bet · H701FiU22 · 2020-03-12 00:00:00 — Det vi pratar om här är när det inte är ett sunt risktagande baserat på att man tror på en idé utan ett risktagande som beror på att man har låga räntor och det inte kostar något och att man går in i ett flockbeteende. Exakt när det är så eller inte är svårt att säga. Vi vet att finanssektorns historia inte är helt uppmuntrande, utan gång på gång springer vi in i ett flockbeteende. Jag är inte alls säker på att klimatrisken behöver vara systemhotande. Nyckeln här är återigen prissättningen. Om investeraren inte vet vilka externaliteter som finns i en affär, om man nu är cementtillverkare, ståltillverkare eller biltillverkare, är risken att man fattar beslut på felaktiga grunder. Då kan man vara väldigt smart och det går ändå fel. Om det är många som fattar beslut på felaktiga grunder kan det bli systemhotande. All marknadsekonomi bygger på att det finns transparens kring affärsmodeller och vad dessa baseras på. Därför tror jag mycket på prissättning av den extremt centrala externaliteten, nämligen klimatrisker. Jag tar din fråga också, . Det var skönt att få den, för den brukar vi alltid diskutera här. Det är kända argument. Jag ska försöka svara på den lite annorlunda än vad jag brukar. Vi brukar typiskt sett säga att riskbaserade kapitalkrav måste vara grunden, det vill säga att om en bank ska låna ut till ett riskabelt nystartsbolag som kanske, med termer, riskerar att förlora pengar, vilket i någon mening är naturligt, ska den ha mycket kapital. Men om banken lånar ut till något som framstår som väldigt säkert, kanske med en statlig eller ägare, ska riskvikterna vara lägre, för då är risken för konkurs mycket mindre. Detta skapar rimliga incitament för banken så att den helt enkelt får avsätta mer egna pengar när det är riskabelt och mindre när det är mindre riskabelt. Detta låter sunt och bra, och typiskt sett är det så en kreditprövning ser ut i en bank, eller bör se ut. Så långt tror jag att och jag är överens. Det är sedan, när systemet i stora banker ska riggas, som det blir problem. De börjar rigga sina modeller och skruva på parametrarna, och de säger att de inte behöver ha så höga räntor och att förlustriskerna nog egentligen är lite mindre. De försöker trycka ned dem så att de får lägre eget kapital. Hierarkin stämmer fortfarande såtillvida att hög risk får mer kapital och lägre risk får mindre kapital, men sammantaget kan det gå ned. Då är det bra att ha en nivå, och det är detta som kallas leverage ratio eller bruttosoliditet. Man säger: Hit men inte längre – det finns en gräns för hur lite kapital som kan tillåtas. Det som har kommit som en kompromiss och som jag tror mycket på är att vara lite tuffare i modellhanteringen och att lägga riskviktsgolv och gå in och styra parametrarna. Där har vi gjort en hel del från FI:s sida, och det sker nu också på global nivå i det system där var ordförande, nämligen Baselöverenskommelsen. Man säger till bankerna att de får en viss frihet men att det är vi som säger hur långt de får gå i hanteringen av sina riskvikter. Det är därför vi nu vill ha riskviktsgolv för kommersiella fastigheter, och det är därför vi har riskviktsgolv för bolån. Det är ett sätt att säga hit men inte längre i ett riskviktsbaserat system. Detta kommer att leda till en något högre bruttosoliditet. Jag tror i den meningen att och , eller och , har närmat sig varandra i synen på detta. , Riksgälden: Herr ordförande! Jag vill börja med fråga om cybersäkerhet. Jag utesluter inte att det behövs lagändringar, men vad som framför allt behövs är samverkan och samarbete. Som Finansinspek-tionens generaldirektör sa precis sitter vi för oss själva och ser vad som händer. Både vi och riksbankschefen nämnde hur många angrepp det är. Men värnar vi finansiell stabilitet, och då behöver vi kunna få information. Vi behöver samarbeta, och vi behöver fundera på vad vi ska göra åt risken och om det finns något vi kan göra för att stärka motståndskraften. Mycket tror jag alltså handlar om samverkan och samarbete för att nå dit. Då kanske någon behöver hålla i ledpinnen, för om alla ska springa runt och försöka samarbeta kan det bli svårt. Här tror jag att får tänka till kring vem som ska göra detta och på vilket sätt. Ska det vara cybercentrumet? Någon behöver föra in information till alla som verkar. Vi är bra på kapital och likviditet och även resolution, som jag kommer att återkomma till, men vi kan inte lösa allting. Vi behöver hjälp, och det behövs någon utanför de stabilitetsvårdande myndigheterna. Låt mig återgå till fråga. Om man är dum ska det kosta, och det ska kännas. Där håller jag helt med . Problemet är att vi nu är förbi den nivån. När man tror att allt är gratis och inte kostar något och att man inte tar några risker över huvud taget – när man inte kan göra denna avvägning därför att priset kanske inte direkt återspeglar hur stor risk man tar – kan det vara svårt att fatta ett informerat beslut om att man kan förlora pengarna. Jag tror att risken är stor att många känner sig säkra därför att indikatorer och allt man kan titta och räkna på säger att det är låga risker och låga räntor. Man känner sig trygg i den miljö man är i. Problemet är att det gjorde man också 2007. Problemet är att detta gjorde man också bankkris. Det som delvis lurade oss vid krisen var att allt hade trippel-A-rating. Vid 90-talskrisen var de svenska bankerna bäst i världen och lyftes upp av The Banker. Det var samma sak 2007. Då lyfte man upp de isländska bankerna – de var främst och champions i världen – och sedan föll banksystemet. Det är svårt att se alla risker och förstå hur det hela kommer att spelas ut. Som jag kommer att återkomma till tror jag att vi alla här är överens om att vi måste bygga motståndskraft . Vi måste göra det kontinuerligt och tänka på avvägningen. Men om man är dum och fattar dåliga beslut ska detta naturligtvis kännas och man ska förlora. Det är inte det vi vill värna, utan vi vill värna den svenska ekonomin, så att det inte blir påverkan på arbetslöshet eller tillväxt. Det är detta som är externaliteten i en finansiell kris, och detta kan kosta skattebetalarna mycket. Naturligtvis ska det kosta att göra fel. Herr ordföranden hade en fråga. Jag ska lyfta fram den ännu mer än vad generaldirektör gjorde . Jag tror att alla de tre myndigheterna är helt överens i ett större perspektiv: Vi behöver motståndskraft. Sedan har vi lite olika sätt att se på hur motståndskraft skapas. Vi skruvar på lite olika sätt. Det behövs motståndskraft när banken lever, och det behövs motståndskraft när banken dör, för att värna skattebetalarna och det finansiella systemet. Vi tror precis som att det snarare kan öka riskerna om man gör allt riskokänsligt. Att något som har väldigt låg risk ska hanteras som något som har mycket högre risk för att man gör det helt riskokänsligt tror vi som sagt kan öka riskerna. Det behövs höga kapital- och likviditetskrav. Här har valt linjen att ha höga krav och att värna skyddsvallar, den svenska ekonomin och den svenska finansiella stabiliteten. Detta har tjänat väl. Det är bara att jämföra med . Vår banksektor är mycket bättre, och banksektorn i lyckas också ge krediter för att stödja svensk ekonomi, arbetslöshet och arbetsmarknad. Detta har man större bekymmer med på andra håll i världen. När det gäller kriser visar tyvärr historien att när en bank väl kommit in i en kris är det svårt att bedöma hur mycket kapital banken egentligen har. Det vi vet med säkerhet är att man sitter på mycket dåliga tillgångar. De historiska bevisen visar att det egna kapitalet ibland till och med är negativt när man går in i en kris, det vill säga att allt eget kapital är förbrukat. Det är därför vi har ett krishanteringsramverk – för att värna skattebetalarna och låta någon annan än dem ta kostnaden, nämligen de som äger nedskrivningsbara skulder. Då är det viktigt att värnar och ser till att flytvästar kan ges till alla, inte bara till av dem som sitter där när båten sjunker. Vi måste kunna ha den flexibilitet som finns i de lagförslag som diskuteras och som håller på att remitteras för att kunna värna finansiell stabilitet. Det behövs alltså både kapital och likviditet för att banker ska leva och för att kunna stödja finansiell stabilitet och real tillväxt, men det behövs också något för att säkerställa vad som händer när banker dör. Då måste det finnas skyddsvallar, och vi måste säkerställa att vi behåller motståndskraft och att vi har flexibilitet. Det behövs både och. Där tror jag att vi generellt är överens, men sedan handlar det om skruvar och muttrar. När det gäller hur mycket som behövs och detaljerna är vi inte alltid överens – man kan se på det på lite olika sätt. , : Det är inte lätt att svara på frågan när det gäller cyberrisk och vad lagstiftaren ska göra. Det är lätt att påstå att det är viktigt att lagstiftningen är tidsenlig, men det är svårare att göra den tidsenlig. Man får helt enkelt hålla fokus på frågan. Jag håller med om att alla ska prata med alla om dessa frågor. Det är rimligt, men någonstans måste det också bli verkstad av det hela så att det inte bara blir en massa prat. Det behövs i regel stöd av någon form av lagstiftning för att det ska bli gjort. Detta har i sin tur att göra med att alla åtgärder inom detta område kostar pengar. Kostnaden ska bäras av någon någonstans i systemet, och då behövs en viss stadga i det hela för att göra det som behöver göras. När det gäller fråga om vad som händer finns det i en marknadsekonomi inte något förbud mot att göra dåliga affärer. Det är heller inte brottsligt att göra dåliga affärer, men om väldigt många gör många dåliga affärer blir det någonstans en systemrisk av det hela. Det är detta som är så oerhört grannlaga – att förstå när enskilda affärer övergår till något som är en systemrisk. Om vi pratar om dessa frågor utifrån ett global warming-perspektiv behöver det inte vara så att allt inom området innebär en systemrisk. Det är naturligtvis olika i olika länder och olika branscher, men det som vi inte kommer runt när det gäller dessa frågeställningar, som många har berört här på lite olika sätt , är att det är svårt att prissätta externa effekter men att det aldrig kan vara fel att försöka göra det. Att inte ens göra försöket eller inte göra det alls blir garanterat sämre, för då kommer alla att göra stora misstag på lite olika sätt någonstans i systemen. När det gäller den eviga frågan om riskvikter har riskviktssystemet, så som det har kommit att växa fram, innehållit element som påminner om ett system där man tillåter att studenterna rättar sina egna tentamina. Ett sådant system vattnas ur och fungerar inte. Riskvikter har den egenskapen att de påminner om väderleksrapporter där man ska bedöma om det ska regna eller inte. Bruttosoliditet handlar om hur stora stövlar man har på sig om det regnar, och i detta avseende kommer vi nog aldrig ifrån att det måste finnas en bruttosoliditet som är tillräckligt hög. Jag håller med om att det finns ett myller av nyanser i dessa sammanhang. Min erfarenhet från att ha hanterat finanskriser i praktiken och levt i en värld där det går över styr är att ingen diskuterar riskvikter, utan man diskuterar enbart bruttosoliditet eftersom det är den som bestämmer om man överlever eller inte. Jag tror i detta avseende att det är bra att vi har de regelverk vi nu har när det gäller det som kallas bail-in. Vi vet inte riktigt än om systemen kommer att fungera väl eller inte, men den stora fördelen med de system som har vuxit fram är att det vid en stor systemkris i varje fall tar lite än tidigare innan staten blir sittande med hela alltet. Detta tror jag är bra. Statsrådet : Jag tänker fokusera mest på fråga, då jag tycker att de andra har fått bra svar. Jag håller med om att man har möjlighet att göra dåliga affärer och att vi inte ska hindra detta. Om man vill ta stora risker ska man självfallet ha möjlighet att göra det på de finansiella marknaderna och i det ekonomiska systemet. Som flera här har varit inne på är problemet när alla lever i en villfarelse och man tror att man kan agera i en riktning och det sedan visar sig att verkligheten inte stämmer överens med kartan. Det var detta vi såg under bolånekrisen i 2007–2008, där sanningen på finansmarknaden var den att den amerikanska bolånemarknaden alltid är stabil, och därför alltid kommer att vara det framöver. Denna grundförutsättning, som i princip alla agerade efter, visade sig vara falsk. Detta skapade en finansiell kris i som sedan fortplantade sig till en global finansiell kris, som vi med nöd och näppe hämtade oss från. Hur hanterar vi då klimatriskerna? Enligt de studier som har gjorts, till exempel på , investerar vi som om vi skulle få en varmare värld. Detta säger, även om det finns undantag och det finns de som agerar och går före, att finansmarknaden som kollektiv bygger sitt agerande och hela affären på att vi kan fortsätta ungefär som , även i en varmare värld, och att vi kommer att ha en fortsatt fungerande försäkringsverksamhet och bankverksamhet. Detta finns det inte riktigt fog för i forskningen, men det är så man baserar sin kunskap. Det andra är att vi som finansmarknad ”bettar” på att världens länder inte kommer att göra det som krävs för att nå 1,5-gradersmålet eller 2-gradersmålet. Detta är såklart också en risk. ser vi till exempel i hur priset på koldioxid har femdubblats , vilket har gjort att många investeringar har visat sig vara i princip värdelösa. Detta är en risk som finansmarknaden, så som den är utformad , lever med. Är det därmed per automatik en systemrisk? Nej, inte . Och om vi agerar förebyggande, genom politiska åtgärder och genom till exempel koldioxidprissättning inom bolagen, behöver det heller inte bli en systemrisk. Som många bedömare har pekat på är dock dagens agerande från finansiella aktörer inte tillräckligt för att vi ska undvika en finansiell kris, så som det är . Min förhoppning är att vi genom att lyfta upp och påtala dessa risker, till exempel genom denna typ av seminarier, inte kommer att hamna i en systemrisk. Om vi däremot inte klarar detta är jag genuint orolig för att missmatchningen när det gäller klimatrisker på de globala marknaderna kommer att kunna vara utlösaren till nästa globala finansiella kris, som i värsta fall kan lämna finanskrisen långt bakom sig. Låt oss göra allt vi kan för att undvika det. Vice ordföranden (M): Då är det min uppgift att på hela utskottets vägnar tacka alla deltagare: , riksbankschef, , finansmarknadsminister, , generaldirektör på , samt riksgäldsdirektör och från Riksgälden. Tack för bra diskussioner och inlägg! Dessa frågor är mycket relevanta och kommer inte att bli mindre relevanta framöver. Vi kommer att återkomma till dem i olika former. Tack, alla ni som kom hit! [1] NAB, New Arrangement to Borrow, bildades och är en uppsättning kreditavtal mellan IMF och 38 medlemsländer och institutioner (däribland ). [2] Referensräntan fastställs en gång per halvår (och ) av . [3] , Svenska konsumtionslån, . [4] Total loss-absorbing capacity. [5] Dnr Fi2019/01720/B. [6] och rådets direktiv /92/EU av om jämförbarhet för avgifter som avser betalkonto, byte av betalkonto och tillgång till betalkonto med grundläggande funktioner. [7] och rådets direktiv (EU) 2015/2366 (PSD 2) om betaltjänster på den inre marknaden, om ändring av direktiven /65/EG, 2009/110/EG och 2013/36/EU samt förordning (EU) nr 1093/2010 och om upphävande av direktiv /64/EG (PSD). [8] och rådets direktiv (EU) 2018/843 av om ändring i direktiv (EU) 2015/849 om åtgärder för att förhindra att det finansiella systemet används för penningtvätt eller finansiering av terrorism, och om ändring av direktiven /138/EG och 2013/36/EU.