bet · H701SoU5 · 2020-02-13 00:00:00 — Olika studier visar att förekomsten av psykisk ohälsa är högre bland hbtq-personer än hos befolkningen i allmänhet. Skillnaderna i ohälsa är ett av de tydligaste uttrycken för att diskriminering påverkar många hbtq-personers liv. Därför är det av stor vikt att hbtq-frågorna beaktas både inom folkhälsoarbetet och inom hälso- och sjukvården. Utskottet ser positivt på det arbete som görs inom och på detta område men anser att det behövs ytterligare åtgärder. För att minska skillnader i ohälsa mellan hbtq-personer och övriga behövs det enligt utskottet riktade förebyggande insatser för denna grupp samt bättre kunskap om gruppens villkor och levnadsförhållanden. Mot denna bakgrund anser utskottet att regeringen bör uppdra åt lämplig myndighet att föreslå förebyggande insatser för att främja hbtq-personers psykiska hälsa. bör ställa sig bakom det som utskottet anför och tillkännage detta för regeringen. Motion 2019/20:2758 (L) yrkande 2 bör bifallas. Motionerna 2019/20:47 (KD) och 2019/20:825 (SD) yrkande 20 bör avslås. Utskottets förslag i korthet ställer sig bakom det som utskottet anför om en översyn av smittskyddslagen och tillkännager detta för regeringen. Därmed bifaller ett motionsyrkande. avslår motionsyrkanden om antibiotikaresistens, om att avskaffa informationsplikten för hivpositiva och om resistent hiv. Jämför reservation 9 (SD). I motion 2019/20:1282 av (M) yrkande 1 föreslås ett tillkännagivande om att förnya strategin mot antibiotikaresistens. Regeringen beslutade om en strategi för arbetet mot antibiotikaresistens. Strategin gäller till 2020 och omfattar arbetet nationellt, inom EU och internationellt. Strategin behöver förnyas och måste kompletteras med nya initiativ och handlingsplaner. I motion 2019/20:1525 av (M) föreslås ett tillkännagivande om att arbeta aktivt för att minska den nationella och globala utvecklingen av antibiotikaresistens. I motion 2019/20:2241 av och Kopparklint (båda M) yrkande 2 föreslås ett tillkännagivande om att ska verka internationellt för att förskrivningen av antibiotika till människa måste minska. I motion 2019/20:2480 av (M) föreslås ett tillkännagivande om insatser för att motverka antibiotikaresistens I kommittémotion 2019/20:2800 av m.fl. (L) yrkande 8 föreslås ett tillkännagivande om informationsplikten för hivpositiva. Enligt motionärerna behövs det en översyn av smittskyddslagen med en analys av om den fyller sitt ändamål när det gäller informationsplikten. I motionerna 2019/20:574 av (MP) och 2019/20:566 av och (båda S) föreslås tillkännagivanden om att avskaffa informationsplikten för hivsmittade. I motion 2019/20:2481 av (M) föreslås ett tillkännagivande om att motarbeta ökad förekomst av resistent hiv. Bland annat behövs mer resurser till organisationer som arbetar med att identifiera ej kända hivpositiva personer, stödja smittade personer och deras anhöriga samt utbildning av hälso- och sjukvårdspersonal och personer som arbetar med riskgrupper. Av 1 kap. 7 § smittskyddslagen (2004:168), förkortad SmL, framgår att ansvarar för samordning av smittskyddet på nationell nivå och ska ta de initiativ som krävs för att upprätthålla ett effektivt smittskydd. ska följa och analysera det epidemiologiska läget nationellt och internationellt. Av lagens bilaga 1 följer att bl.a. hivinfektion, tuberkulos, hepatit C och hepatit B är klassade som s.k. allmänfarliga sjukdomar, vilket enligt 1 kap. 3 § innebär att det råder anmälningsplikt och smittspårningsplikt. Varje misstänkt eller konstaterat fall av allmänfarlig sjukdom ska utan dröjsmål anmälas till smittskyddsläkaren i respektive region och till (2 kap. 5 § SmL). Det är den behandlande läkaren som ansvarar för att en smittspårning görs. Patienten är skyldig att uppge sina kontakter, och de uppgivna kontakterna är skyldiga att låta sig undersökas. Smittskyddslagen anger behandlande läkares ansvar för att ge personer med hivinfektion förhållningsregler, som ska vara individuellt utformade, dvs. den behandlande läkaren ska ta ställning till personens individuella levnadsförhållanden och mot denna bakgrund utfärda förhållningsregler (4 kap. 2 § SmL). Den behandlande läkaren ska alltid utfärda förhållnings-regler vid allmänfarlig sjukdom oavsett hur stor smittrisken bedöms vara. Den som vet eller har anledning att misstänka att han eller hon bär på en smittsam sjukdom är skyldig att vidta de åtgärder som behövs för att skydda andra mot smittrisk. Den som vet att han eller hon har en allmänfarlig sjukdom är skyldig att lämna information om smittan till andra människor som han eller hon kan komma i sådan kontakt med att beaktansvärd risk för smittoöverföring kan uppkomma (2 kap. 2 § SmL). Bakgrund och pågående arbete Strategi för arbetet mot antibiotikaresistens beslutade regeringen om en svensk strategi för arbetet mot antibiotikaresistens (S2016/02971/FS). Strategin ligger till grund för arbete med att bromsa utvecklingen och spridningen av antibiotikaresistens. Strategin ska synliggöra områden och insatser för ett effektivt arbete mot antibiotikaresistens. Det svenska arbetet mot antibiotikaresistens ska vara långsiktigt och hållbart samt bygga vidare på det goda internationella anseende har i frågan. Strategin som omfattar arbetet nationellt samt inom EU och internationellt gäller . Strategin består av dels en övergripande målsättning, dels sju mål där regeringen har identifierat vad som är viktigt att beakta för att uppnå målen. Den övergripande målsättningen är att bevara möjligheten till effektiv behandling av bakteriella infektioner hos människa och djur. uppdrag i arbetet mot antibiotikaresistens – arbeta för att bevara möjligheten att effektivt använda antibiotika vid bakteriella infektioner hos människor och djur – sammanställa och aktivt förmedla kunskap om antibiotikaresistens till hälso- och sjukvården, och allmänheten – medverka till att förskrivare, övriga berörda yrkesgrupper och allmänheten tillämpar de kunskaper som finns på området – främja insatser på lokal och regional nivå i frågor som rör antibiotikaresistens – inom verksamhetsområdet uppmärksamma frågor som rör annan mikrobiell resistens än antibiotikaresistens, vårdrelaterade sjukdomar och vårdhygien. I samarbete med har i uppdrag att ansvara för en nationell samverkansfunktion för arbetet mot antibiotikaresistens och vårdrelaterade infektioner. Samverkansfunktionen har funnits och leds av och . Som en del i arbetet har en nationell samverkansgrupp bildats där 25 myndigheter och organisationer är representerade. En ny handlingsplan för perioden –2020 presenterades för regeringen . Den nya handlingsplanen har ett tydligt One health-fokus: att problemet med antibiotikaresistens behöver hanteras gemensamt eftersom resistenta bakterier kan överföras mellan människor, djur och livsmedel och spridas via miljön. Samverkansgruppen för Stramaarbete arbetar mot antibiotikaresistens och för tillgång till effektiva antibiotika och består av representanter från Strama och andra externa aktörer. Samverkansgruppens uppdrag är att säkerställa och förmedla intressentperspektivet till . Den ska även främja den lokala förankringen av myndighetens arbete. När det gäller frågor om fortsatt tillgång till effektiva antibiotika och antibiotikaresistens bidrar gruppen med att – identifiera kunskapsluckor, problem och frågeställningar som berör rationell antibiotikaanvändning, antibiotikaresistens, vårdrelaterade infektioner och vårdhygien – bedöma behovet av specifika utredningar och åtgärder inom antibiotikaområdet på – ge råd och stödja dialogen med lokala genomförare i de projekt som har direkt eller indirekt koppling till kommuner och regioner. inleddes ett nytt projekt där samhälle, forskare, näringsliv och privatpersoner ska samverka i frågor som rör antibiotikaresistens, Antibiotikasmart . Övriga parter i projektet är forskningsinstitutet , , , , Region , , Region , , och kommun. Projektet, som löper , finansieras av som en del av satsningen på visionsdrivna innovationsmiljöer för bättre hälsa. Syftet med Antibiotikasmart är att underlätta bred samverkan mellan olika aktörer på nationell, regional, och internationell nivå och engagera samhällsmedborgare. På så sätt bidrar projektet till att uppfylla nationella strategi för arbetet mot antibiotikaresistens. Internationellt arbete mot antibiotikaresistens Den svenska strategin för arbetet mot antibiotikaresistens lyfter fram behovet av internationell samordning. WHO:s medlemsländer antog en global handlingsplan mot antimikrobiell resistens. Ett samarbetscenter för WHO utsågs vid för att bidra till genomförandet av handlingsplanen. har också bl.a. gjort globala åtaganden inom ramen för genomförandet av FN-resolutionen Agenda 2030 och politik för global utveckling (PGU). har fått i uppdrag av regeringen att förbereda och anordna en internationell konferens om antibiotikaresistensövervakning och WHO:s globala resistensövervakningssystem (S2019/04313/FS). Konferensen ska äga rum . Uppdraget ska redovisas till regeringen . fick även i uppdrag att möjliggöra för svensk expertis att delta i Tripartitens arbete mot antibiotikaresistens i låg- och medelinkomstländer (S2019/04313/FS). Tripartiten är ett samarbete mellan (), för djurhälsa (OIE) samt FN:s livsmedels- och jordbruksorganisation (FAO). Uppdraget ska redovisas . avsatte regeringen från biståndsbudgeten till Tripartitens nyinrättade fond för att möjliggöra ett snabbare och mer effektivt arbete kring antimikrobiell resistens (AMR) i framför allt världens låg- och medelinkomstländer (). verkar även aktivt inom EU för att driva på genomförandet av handlingsplanen mot AMR som Europeiska kommissionen publicerade (COM(2017) 339 final) samt de rådslutsatser om AMR som beslutades under det rumänska ordförandeskapet vid Epsco (9765/19). I regeringens ståndpunkt i utkastet till rådsslutsatser anfördes bl.a. att det är viktigt att användningen av antibiotika minskar för att bromsa utvecklingen av resistens samt att antibiotika ska vara receptbelagda läkemedel och inte säljas över disk utan recept. Regeringen anförde även att antibiotikarester i miljön bör övervakas och att reglering bör övervägas för att hantera miljöförorening som en orsak till AMR (jfr socialutskottets protokoll 2018/19:26 från ). Nationell strategi mot hiv/aids och vissa andra smittsamma sjukdomar Regeringen beslutade om en ny strategi mot hiv/aids och vissa andra smittsamma sjukdomar. Den tidigare strategin (prop. 2005/06:60) tog sin utgångspunkt i de utmaningar som samhället då stod inför vad gäller hiv/aids och andra sexuellt överförbara och blodburna sjukdomar. Strategin är enligt regeringen i många delar fortfarande aktuell, men situationen för hiv/aids har förändrats . Effektiv behandling har inneburit att hivinfektion har gått från att vara en dödlig sjukdom till en kronisk infektion. Enligt den nya strategin är det övergripande målet för samhällets insatser att begränsa spridning av hiv och andra sexuellt överförda och blodburna infektioner samt att begränsa konsekvenserna av dessa infektioner för samhället och den enskilde. Det långsiktiga förebyggande arbetet förblir grunden i den statliga satsningen inom området. Arbetet bör vidare integreras med relevanta folkhälsopolitiska målområden och globala utvecklingsmål i Agenda . Strategin kan användas av aktörer som arbetar med frågorna bl.a. inom , ideella organisationer, kommuner och regioner och deras smittskyddsenheter. meddelade () en dom i ett mål där riksåklagaren hade överklagat hovrättens friande dom i ett mål där en person med välinställd hivbehandling hade åtalats för framkallande av fara för annan (NJA 2018 s. 369). fastställde hovrättens domslut. I domen anför HD bl.a. följande: Det råder alltså samsyn bland kliniskt verksamma infektionsläkare och smittskyddsläkare i och – såvitt framkommit – även internationellt. Sannolikheten för smittoöverföring från en hivsmittad person med välinställd hivbehandling vid oskyddade samlag är minimal (icke beaktansvärd). Det gäller oavsett vilken typ av samlag det är fråga om. Det är i och för sig inte möjligt att i strikt vetenskaplig mening utesluta en smittoöverföring. Det är emellertid inte där gränsen för det kriminaliserade området går (se NJA 1987 s. 490). Med beaktande av hur liten sannolikheten för överföring av hivsmitta vid välinställd hivbehandling enligt dagens kunskapsläge bedöms vara vid oskyddade samlag, kan det inte anses föreligga någon konkret fara för smittoöverföring. Det kommer emellertid även fortsättningsvis att vara nödvändigt att i varje enskilt fall göra en bedömning av om en hivsmittad person har haft en välinställd hivbehandling. Om så inte har varit fallet kan en konkret fara för smittoöverföring ha förelegat vid ett oskyddat samlag. Smittsamhet vid behandling av hivinfektion publicerade kunskapsunderlaget Smittsamhet vid behandlad hivinfektion. En expertgrupp har utifrån det aktuella kunskapsläget på området uppdaterat det tidigare kunskapsunderlaget , eftersom nya forskningsresultat blivit tillgängliga. Kunskapsunderlaget vänder sig till personal inom smittskyddet och hälso- och sjukvården som underlag för bedömningar när de i sin yrkesverksamhet möter personer som lever med hiv. Bedömningarna om smittrisk kan också vara ett stöd för andra samhällssektorer och intressenter som berörs av dessa frågor. Utifrån det rådande kunskapsläget görs följande bedömningar: – Det föreligger ingen risk för överföring av hiv vid vaginala och anala samlag om personen med hivinfektion uppfyller kriterierna för välinställd behandling. Detta gäller även vid samlag där kondom inte används. Det finns en rad andra skäl till att trots detta rekommendera användning av kondom, framför allt för att skydda mot överföring av andra STI (sexuellt överförbara infektioner) och hepatiter samt oönskade graviditeter. Förekomsten av annan STI påverkar inte risken för hivöverföring vid välinställd antiretroviral behandling. – Det är troligt att risken för hivsmitta mellan personer som injicerar narkotika och delar injektionsverktyg minskar om personen med hiv har en välinställd antiretroviral behandling, men det saknas studier som visar detta. – Risken för smittöverföring från mor till barn i samband med graviditet och förlossning är mycket låg om kvinnans behandling sätts in före förlossningen och behandlingsmålet om omätbara virusnivåer uppnås. Detta förutsätter att vården tidigt fått vetskap om kvinnans hivinfektion. – Vid de flesta kontakter inom hälso- och sjukvården samt inom tandvården är smittrisken inte beaktansvärd om patienten har en välinställd behandling. Risken kan eventuellt kvarstå, om än avsevärt reducerad, vid mer avancerade ingrepp som större kirurgi och liknande. Vid tillbud med risk för smittöverföring har personen alltid en skyldighet att informera riskutsatta personer om sin hivinfektion. I anslutning till rapporten av smittskyddslagens förhållningsregler vid hivinfektion (2018) har myndigheten gjort följande notering: Ny information som tillkommit efter att denna rapport gavs ut: Det finns ingen risk för överföring av hiv vid sexuella kontakter, om personen med en hivinfektion har välbehandlad hiv, även då kondom inte används. Det visar den senaste forskningen om smittsamhet vid behandlad hivinfektion. Därmed finns det numera inga krav på att en person med välbehandlad hiv informerar sina sexualpartner om hivinfektionen. Det är alltid den behandlande läkaren som gör den medicinska bedömningen och anpassar förhållningsreglerna. För mer information se Smittsamhet vid behandlad hivinfektion. Hiv/aids och vissa andra smittsamma sjukdomar Av årsredovisning framgår att myndigheten etablerade en myndighetssamverkan för bl.a. hiv/STI-prevention inom ramen för sitt uppdrag att verka för nationell samordning och kunskapsuppbyggnad inom sexuell hälsa och rättigheter. Samverkansgruppen ska vara en arena för dialog, kunskapsutbyte och strategisk samverkan mellan tio myndigheter. fördelade 2018 totalt i statsbidrag till organisationer med verksamhet inriktad mot hiv/aids och vissa andra smittsamma sjukdomar, varav till aktörer på regional och lokal nivå. Totalt anvisas 2020 till anslaget 2:4 Insatser mot hiv/aids och andra smittsamma sjukdomar inom utgiftsområde 9 (jfr prop. 2019/20:1 utg.omr. Av regleringsbrev (S2018/06066/RS) framgår att medlen inom anslaget 2:4 disponeras av . Högst ska enligt regleringsbrevet betalas ut i enlighet med förordningen (2006:93) om statsbidrag till verksamhet inriktad mot hiv/aids och vissa andra smittsamma sjukdomar till ideella organisationer som bedriver hivpreventivt arbete. Högst ska betalas ut i enlighet med förordningen (2018:596) om statsbidrag till regionala och lokala ideella organisationer vars verksamhet är inriktad mot hiv/aids och vissa andra smittsamma sjukdomar. Högst ska användas till finansiering av insatser på nationell nivå och till övergripande samordning och uppföljning m.m. Medlen får inte användas för egen löpande verksamhet. Motionsyrkanden om framtidens infektionssjukdomar och andra smittskyddsfrågor behandlades senast i betänkande 2018/19:SoU11 Folkhälsofrågor. Motionsyrkandena avstyrktes (s. 15–16). biföll utskottets förslag till riksdagsbeslut (prot. 2018/19:87). Antibiotikaresistens är en avgörande framtidsfråga. Arbetet mot antibiotikaresistens är därför av utomordentlig vikt och behöver fortsätta att bedrivas nationellt, inom EU och internationellt. Utskottet välkomnar det omfattande arbete som genomförs av svenska aktörer på området, bl.a. inom och inom ramen för Strama. Utskottet ser även positivt på engagemang i det internationella arbetet mot antibiotikaresistens. Mot bakgrund av det som anförs ovan är det inte nödvändigt för att vidta åtgärder med anledning av motionerna 2019/20:1282 (M) yrkande 1, 2019/20:1525 (M), 2019/20:2241 (M) yrkande 2 och 2019/20:2480 (M). Motionerna bör avslås. Enligt är hiv en kronisk infektion. Vid välinställd behandling är virusnivåerna i blodet omätbara och risken för hiv-överföring vid vaginala och anala samlag mycket låg. Utskottet noterar att gör bedömningen att det numera inte finns några krav på att en person med välbehandlad hiv informerar sina sexualpartner om hivinfektion. Utskottet anser därför att regeringen bör ta initiativ till en översyn av smittskyddslagen (2004:168) med en analys av om den fyller sitt ändamål när det gäller informationsplikten för hivpositiva. Utskottet föreslår att ställer sig bakom det som utskottet anfört och tillkännager detta för regeringen. Motion 2019/20:2800 (L) yrkande 8 bör bifallas. Motionerna 2019/20:566 (S) och 2019/20:574 (MP) bör avslås. Utskottet noterar vidare att har etablerat en myndighetssamverkan för bl.a. hivprevention. Myndigheten har även i uppdrag att fördela medel till organisationer som bedriver hivpreventivt arbete. Mot bakgrund av det arbete som bedriver inom området anser utskottet att inte behöver ta några initiativ med anledning av motion 2019/20:2481 (M). Motionen bör avslås. Utskottets förslag i korthet avslår motionsyrkanden om vaccinationsregister, obligatoriskt vaccinationsprogram för barn och vaccinationsprogram för vuxna respektive personer . Jämför reservation 10 (SD) och 11 (L). I kommittémotion 2019/20:818 av Per Ramhorn m.fl. (SD) föreslås en rad tillkännagivanden om vaccinationsregister. Motionärerna anser att regeringen bör verka för att – en modern nationell it-plattform skapas som kan ta emot information från alla vaccinatörer, oavsett vilket journalsystem som används (yrkande 14) – det ska vara möjligt att ta ut nationell och regional statistik ur systemet (yrkande 15) – registret ska inkludera både nationella program, resevaccinationer, kompletterande vaccinationer och riskgruppsvaccinationer (yrkande 16) – det av journalsystemet måste framgå vilka vaccinationer som är givna på annan ort och registrerade i ett annat journalsystem (yrkande 17) – man på individnivå i sin digitala patientjournal ska få information om vilka vaccinationer man fått och om det finns behov av ytterligare doser (yrkande 18) – registreringen ska vara enkel att använda vid behov av massvaccinationer, t.ex. en influensapandemi (yrkande 19) – ordination om uppföljande vaccination ska synas i olika journalsystem så att individen kan gå till olika vaccinatörer utan att behöva ny ordination (yrkande 21) – vaccinatören ska få fram information om tidigare givna vacciner på individnivå (yrkande 22) – nationella myndigheter på ett samlat sätt ska kunna följa vaccinationstäckning, biverkningar och effekten av vaccinationer på sjukdomsförekomsten (yrkande 23) – regionala myndigheter ska kunna följa vaccinationstäckning i sitt geografiska område (yrkande 24) – data från tidigare vaccinationsregister migreras till ett gemensamt vaccinationsregister för vaccinatörer och allmänhet (yrkande 25) – det gemensamma vaccinationsregistret ska säkerställa att historiska uppgifter lätt kan tas fram och hanteras vid intygsskrivning samt att historiska data inte försvinner (yrkande 26). I motion 2019/20:437 av (C) föreslås ett tillkännagivande om att se över möjligheten att införa ett nationellt vaccinationsregister åtkomligt för privatpersoner. Obligatoriskt vaccinationsprogram för barn I motion 2019/20:1808 av (M) föreslås ett tillkännagivande om ett obligatoriskt vaccinationsprogram för barn. I motion 2019/20:2033 av (M) yrkande 1 föreslås ett tillkännagivande om att göra det allmänna vaccinationsprogrammet obligatoriskt för alla barn. I yrkande 2 föreslås att regeringen ska se över vilka sanktionsmöjligheter som krävs gentemot föräldrar som vägrar låta sina barn delta i det allmänna vaccinationsprogrammet. Slutligen föreslås i yrkande 3 ett tillkännagivande om desinformation om vaccinationer och svensk sjukvård samt behovet av ett arbete mot detta. I kommittémotion 2019/20:2800 av m.fl. (L) yrkande 7 föreslås ett tillkännagivande om vaccinationsprogram för årsrika människor. Motionärerna anför att det finns vetenskapligt stöd för att ett strukturerat vaccinationsprogram för årsrika personer som innehåller vaccination mot säsongsbunden influensa, pneumokocksjukdom, difteri, stelkramp och bältros ger samhällsekonomiska besparingar och minskad dödlighet bland äldre och riskgrupper. Motionärerna anser att och regeringen bör gå vidare med frågan om ett nationellt vaccinationsprogram för årsrika människor med tanke på de mänskliga och samhällsekonomiska vinster ett sådant program kan ge. I motion 2019/20:2594 av och (båda M) föreslås ett tillkännagivande om att se över möjligheterna avseende influensavaccination mot influensa och pneumokockinfektion som ett särskilt nationellt vaccinationsprogram för alla . I motion 2019/20:922 av m.fl. (S) föreslås ett tillkännagivande om att överväga införande av ett vaccinationsprogram för vuxna. Det skulle bl.a. vara viktigt eftersom många nyanlända saknar vacciner som många i får som barn. Lag om register över nationella vaccinationsprogram Enligt lagen (2012:453) om register över nationella vaccinationsprogram ska vårdgivare (som har ansvarat för vaccinationen) rapportera alla vaccinationer inom ramen för barnvaccinationsprogrammet till det . (NVR) är ett hälsodataregister som ansvarar för. Enligt smittskyddslagen (2004:168), förkortad SmL, är det regionen och huvudmannen för elevhälsa, med undantag för huvudmän för elevhälsa i förskoleklass, som ansvarar för att erbjuda vaccinationer mot smittsamma sjukdomar (2 kap. 3 a § SmL). Enligt 2 kap. 3 c § SmL delas nationella vaccinationsprogram in i allmänna vaccinationsprogram och särskilda vaccinationsprogram för personer som ingår i riskgrupper. En förutsättning för att en smittsam sjukdom ska kunna omfattas av ett nationellt vaccinationsprogram är att det finns ett vaccin mot sjukdomen som kan ges utan föregående diagnos av sjukdomen och ge mer än kortvarig immunitet mot sjukdomen i hela eller delar av befolkningen (2 kap. 3 d § SmL).