt än som ett försök från sida att förmå att acceptera medlarnas bud – ett bud som tidigare hade accepterats av motparten – ansåg jag att det låg nära till hands att utomstående uppfattade artikeln som ett ställningstagande också för Hamnar. Det fanns därför en påtaglig risk för tilltron till såväl som de utsedda medlarnas opartiskhet, varför fick kritik. I ett beslut som gällde fondbolaget och skandalerna inom premiepensionssystemet kom jag däremot till motsatt ståndpunkt. Beslutet gäller , och det finns på s. 445. Frågan i ärendet var om myndigheten hade överskridit sin kompetens, det vill säga agerat i strid med legalitetsprincipen eller brutit mot objektivitetsprincipen, i samband med sin information om att samarbetet med detta fondbolag hade upphört. Efter att ha infört ett köpstopp av bolagets fonder på fondtorget avregistrerade dem och informerade om detta och om vissa sparprodukter till pensionsspararna. Eftersom myndigheten har ett ansvar att lämna information om det inträffade samt att agera inom ramen för sitt särskilda konsumentuppdrag ansåg jag att informationen inte bara var saklig utan också befogad. I ett annat medialt uppmärksammat ärende, som gällde och som redovisas på s. 457, hade en handläggare av misstag lämnat ett meddelande på den försäkrades telefonsvarare. Meddelandet innehöll svordomar och nedsättande uttalanden om den försäkrade och om sjukskrivna i allmänhet. Agerandet var så pass dåligt att jag kritiserade handläggaren för dennes beteende, som alltså inte på något sätt var korrekt. Jag menade också att agerandet tydde på en oförmåga hos handläggaren att hålla sig till sakfrågan. Kravet på saklighet var därför inte uppfyllt. När det gäller socialtjänstområdet finns två beslut redovisade i ämbetsberättelsen som gäller objektivitetsprincipen. I ett ärende, som återfinns på s. 470, har en sektionschef vid en socialnämnd i sin egenskap av att vara målsägande i ett brottmål ansetts vara jävig att också handlägga biståndsärenden gällande den tilltalade. Denne var åtalad för brottet hot mot tjänsteman riktat mot denna sektionschef men också mot en socialsekreterare. I ett annat ärende, som återfinns på s. 574, kritiserades en relationsvåldshandläggare vid en socialförvaltning för att dels ha upprättat en skrivelse till den ena partens ombud i ett pågående mål i tingsrätten om umgänge med barn, dels på eget initiativ ha gett in en skrivelse som rörde målet direkt till tingsrätten. Dessa skrivelser syftade till att användas av modern i tvisten i tingsrätten. Jag bedömde att skrivelserna redan genom att upprättas men också utifrån hur de utformats var ägnade att rubba motpartens, det vill säga pappans, förtroende för socialförvaltningen. tänker jag gå över till några frågor som gäller tvångsvård. I sin inledande betraktelse tar JO upp frågan om hur mål om tvångsvård hanteras i förvaltningsdomstolarna. I ämbetsberättelsen redovisade han två ärenden som gällde brister i hanteringen av mål om administrativa frihetsberövanden. Utgångspunkten för hans beslut var att domarna i de aktuella målen hade missförstått innebörden av gällande rätt. Det är förstås mycket allvarligt. Inom mitt ansvarsområde har jag också haft anledning att fundera över tillämpningen av bestämmelserna i lagen om vård av unga och lagen om vård av missbrukare. Jag har speciellt funderat över bestämmelserna om så kallade särskilda befogenheter, det vill säga i första hand om de bestämmelser som gäller avskiljning och vård i enskildhet. Detta är fråga om mycket ingripande åtgärder, och rättssäkerhetskraven är här högt ställda. I såväl de tillsynsärenden som jag har haft och vid de inspektioner som på min inrådan har skett har jag stött på liknande problem som beskriver. I dessa fall har det dock handlat mindre om missförstånd än om reella svårigheter att i praktiken dra säkra slutsatser utifrån regelverket om var gränserna går för dessa befogenheter och när så ingripande åtgärder som avskiljning och vård i enskildhet får vidtas mot de intagna ungdomarna eller missbrukarna. Min oro gäller om regelkunskapen är tillräcklig på institutionerna och om tillämpningen verkligen är enhetlig. Frågor som jag har ställt mig är: Agerar man tillräckligt rättssäkert på de olika hemmen? Vilket ansvar har SiS för att det sker? Som konkreta exempel kan två beslut nämnas. Båda tar upp frågan om hur säker vård ska tillförsäkras genom att den intagna ses till och vad kraven på personalens tillsyn innebär. Det s.k. Rebeckaärendet, som redovisas på s. 502, gällde en 13-årig flicka som tog sitt liv hon vistades på ett särskilt ungdomshem. Hon hade vårdats i enskildhet när det skedde. Frågan var om hemmet hade brustit i sin uppsikt över henne. Jag fann vid en samlad bedömning att omständigheterna i detta ärende var att hemmet inte kunde anses ha brustit i sin uppsikt, men jag konstaterade att det finns behov av en samlad översyn av ungdomshemmens lokala rutiner. Utgångspunkten för min bedömning var att SiS helt har överlämnat åt de enskilda hemmen att ta fram interna rutiner för bland annat den enskildes tillgång till personal vid vård i enskildhet och hur tillsynen ska utövas. Eftersom SiS också är av uppfattningen att regelverket är otydligt på dessa punkter uppmanade jag myndigheten att överväga om den behöver utarbeta centrala riktlinjer som tydligare än anger hur vården i enskildhet ska bedrivas och hur tillsynen ska utövas. Ett annat ärende, som återfinns på s. 555, gällde en missbrukare på ett LVM-hem. Där kunde jag konstatera att personalen vid hemmet saknade kompetens att säkerställa en säker vård, då de saknat kännedom om de rutiner som fanns och som gällde vid situationer då en klient misstänks vara drogpåverkad inne på hemmet. Klienten det handlade om avled efter att man misstänkt honom för att vara drogpåverkad, trots att personalen såg till honom i 30-minutersintervaller. Problemet var att personalen vid denna tillsyn hade försummat att kontrollera hans medvetandegrad, trots att det ingick i deras ansvar. De uppfyllde därför inte kraven på noggrannhet och omsorg. Detta är väldigt viktiga frågor. Jag kommer fortsättningsvis att ägna viss uppmärksamhet åt de särskilda befogenheterna i mitt tillsynsarbete. Jag kommer att återkomma till dem. Detta är mycket viktiga frågor ur ett rättssäkerhetsperspektiv. Därför tänker jag också fokusera på dem.