bet · H701JuU34 · 2020-06-05 00:00:00 — Som beskrivs ovan har unga lagöverträdare särbehandlats i straffrättsligt hänseende. Detta gäller särskilt åldersgruppen 15–, men också lagöverträdare i åldern 18–. Särbehandlingen görs både vid straffmätningen och när det gäller val av påföljd. Ett skäl som brukar framhållas för denna ordning är att unga typiskt sett inte anses ha nått sådan mognad och ansvarsförmåga att de bör behandlas som vuxna. De har också ansetts särskilt känsliga för de konsekvenser som straffrättsliga ingripanden kan leda till. Enligt propositionen bör ungdomsövervakning i första hand komma i fråga för den som vid lagföringstillfället är . Endast om det finns särskilda skäl för det bör påföljden kunna dömas ut för en person som vid lagföringstillfället fyllt 18 men inte . Motsvarande ordning gäller för ungdomstjänst. Bedömningen av om en undantagssituation är för handen bör enligt regeringen göras på samma sätt och utifrån samma grunder som vid den påföljden. Det innebär bl.a. att det kan finnas skäl att välja ungdomsövervakning som påföljd för en person som vid lagföringstillfället är om brottsligheten har skett strax före artonårsdagen. I detta sammanhang kan även noteras att en särskild utredare i betänkandet Slopad straffrabatt för unga myndiga (SOU 2018:85) lämnat förslag till ändringar när det gäller den straffrättsliga särbehandlingen av lagöverträdare i åldersgruppen 18–. De eventuella konsekvenser som kan bli följden av ett genomförande av de förslag som lämnats i det betänkandet får hanteras i anslutning till det. Enligt propositionen ska det krävas särskilda skäl för att en person som vid lagföringstillfället fyllt 18 men inte ska kunna dömas till ungdomsövervakning. Detta motsvarar den ordning som gäller för ungdomstjänst, och bedömningen av om en undantagssituation är för handen bör enligt regeringen göras på samma sätt och utifrån samma grunder som vid den påföljden. Utskottet gör i denna del ingen annan bedömning än regeringen och avstyrker därmed motion 2019/20:3544 (SD) yrkande 3. Utskottets förslag i korthet ställer sig bakom det som utskottet anför om möjligheten att öka omfattningen av en helghemarrest och tillkännager detta för . Därmed bifaller utskottet två motionsyrkanden samt bifaller delvis ett annat motionsyrkande. Jämför reservation 3 (S, V, MP) och det särskilda yttrandet (SD). I motion 2019/20:3538 av (C) yrkande 1 yrkas att helghemarrest även bör kunna omfatta vardagskvällar och nätter samt inte begränsas i antal. Syftet med hemarresten ska i stället anpassas för att bryta ett destruktivt mönster i det enskilda fallet. I kommittémotion 2019/20:3544 av m.fl. (SD) yrkande 1 anförs att en helghemarrest bör kunna kombineras med olika rörelseinskränkande föreskrifter. Regeringen bör därvid skyndsamt utreda hur stor den maximala omfattningen av rörelseinskränkningen ska få vara. I kommittémotion 2019/20:3547 av m.fl. (M) yrkande 1 anförs att man bör se över möjligheten att besluta om helghemarrest vid andra tider än de som föreslås i propositionen. Enligt regeringen är ett förbud för den dömda personen att lämna bostaden som utgångspunkt väl avvägt såväl när det gäller ingripandegrad som med hänsyn till bestämmelser. Det bedöms också vara generellt tillämpbart. Ett sådant förbud innebär en inskränkning i rörelsefriheten, utan att den unge avskärmas från sin hemmiljö. Det kan dessutom kontrolleras på ett tillförlitligt sätt genom elektronisk övervakning. Förbudet att lämna bostaden bör enligt regeringen gälla , då den dömda personen inte går i skolan. Om förbudet skulle gälla finns emellertid en risk för att det skulle kunna ha en skadlig effekt på möjligheterna till en meningsfull fritid och knytande av prosociala kontakter. Kraven på en tillräckligt välfungerande hemmiljö skulle också behöva öka för att ett sådant inslag skulle kunna komma i fråga. Om förbudet i stället endast skulle gälla under helgkvällar och helgnätter skulle det typiskt sett knyta an till sådana tidpunkter då bruk av droger och alkohol är vanligast och då risken för återfall i brott torde vara som störst. Tillräckliga skäl att införa en möjlighet till förbud än de nu angivna har enligt regeringen inte framkommit. Förbudet att lämna bostaden föreslås därmed gälla helgkvällar och helgnätter: till , till och till . I propositionen anförs vidare att om det inte bedöms lämpligt med helghemarrest så måste Kriminalvården ha möjlighet att föreskriva andra rörelseinskränkande inslag. Dessa inslag ska i möjligaste mån vara anpassade till vad som är lämpligast i det enskilda fallet. Med hänsyn till kraven på proportionalitet och likabehandling bör andra inskränkningar i rörelsefriheten i huvudsak vara lika ingripande som ett förbud att lämna bostaden under helgkvällar och helgnätter, och de får inte vara mer ingripande än ett sådant förbud. Det innebär att regeringen inte anser att det ska vara möjligt att kombinera helghemarrest med en eller flera andra typer av rörelseinskränkningar. Helghemarresten får i stället vid behov ersättas helt av andra rörelseinskränkande inslag. Det kan vara svårt att göra en bedömning av olika inskränkningars ingripandegrad med någon exakthet. Typiskt sett bör det emellertid anses mindre ingripande att vara förbjuden att vistas på en plats, i jämförelse med att inte få lämna sin bostad. Detsamma gäller ett förbud att inte få lämna en stadsdel eller en kommun respektive en skyldighet att under vissa tider uppehålla sig på en viss plats. Om det behövs för att uppnå tillräcklig ingripandegrad eller annars bedöms lämpligt bör flera inskränkningar kunna kombineras. Ungdomsövervakning som påföljd har goda förutsättningar att vara ett bra komplement till befintliga påföljder för unga lagöverträdare. Utskottet anser dock att den föreslagna begränsningen att en helghemarrest endast ska få omfatta kvällar och nätter , inte täcker det behov av övervakning och kontroll som i många fall kan finnas. För en ung person som börjat leva utanför ramarna har veckodagarna sällan någon större betydelse. Om han eller hon har gjort sig skyldig till brott och allmänt befinner sig på glid kan det inledningsvis finnas behov av hemarrest alla kvällar för att komma bort från ett destruktivt leverne. I takt med att nya rutiner skapas kan hemarresten sedan gradvis trappas ned. Helghemarresten bör därvid alltid anpassas för att bryta det destruktiva mönstret i det enskilda fallet, som den totala omfattningen av hemarresten är proportionerlig i förhållande till de brott som den unge personen dömts för. Det behövs också i övriga fall finnas utrymme för en större flexibilitet när det gäller vilka kvällar och nätter hemarresten ska få omfatta. Det kan t.ex. finnas behov av att meddela mer flexibla förbud som hemarrest på helgdagar och högtider såsom och kvällar och nätter eller andra tidpunkter då risken för bruk av droger och alkohol samt återfall i brott torde vara som störst. Utskottet föreslår att tillkännager detta för regeringen. Därmed tillstyrker utskottet motionerna 2019/20:3538 (C) yrkande 1 och 2019/20:3547 (M) yrkande 1 samt tillstyrker delvis motion 2019/20:3544 (SD) yrkande 1. Utskottets förslag i korthet ställer sig bakom det som utskottet anför om att misskötsamhet i högre grad bör leda till undanröjande av en ungdomsövervakning och tillkännager detta för regeringen. Därmed bifaller två motionsyrkanden om ytterligare åtgärder vid misskötsamhet. Jämför reservation 4 (S, V, MP). I motion 2019/20:3538 av (C) yrkande 2 anförs att bristande efterlevnad av inskränkningar i rörelsefriheten så gott som alltid bör resultera i en anmälan till åklagaren och ett övervägande av om påföljden ska undanröjas och i stället ersättas med ett omhändertagande enligt LVU eller sluten ungdomsvård. Vidare bör återkommande misskötsamhet, även av mindre allvarligt slag, resultera i att påföljden undanröjs och ersätts med en mer ingripande påföljd. I kommittémotion 2019/20:3544 av m.fl. (SD) yrkande 2 begärs en sänkning av kraven för vilken misskötsamhet som ska leda till ett undanröjande av påföljden. Enligt motionärerna bör visserligen inte ringa fall av överträdelser av verkställighetsplanen föranleda ett undanröjande, men rekvisitet väsentlig måste anses vara för högt ställt. Upprepade moment av överträdelser av föreskrifter även av ringa art bör kunna motivera ett undanröjande av påföljden, om inga godtagbara anledningar till överträdelserna finns. Åtgärder inom ramen för påföljden Det finns flera sätt som den unge kan missköta de skyldigheter han eller hon har enligt verkställighetsplanen. Misskötseln kan t.ex. bestå av att den dömda personen inte kommer till mötena med koordinatorn eller bryter mot en föreskrift om inskränkningar i rörelsefriheten. Misskötsamheten kan även utgöras av att han eller hon inte går i skolan som bestämt, inte deltar i psykologsamtal eller inte deltar i de fritidsaktiviteter som anges i verkställighetsplanen. Om den unge inte medverkar på det sätt som föreskrivits i verkställighetsplanen, bör det enligt regeringen föranleda någon form av reaktion. En första åtgärd bör vara att koordinatorn intensifierar motivationsarbetet. Kriminalvården bör därför kunna öka antalet möten med koordinatorn. Att den dömde inte medverkar kan bero på att vissa av inslagen inte passar honom eller henne och att det finns andra mer lämpliga insatser. Det bör då vara möjligt att ändra i verkställighetsplanen. Vad gäller de rörelseinskränkande inslagen bör det däremot enligt regeringen finnas betydligt mindre utrymme för ändringar om verkställighetsplanen inte följs. Dessa inslag syftar till att göra påföljden tillräckligt ingripande. Påföljden skulle tappa i trovärdighet om den unge genom att missköta sig kunde tvinga fram ett byte av ett inslag mot något annat som uppfattas som mindre ingripande. I vissa fall bör dock även ett visst frihetsinskränkande inslag kunna ändras, om det visar sig att det inte är lämpligt eller ändamålsenligt. Det kan exempelvis uppdagas att hans eller hennes hemförhållanden är sådana att det – om förhållandena hade varit kända inledningsvis – skulle ha lett till bedömningen att ett förbud att lämna bostaden inte vore lämpligt. Misskötsamhet under verkställigheten bör även kunna utgöra skäl för att avstå från att minska omfattningen av de rörelseinskränkande inslagen. Om inslagen redan har minskats eller upphört, bör Kriminalvården ha möjlighet att besluta om att de ska utökas eller återupptas. Om de åtgärder som är möjliga att vidta inom ramen för påföljden är uttömda, bör Kriminalvården kunna anmäla misskötsamheten till åklagare. Om den dömdes bristande medverkan, även med beaktande av de åtgärder som Kriminalvården kan vidta inom ramen för påföljden vid misskötsamhet, innebär att ungdomsövervakning inte kan genomföras på ett meningsfullt sätt, bör det finnas en möjlighet att undanröja påföljden. I 32 kap. 4 § finns särskilda bestämmelser om undanröjande av ungdomsvård och ungdomstjänst. I första stycket regleras möjligheterna till undanröjande på grund av den dömdes misskötsamhet. Om den dömde i väsentlig grad underlåter att göra vad som åligger honom eller henne enligt en föreskrift vid ungdomsvård om att han eller hon ska följa ett ungdomskontrakt eller enligt en dom på ungdomstjänst, får rätten på talan av åklagare undanröja en annan påföljd än böter som dömts ut för brottet och bestämma en ny påföljd för detta. I stället för att undanröja påföljden får rätten meddela den dömde en varning, om det är en tillräcklig åtgärd. Regeringen anser att en motsvarande ordning som den som gäller för varning och undanröjande av ungdomsvård och ungdomstjänst bör gälla för ungdomsövervakning. I enlighet med vad som gäller för ungdomsvård och ungdomstjänst bör det således endast vara i de fall den unge i väsentlig grad låter bli att göra vad som åligger honom eller henne, som påföljden bör kunna undanröjas. De unga personer som kan komma att dömas till ungdomsövervakning torde i många fall befinna sig i en problematisk situation. Ett krav på fullständig efterlevnad av alla delar i verkställighetsplanen skulle riskera att leda till att en stor andel av de utdömda påföljderna när det gäller ungdomsövervakning skulle kunna undanröjas. Det skulle vara otillfredsställande dels med hänsyn till det merarbete och de kostnader en sådan hantering skulle innebära, dels eftersom det i vissa fall inte skulle finnas någon mer lämplig påföljd att döma ut. Kravet på att underlåtenheten ska vara av väsentlig grad innebär att inte all form av bristande medverkan bör kunna leda till ett undanröjande, utan det bör vara fråga om misskötsamhet av allvarligt slag. Som framkommit ska den som dömts till ungdomsövervakning följa det som anges i verkställighetsplanen i dess helhet. Om den dömde inte följer planen måste det enligt regeringen emellertid kunna ske en viktning av de olika momenten. Om avvikelsen består i att den dömde inte varit i skolan eller inte deltagit i en fritidsaktivitet bör det inte tillmätas samma vikt som om han eller hon har brutit mot en föreskrift om inskränkning i rörelsefriheten. Om den unge missköter verkställigheten och det blir aktuellt att undanröja ungdomsövervakningen, torde det i en del fall vara aktuellt att döma ut sluten ungdomsvård. I andra fall kan det i stället komma i fråga att döma ut en mycket ingripande ungdomsvård med vårdplan (dvs. Det kan även, beroende på bl.a. den ursprungliga brottslighetens straffvärde, tidigare brottslighet och den unges personliga förhållanden såsom vårdbehov, finnas förutsättningar att bestämma den nya påföljden till ungdomsvård förenad med en förstärkningspåföljd. Om rätten beslutar om undanröjande ska den, när den nya påföljden bestäms, i likhet med vad som gäller enligt hittillsvarande ordning, ta skälig hänsyn till vad den dömde har undergått till följd av den undanröjda påföljden. Institutet ungdomsövervakning bygger på en relativ frihet under ansvar. Syftet med påföljden är att skapa förutsättningar för den enskilde att aktivt ta steg tillbaka till laglydighet som samhället utövar kontroll över riskerna med den relativa friheten. Det kan dock enligt utskottet ifrågasättas om de reaktioner som föreskrivs vid misskötsamhet är tillräckligt kraftfulla. Om den unge bryter mot vad som föreskrivs i verkställighetsplanen för ungdoms-övervakningen bör det rimligen resultera i en tydlig reaktion från samhällets sida. Enligt utskottet bör t.ex. bristande efterlevnad av inskränkningar i rörelsefriheten i princip alltid resultera i en anmälan till åklagaren och ett övervägande av om påföljden ska undanröjas och i stället ersättas med ett omhändertagande enligt LVU eller sluten ungdomsvård. fall av överträdelser av verkställighetsplanen bör visserligen inte föranleda ett undanröjande, men för trovärdigheten av påföljden är det viktigt att ribban för undanröjande inte läggs för högt. Utskottet befarar därvid att kravet på att den dömde i väsentlig grad underlåtit vad som åligger honom eller henne för att en ungdomsövervakning ska undanröjas är alltför högt ställt. Återkommande misskötsamhet, även av mindre allvarligt slag, bör t.ex. alltid resultera i att påföljden undanröjs och ersätts med en mer ingripande påföljd. Detta bör tillkännage för regeringen. Därmed tillstyrker utskottet motionerna 2019/20:3538 (C) yrkande 2 och 2019/20:3544 (SD) yrkande 2. Utskottets förslag i korthet avslår ett motionsyrkande om ett förtydligande av roll vid ungdomsövervakning. Jämför reservation 5 (M, KD, L). I kommittémotion 2019/20:3547 av m.fl. (M) yrkande 2 efterfrågas ett förtydligande av roll inom ramen för påföljden ungdomsövervakning. Även om det enligt propositionen är Kriminalvården som ska vara huvudman för verkställigheten av ungdomsövervakning kommer även att spela en viktig roll vid verkställigheten av en ungdomstjänst. har lång erfarenhet av att identifiera barn och unga som är i behov av skydd och stöd och att erbjuda det. Kriminalvården föreslås ha en skyldighet att samverka med socialnämnden vid verkställighetsplaneringen och vid uppföljningen av verkställighetsplanen. insatser för att stödja unga kan vara väsentliga för att förhindra att de utvecklar en kriminell identitet. kan också ha kunskap om den unge och hans eller hennes personliga förhållanden som kan ha betydelse för innehållet i verkställighetsplanen. Vidare ligger många av de insatser som verkställighetsplanen kan innefatta under ansvars- och kompetensområden. Ett nära och välfungerade samarbete mellan Kriminalvården och är därför viktigt. I propositionen föreslås en skyldighet för socialnämnden att utse en särskild handläggare för den dömde under verkställigheten. Skyldigheten bör gälla för samtliga fall och alltså inte vara begränsad till fall där det föreligger behov av vård och stöd. Syftet med att utse en särskild handläggare är i första hand att underlätta samarbetet mellan Kriminalvården och . Skyldigheten bör gälla för socialnämnden i den kommun som enligt socialtjänstlagen (2001:453), förkortad SoL, har ansvaret för den dömde. I detta avseende överensstämmer ordningen med vad som gäller för inhämtade av yttrande från socialnämnden enligt 11 § lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare, förkortad LUL. Den särskilda handläggaren har en viktig roll såväl vid verkställighetsplaneringen som under den resterande delen av verkställigheten. Vid verkställighetsplaneringen kan handläggaren bidra med uppgifter om den dömdes personliga förhållanden och vilka insatser som gjorts tidigare. Sådan information kan vara av betydelse för utformningen av verkställighetsplanen. Handläggaren bör även redovisa bedömning av vilka åtgärder och insatser som bör ingå i den individuella verkställighetsplanen utifrån den unges behov av vård. Det kan t.ex. gälla deltagande i behandling eller programverksamhet inriktad på unga lagöverträdare, missbruksvård och familje- och nätverksarbete. De insatser som regleras i verkställighetsplanen kommer att ligga under ansvars- och kompetensområden och det är därför av stor vikt att samverkan mellan Kriminalvården och sker vid uppföljning och revidering av verkställighetsplanen, lämpligen genom medverkan av den särskilda handläggaren. Eftersom samverkansskyldigheten mellan Kriminalvården och föreslås regleras i lag krävs inte att den unge eller dennes vårdnadshavare samtycker till att deltar i verkställighetsplaneringen. Som anförs i propositionen är det viktigt med ett nära och välfungerade samarbete mellan Kriminalvården och . Genom bl.a. skyldigheten för att utse en särskild handläggare anser utskottet att det skapas goda förutsättningar för ett sådant arbete. Det har enligt utskottet inte framkommit något som ger anledning att ställa sig bakom ett tillkännagivande om att ytterligare förtydliga roll inom ramen för påföljden ungdomsövervakning. Utskottet avstyrker därför motion 2019/20:3547 (M) yrkande 2. Sekretess mellan socialtjänst och polis Utskottets förslag i korthet avslår ett motionsyrkande om att undanröja sekretess-hinder mellan socialtjänst och polis. Jämför reservation 6 (M, KD). I kommittémotion 2019/20:3547 av m.fl. (M) yrkande 3 begärs att alla sekretesshinder för att information om unga ska kunna delas mellan socialtjänst och polis. infördes en ny sekretessbrytande bestämmelse i 10 kap. 18 a § offentlighets- och sekretesslagen (2009:400), förkortad OSL, som innebar att en uppgift som rör en enskild som inte fyllt i vissa fall ska kunna lämnas från till polisen utan hinder av sekretess. En uppgift får lämnas under förutsättning att det på grund av särskilda omständigheter finns risk för att den unge kommer att utöva brottslig verksamhet och uppgiften kan antas bidra till att förhindra detta samt att det med hänsyn till planerade eller pågående insatser för den unge eller av andra särskilda skäl inte är olämpligt att uppgiften lämnas ut. Bestämmelsen omfattar inte uppgifter som avser misstankar om att den unge har begått ett visst konkret brott. Sådana uppgifter ska även fortsättningsvis endast få lämnas under tidigare gällande förutsättningar (prop. 2011/12:171, bet. 2012/13:JuU5, rskr. 2012/13:60). Enligt 10 kap. 20 § OSL hindrar sekretess inom för uppgift om en enskilds personliga förhållanden inte att en uppgift som behövs för ett polisiärt ingripande lämnas till när någon som kan antas vara under påträffas av personal inom under förhållanden som uppenbarligen innebär överhängande och allvarlig risk för den unges hälsa eller utveckling, eller om den unge påträffas när han eller hon begår brott. När det gäller misstankar om begångna brott i övrigt föreskrivs i 10 kap. 23 § OSL att en uppgift som bl.a. är sekretessbelagd hos endast får lämnas till , , Säkerhetspolisen eller någon annan myndighet som har till uppgift att ingripa mot brottet om misstanken angår brott för vilket det inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse försök till brott för vilket det inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse eller försök till brott för vilket det inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse , om gärningen innefattat försök till överföring av sådan allmänfarlig sjukdom som avses i 1 kap. 3 § smittskyddslagen (2004:168). beslutade regeringen att ge (Brå) i uppdrag att undersöka förutsättningarna att dela information mellan olika aktörer i arbetet med att förebygga brott och att vid behov lämna förslag till åtgärder. I uppdraget ingår att utvärdera hur den sekretessbrytande bestämmelsen om information om unga som infördes tillämpas i det lokala förebyggande arbetet och bedöma om eventuella utvecklingsbehov föreligger. Uppdraget ska redovisas . Utskottet har tidigare behandlat yrkanden om sekretessen mellan socialtjänst och polis. konstaterade utskottet att ett välfungerande samarbete mellan och polisen är grundläggande för att kunna förhindra ungdomsbrottslighet samt att det var mot denna bakgrund som den nämnda sekretessbrytande bestämmelsen infördes. Enligt utskottet fanns det dock indikationer på att bestämmelser om sekretess fortfarande förhindrar att nödvändig information delas mellan och polisen. Mot denna bakgrund ansåg utskottet att regeringen borde se lagändring och vilken effekt den haft. I denna översyn var det också viktigt att undersöka om polisen och kommunerna har tillräcklig kunskap för att tillämpa sekretessreglerna på ett riktigt sätt. Utskottet föreslog att skulle tillkännage detta för regeringen. följde utskottets förslag (bet. 2017/18:JuU18 s. 8 f., rskr. 2017/18:175). När utskottet behandlade liknande motionsyrkanden om sekretessen mellan socialtjänst och polis konstaterade man att ärendet bereddes inom och ansåg att det därför saknades anledning för att göra ännu ett tillkännagivande i denna fråga. Motionen avstyrktes (bet 2018/19:JuU15 s. 7 f., rskr. 2018/19:170). Utskottet behandlade även ett liknande motionsyrkande och vidhöll då uppfattningen att det mot bakgrund av att ärendet alltjämt bereddes inom inte fanns anledning för att göra något nytt tillkännagivande (bet. 2019/20:JuU30 s. 8 f., rskr. 2019/20:81). Regeringen har i skrivelse 2019/20:75 skrivelser till regeringen – åtgärder uppgett att tillkännagivande är slutbehandlat genom det ovan nämnda uppdraget till Brå (s. 60). Regeringen har, som framgår ovan, gett Brå i uppdrag att undersöka förutsättningarna att dela information mellan olika aktörer i arbetet med att förebygga brott och att vid behov lämna förslag till åtgärder. Utskottet anser att detta arbete inte bör föregripas och är således inte berett att föreslå några sådana åtgärder som motionärerna efterfrågar. Motion 2019/20:3547 (M) yrkande 3 avstyrks. Utskottets förslag i korthet avslår ett motionsyrkande om att fler brottsaktiva unga personer ska omhändertas enligt lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU). Jämför reservation 7 (M). I kommittémotion 2019/20:3547 av m.fl. (M) yrkande 4 begärs åtgärder för att fler brottsaktiva unga ska omhändertas med stöd av lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) som alternativ till ungdomsövervakning och andra befintliga ingripanden.