bet · H701MJU15 · 2020-04-29 00:00:00 — Regeringen betraktar möjligheten att ändra vargens status inom EU-lagstiftningen som uteslutet inom överskådlig tid. Europarlamentets resolution ändrar inte detta och ger alltså ingen befogenhet för ett medlemsland att ändra skyddsstatusen för varg. När det gäller vargföryngring inom renskötselområden beslutade om nya miniminivåer för varg, dvs. det lägsta antalet vargar som ska finnas i olika delar av landet. har fastställt miniminivåer med utgångspunkt i förslag från länsstyrelsernas samverkansråd för de tre rovdjursförvaltningsområdena (norra, mellersta och ). Samverkansrådens förslag har justerats av så att de sammantaget motsvarar det nationella referensvärdet på 300 individer. Det nationella referensvärdet är det antal vargar som krävs för att arten ska klara sig långsiktigt, s.k. gynnsam bevarandestatus. Miniminivåerna anges i antal föryngringar på både läns- och rovdjursförvaltningsområdesnivå och gäller . De kan även ses över tidigare om t.ex. en ökad spridning gör att nivåerna kan justeras. i har begärt att omprövar beslut om antal vargar i länet. Enligt beslutet ska ha cirka tio vargar i länet. Enligt går beslutet emot det förslag som samverkansrådet i norra rovdjursförvaltningsområdet lämnat in, ett förslag som säger att det inte ska finnas s.k. vargföryngringar i de tre norrlänen som har renskötsel. Skälen till begäran om omprövning handlar om renskötselområdet och det rovdjurspolitiska målet att ingen sameby ska ha renar som skadats eller dödats av rovdjur. Vid omprövningen ändrade inte sitt beslut. valde då att överklaga beslut och hänvisade till att förekomsten av varg i länet har faktiska verkningar på rennäringen och att inte har beaktat de förslag om förekomsten av varg som lämnat innan beslutet fattades. bedömde att beslutet i och för sig inte var överklagbart men valde ändå att överlämna det till Förvaltningsrätten i för avgörande. meddelade förvaltningsrätten i att beslut är ett överklagbart beslut som får faktiska verkningar för dem som berörs av det, men att saknar talerätt i den aktuella situationen (mål 15548-19). I svensk rätt saknar statliga myndigheter som huvudregel möjlighet att överklaga andra statliga myndigheters beslut, såvida man inte företräder ett rent privaträttsligt intresse, detta då statliga myndigheter förutsätts gemensamt företräda staten och genomföra de uppgifter de tilldelats via lag. Statliga myndigheter kan bara överklaga andra myndigheters beslut om det finns ett uttryckligt författningsstöd. Eftersom saknar uttryckligt författningsstöd som ger tinget rätt att överklaga beslutet har förvaltningsrätten avvisat överklagandet. Landsbygdsminister anförde följande vid debatten av interpellation 2019/20:232 Renägares förluster på grund av rovdjursangrepp: Jag noterar att det som tas upp av interpellanten och som är nytt i den här debatten jämfört med den som vi hade är beslut från om att det ska vara en vargföryngring i renskötselområdet i . Renskötselområdet har varit undantaget, och landshövdingen begärde också att det beslutet skulle omprövas. beslutade då att beslutet skulle stå fast, varpå överklagade det beslutet. [– – –] Det är klart att man som politiker, invånare i eller medborgare på vilket sätt och vis som helst kan ha åsikter om en sådan process. Jag tror dock att det skulle vara olyckligt om politiker i eller regeringen tog över beslutet på detaljnivå när det gäller hur man ska reglera vargbeståndet och var vargarna ska finnas. Vi har att sätta ramar och riktlinjer. Det har också gjort. Jag tror att det är jätteviktigt att vi fortsätter att arbeta med att utveckla metoder och verktyg för att säkerställa en god spridning i hela landet, att vi utvecklar metoder för inventering och så vidare givet de ramar som vi har att förhålla oss till. Det gäller både riksdagsbeslut och EU-direktiv. När vi talar om renskötselområden blev exemplet här varg, men det finns ju fler rovdjur som påverkar det här området. När det gäller exempelvis björn, järv och lo har vi haft licensjakt. De omfattas också av samma direktiv, men där är bedömningen att de har gynnsam bevarandestatus. När det gäller varg bedömer man inte att den har gynnsam bevarandestatus. Då är det skyddsjakt som är alternativet, så att man kan säkerställa att man lever upp till intentionen i beslut och EU-direktivet. Men med det sagt tycker jag att det finns ett antal frågor som lyfts i denna replikrunda som är viktiga att ta hänsyn till. Jag vill se att vi tar ett helhetsgrepp om dessa frågor. Jag noterar att landshövdingarna i de tre rovdjursförvaltningarna och exempelvis har hemställt om att miniminivåerna för respektive rovdjursart ska fastställas per rovdjursförvaltningsområde i stället för, som det är , per län. Det skulle kunna leda till en ökad flexibilitet och underlätta spridningen över större geografiska områden för att just minska koncentrationen. Då kan man också ta hänsyn till exempelvis rennäring på ett tydligare sätt. Det är intressant, och vi återkommer i den frågan. Jag noterar också att landshövdingarna i det norra rovdjursområdet har hemställt om att ersättningsnivån för de renförluster som förorsakas av rovdjur ska höjas. Det är helt korrekt att den inte har höjts . Det utbetalas ca för förlust av renar, så som det ser ut . gör bedömningen att det faktiska köttvärdet är . Jag tror att det är viktigt att man försöker ta ett helhetsgrepp om båda dessa frågor plus andra frågor. Vi håller just nu på att titta på de hemställningar som har kommit in, både den som fanns initialt, som är kopplad till interpellationen, och de som jag nu har nämnt. Ambitionen är att vi ska återkomma och att vi ska kunna ge en samlad bild kring hur vi landar med dessa frågor. Min ambition är att det ska ske på ett konstruktivt sätt. Jag hoppas att vi kan fortsätta att ha en konstruktiv diskussion om dessa frågor. Rovdjursproblematiken - det är inte bara varg utan också andra rovdjur - är stor och viktig för alla som är berörda av den, men den har specifika konsekvenser exempelvis för rennäringen på det sätt som ledamoten på ett förtjänstfullt sätt redogjorde för i sitt replikskifte. Det innebär att också rennäringen behöver komma till tals på ett bra sätt i dessa frågor när man tittar på de hemställningar som ligger på regeringens bord. I årsredovisning anges att och har ett långtgående samarbete om övervakning av de stora rovdjuren i , med gemensam metodik och gemensamma databaser. Länderna samarbetar för att övervaka antalet djur, deras utbredning, ändringar i bestånden och demografisk utveckling. Det sker även ett samarbete med , särskilt kring inventering och förvaltning av varg för att säkra att genetiskt viktiga vargar kommer in i . Vidare redovisas att en fennoskandisk samarbetsgrupp har bildats kring DNA-analyser, bl.a. med syfte att harmonisera ländernas metodik. Dåvarande miljöministern anförde följande som svar på skriftlig fråga 2017/18:1353 Samarbete med kring förvaltningen av varg: Regeringen har ett bra samarbete med den norska regeringen i vargfrågan. Nuvarande samarbete bygger på en skriftlig överenskommelse mellan den svenska och den norska regeringen . Företrädare för respektive regering träffas regelbundet för att diskutera aktuella frågor som rör förvaltningen av vår gemensamma vargpopulation. Ansvariga myndigheter i och arbetar också i ett nära samarbete. Det finns ett s.k. memorandum of understanding mellan och norska Miljødirektoratet som bl.a. omfattar datainsamling. och har upprättat databasen där inventeringen av varg dokumenteras liksom jakt och annan dödlighet. När det gäller beräkningar av populationsstorlek för varg inventeras varg från första oktober till sista mars (inventeringsperioden). Inventeringarna görs för att fastställa antalet familjegrupper, revirmarkerande par och om det fötts nya valpar i ett revir (föryngring). Om inventeringsperioden är 2018/19 inventerar man vuxna vargar och de valpar som föddes . Valpar som är födda inventeras kommande vinter, dvs. inventeringsperioden /20. Enligt Rovdjursinventering varg 2018/19 beräknas det totala antalet vargar i inventeringsperioden /19 till ca 380 vargar inklusive de vargar som dött . Osäkerhetsfaktorn (konfidensintervallet) ligger mellan 300 och 494 vargar. I beräknas antalet vargar till 300 med ett konfidensintervall mellan 237 och 390. Det är en marginell förändring i från . Inventeringar av varg görs utifrån fastställda metoder som gör det möjligt att följa vargstammens utveckling . Storleken på den totala vargpopulationen i uppskattas genom att utgå från antalet föryngringar (revir med årsvalpar) av varg som dokumenteras under vinterns inventeringar. Eftersom hela populationen inte inventeras tillämpas en omräkningsfaktor som gör att man kan beräkna den totala populationens storlek . Den totala populationen omfattar individer i familjegrupper och par, övriga stationära vargar samt vandringsvargar. Huvuddelen av populationen utgörs av vargar i familjegrupper och par. I den beräknade totalpopulationen inkluderas antalet vargar som dokumenterats döda . har utvärderat tre olika metoder för att beräkna omräkningsfaktorn mellan antalet vargföryngringar och antalet vargindivider. Dessa tre metoder med tillhörande omräkningsfaktorer har därefter utvärderats av en oberoende expertpanel. Expertpanelen slår fast att användandet av en omräkningsfaktor medför brister, bl.a. eftersom faktorn varierar med hur vargpopulationens sammansättning varierar och rum. Panelen rekommenderar därför att byta till en inventeringsmetodik som baseras på insamling av DNA och uppgifter om döda vargar, för att beräkna populationens storlek. Genom att gå över till att inventera varg genom en utvidgad insamling av DNA skulle man kunna beräkna vargpopulationens storlek direkt, utan att gå omvägen via en omräkningsfaktor. som undersöker möjligheten att använda denna metod rekommenderar expertpanelen att fortsätter att använda nuvarande omräkningsfaktor som är tio vargindivider per föryngring. Enligt information från behöver den nya metoden att inventera varg genom en utvidgad insamling av DNA verifieras, man behöver se till att förvaltande myndigheter får de resultat de behöver för att genomföra sina uppdrag och en ekonomisk analys behöver göras. –2014 genomförde och Miljødirektoratet i en gemensam översyn av inventeringssystemet för stora rovdjur. Arbetet ledde till en gemensam svensk-norsk metodik beskriven i nya instruktioner och faktablad. Utöver denna metodik har de båda länderna använt gemensam rapportering i den gemensamma databasen och mobilappen Skandobs för allmänhetens observationer. Eftersom inventeringssystemet har använts i flera säsonger startade 2017 en utvärdering för att ta reda på hur aktörer som är involverade i eller berörda av inventeringarna anser att det fungerar. Utvärderingen avslutades och resulterade i följande fyra rapporter: – Rapport 1: Beskrivning av det skandinaviska inventeringssystemet för stora rovdjur – Rapport 2: Från Rovdjursforum till Rovbase – när bytte databas för rovdjursinventeringar – Rapport 3: Hur fungerar inventeringssystemet för rovdjur i ? En utvärdering med fokus på organisation, ansvar och samverkan – Rapport 4: En studie om tillit till inventeringssystemet för stora rovdjur. I rapporten studie om tillit till inventeringssystemet för stora rovdjur redovisas bl.a. bristande tillit på flera punkter när det gäller inventeringen av stora rovdjur. Rapporten innehåller förslag till åtgärder som kan bidra till att öka tilliten mellan och berörda aktörer. Ett exempel handlar om tekniska system som återkopplar till den som rapporterat in en observation av rovdjur. håller nu på att utveckla inventeringssystemet. Enligt art- och habitatdirektivet är EU:s medlemsstater skyldiga att vidta åtgärder för att säkerställa att arter som omfattas av direktivet uppnår och bibehåller en gynnsam bevarandestatus. Vissa arter kräver s.k. strikt skydd. Andra arter kräver exempelvis att särskilda bevarandeområden ska utses för att göra det möjligt att bibehålla eller, i förekommande fall, återställa en gynnsam bevarandestatus hos arten i dess naturliga utbredningsområde. Att en art är strikt skyddad innebär att dessa djur som huvudregel inte avsiktligt får fångas eller dödas i naturen. Direktivet ger dock medlemsstaterna möjlighet att göra undantag från skyddskraven under vissa särskilt angivna förutsättningar, förutsatt att det inte finns någon annan lösning och att undantaget inte försvårar upprätthållandet av en gynnsam bevarandestatus hos bestånden i deras naturliga utbredningsområde. När det gäller skyddsjakt får enligt 23 a och 23 b §§ jaktförordningen (1987:905) fatta beslut om skyddsjakt efter björn, varg, järv, lo, säl eller örn. Beslut får fattas efter ansökan av den som riskerar att drabbas av skada eller på eget initiativ. Om det finns en stor sannolikhet för att allvarlig skada kommer att uppstå, får beslut om skyddsjakt fattas även om ingen skada ännu har inträffat. Beslut om skyddsjakt får dock endast fattas om det inte finns någon annan lämplig lösning och om det inte försvårar upprätthållandet av en gynnsam bevarandestatus hos bestånd i dess naturliga utbrednings-område. Beslutet måste även motiveras av något av följande skäl: av hänsyn till allmän hälsa och säkerhet eller av andra tvingande skäl som har ett allt överskuggande allmänintresse, inbegripet orsaker av social eller ekonomisk karaktär och betydelsefulla positiva konsekvenser för miljön av hänsyn till flygsäkerheten för att förhindra allvarlig skada, särskilt på grödor, boskap, skog, fiske, vatten eller annan egendom eller för att skydda vilda djur eller växter eller bevara livsmiljöer för sådana djur eller växter. Beslut om skyddsjakt kan fattas vid behov, året om. Jakttiden för det specifika tillfället fastställs i det aktuella beslutet om skyddsjakt. har, i enlighet med 24 a § jaktförordningen, delegerat rätten att besluta om skyddsjakt till . Verket har delegerat rätten att besluta om skyddsjakt efter björn, varg och lo till samtliga länsstyrelser utom i . Nuvarande delegation gäller t.o.m. . Möjligheten att delegera beslut om jakt från till en länsstyrelse infördes efter propositionen En ny rovdjursförvaltning (prop. 2008/09:210). Som skäl för regeringens förslag angavs att länsstyrelserna redan ansvarar för stora delar av rovdjursförvaltningen och att de borde ges ytterligare ansvar för förvaltningen genom att självständigt och i samverkan mellan länen avgöra t.ex. var det är lämpligt att i högre grad genomföra förebyggande åtgärder mot rovdjursangrepp eller inom vilka områden det i stället är nödvändigt att i ökad omfattning besluta om skyddsjakt. beslutade om En hållbar rovdjurspolitik (prop. 2012/13:191, bet. 2013/14:MJU7, rskr. 2013/14:99). I propositionen uttalas att delegering till av beslutanderätten i fråga om skyddsjakt på stora rovdjur bör ske utan begränsning, även till län som saknar reproducerande stam av den aktuella arten. Vidare angav regeringen att det är en styrka om besluten om skyddsjakt fattas regionalt på de platser där problem med rovdjur uppstår. Länsstyrelserna är väl skickade att bedöma frågor om skyddsjakt och bör därmed kunna besluta självständigt om skyddsjakt. Jaktförordningen medger även att björn, varg, järv eller lo får dödas för att skydda tamdjur när rovdjuret angriper och skadar tamdjuret eller om det är uppenbart att ett sådant angrepp är förestående om det finns skälig anledning att befara ett angrepp på tamdjuret och dödandet sker i omedelbar anslutning till att rovdjuret har angripit och skadat eller dödat tamdjur eller om rovdjuret befinner sig inom inhägnat område avsett för skötsel av tamdjuret och det finns skälig anledning att befara ett angrepp där (28 §). Rovdjuret får dock bara dödas när det inte går att skrämma bort det eller på något annat lämpligt sätt avbryta eller avvärja angreppet. finns en bestämmelse i 58 a § jaktförordningen om att ärenden om jakt efter bl.a. de stora rovdjuren ska handläggas skyndsamt. ändrades även instansordningen så att sådana beslut numera överklagas till förvaltningsdomstol och inte till . Slutligen infördes en bestämmelse i 42 a § jaktlagen om att mål i domstol om jakt efter de stora rovdjuren ska handläggas skyndsamt. Av förarbetena (prop. 2015/16:199) framgår att syftet med denna ändring var att besluten i normalfallet ska kunna överprövas i sak i förvaltningsrätten och att kammarrätten ska hinna ta ställning till frågan om prövningstillstånd före den beslutade jakttiden, så att beslutet kan verkställas om det finns förutsättningar för skyddsjakt eller licensjakt. Det förutsätter dock att jakttiden från början bestäms på ett rimligt sätt och att länsstyrelserna fattar beslut om licensjakt . Beslut om licensjakt efter varg får enligt jaktförordningen fattas . Undantag gäller dock de år som miniminivåer för förekomst av varg ska fastställas, då beslut får fattas . Bestämmelsen i jaktförordningen ändrades . Syftet var att få eventuella beslut om licensjakt fastställda i så god tid som möjligt med följden att ett utrymme finns för en överklagandeprocess före jaktstarten. beslutade att inte delegera möjligheten att fatta beslut om licensjakt efter varg till länsstyrelserna. bedömde att utrymmet för licensjakt efter varg under kommande jaktsäsong var obefintligt med rådande populationsstorlek och populationstrend. Det beaktades även att det kan komma att ske uttag genom skyddsjakt. bedömde vidare att ett uttag för licensjakt under kommande jaktsäsong inte kunde anses vara i linje med förvaltningens mål om gynnsam bevarandestatus för bestånd i dess naturliga utbredningsområde. En förnyad bedömning om delegation av licensjakt kommer att göras 2020 utifrån resultaten av årets varginventering. Enligt information från följer myndigheten löpande upp om överlämnandet av rätten att fatta beslut om skydds- och licensjakt till länsstyrelserna försvårar upprätthållandet av gynnsam bevarandestatus hos arterna eller om möjligheten utnyttjas i för stor omfattning. Detta följer av 24 c § andra stycket jaktförordningen. När det gäller stamvårdande jakt på varg begärde högsta förvaltningsdomstolen i ett förhandsavgörande av om tolkningen av artikel 16.1 i art- och habitatdirektivet. Artikel 16.1 handlar om att medlemsstaterna får medge undantag från direktivets skyddsbestämmelser för att under strängt kontrollerade förhållanden selektivt och i begränsad omfattning tillåta insamling och förvaring av vissa exemplar av de strikt skyddade arterna i en begränsad mängd som fastställs av de behöriga nationella myndigheterna (begreppet ”insamling” omfattar jakt i syfte att döda djur, se Högsta förvaltningsdomstolens dom i mål nr 2406-16 m.fl.). Detta förutsätter dock att det inte finns någon annan lämplig lösning och att undantagen inte gör det svårare att upprätthålla en gynnsam bevarandestatus hos bestånden i deras naturliga utbredningsområde. meddelade sin dom (mål C-674/17). I domen uttalar sig domstolen om förutsättningarna för undantag i form av dispenser. Domen rör stamvårdande jakt i syfte att bekämpa tjuvjakt. Enligt information från pågår analys och bedömningar av den eventuella påverkan som domen kan få på svensk vargförvaltning. Myndigheten bedömer att analysen preliminärt kan vara klar . När det gäller hänsyn till renskötsel och vargar anförde landsbygdsminister som svar på skriftlig fråga 2019/20:454 Vargbeståndet i renbetesområden följande: beslutade genom antagandet av regeringens proposition En hållbar rovdjurspolitik (prop. 2012/13:191) att när det gäller rovdjurspolitiken är det långsiktiga målet att rovdjuren ska uppnå och bibehålla en gynnsam bevarandestatus, som tamdjurshållning inte påtagligt försvåras och socioekonomisk hänsyn tas. I propositionen anges även att varg kan få förekomma i renskötselområdet men då i områden där den gör minst skada. Eftersom renskötsel bedrivs i större delen av renskötselområdet har det därför ännu inte varit möjligt för varg att etablera sig där utan närvaron utgörs främst av vargar på väg genom området. Företrädare för renskötseln hänvisar ofta till att vargförekomst i renskötselområdet förorsakar stora problem för renskötseln både vid barmarksförhållanden och när marken är snötäckt. Dels genom att vargar angriper renar, dels för att varg orsakar skingring av samlade renhjordar, något som skapar mycket merarbete för renskötarna. Att upptäcka en varg på barmark är dock mycket svårt. Det är vanligen först när marken är snötäckt som vargens spår kan synas. Därför har skada ofta redan inträffat när vargspåren upptäcks. Detta kan vara en av förklaringarna till varför länsstyrelserna beslutar om skyddsjakt först när skadan inträffat. Licensjakt efter varg kan förekomma i områden där vargstammens koncentration är tätare än vad den är i renskötselområdet, men endast om vargpopulationen har uppnått gynnsam bevarandestatus. När en varg upptäcks i renskötselområdet framgår normalt skadebilden väldigt snabbt. Om gör bedömningen att det är motiverat med skyddsjakt fattas sådana beslut skyndsamt och jakten genomförs oftast snabbt. Min uppfattning är att myndigheternas beslut tar hänsyn till renskötselns behov. När det gäller tjuvjakt har utskottet tidigare uttalat att problemet med illegal jakt och dess konsekvenser samt lämpliga åtgärder behandlas i nationella förvaltningsplaner, vilka i sin tur ligger till grund för den praktiska förvaltningen av rovdjursstammarna på regional nivå (bet. 2017/18:MJU10). Av nationella förvaltningsplan för varg () framgår att både försök och förberedelse till grovt jaktbrott eller jakthäleri i fråga om de stora rovdjuren är straffbara enligt 46 a § jaktlagen (1987:259). Detta ger polis och åklagare utökade möjligheter att i ett tidigare skede ingripa för att beivra de grova jaktbrotten. Samtliga rovdjursutredningar har framfört att samarbetet mellan , och behöver stärkas. Ett led i detta arbete är att en samverkansgrupp mot illegal jakt på stora rovdjur har etablerats. Den består av representanter för länsstyrelserna, och samt Världsnaturfonden, , , , och Viltskadecenter. har även skapat en strategisk grupp för förebyggande arbete mot illegal jakt på stora rovdjur. I gruppen ingår representanter från , , länsstyrelserna och . Syftet är att bidra till samverkan mellan myndigheterna och att utbyta erfarenheter. Frågor som diskuteras är bl.a. rutiner i händelse av misstänkta jakt- eller artskyddsbrott och utbildningsinsatser. Dåvarande landsbygdsminister underströk i en interpellationsdebatt den 19 maj 2017att han ser mycket allvarligt på illegal jakt (ip. 2016/17:453). Det är ett brott som kan leda till fängelsestraff, och det är rättsväsendet som ansvarar för att utreda och ingripa mot brottslig verksamhet. har det övergripande ansvaret för att viltförvaltningspolitik genomförs. är i sin tur regionaliserad till länsstyrelser, som förordnar jakttillsynsmän och naturvårdsvakter. Det är som utfärdar närmare föreskrifter för dessa tjänstemäns arbete. Landsbygdsministern lyfte även fram det ansvar jägarna har. Regeringen har under gett jägarorganisationerna bidrag ur viltvårdsfonden för att bl.a. motarbeta illegal jakt på stora rovdjur. I proposition 2012/13:191 En hållbar rovdjurspolitik föreslog regeringen att toleransnivån för skador på ren orsakade av stora rovdjur ska vara maximalt räknat på den aktuella samebyns faktiska renantal. Vidare bedömde regeringen att för att åstadkomma en bättre samexistens mellan rennäring och stora rovdjur borde länsstyrelserna ges i uppdrag att tillsammans med och samebyarna arbeta med ett förvaltningsverktyg för skador inom rennäringen. godkände regeringens förslag till beslut (bet. 2013/14:MJU7, rskr. 2013/14:99). Både i regleringsbrev och i regleringsbrev anges att myndigheterna ska fortsätta att arbeta med ett förvaltningsverktyg utifrån fastställd toleransnivå för skador orsakade av stora rovdjur inom rennäringen i syfte att upprätthålla en hållbar rennäring och gynnsam bevarandestatus för stora rovdjur.