bet · H701KU11 · 2020-01-17 00:00:00 — Innan jag avslutningsvis går över till LSS-ärendena vill jag bara uppmärksamma er på ett ärende som gör att jag inte tvivlar på att vi ombudsmän faktiskt kan göra skillnad . Det ärende jag tänker på finns på s. 537 och gäller det särskilda ungdomshemmet . Vid en Opcatinspektion som skedde på mitt uppdrag berättade ungdomarna att det på en av avdelningarna förekommit att anställda utsatte dem för obefogat våld. Detta hade upprepade gånger uppmärksammats tidigare vid inspektioner genomförda av . Fem lex Sarah-anmälningar hade gjorts . I mitt ärende fann jag inte bara anledning att kritisera SiS utan begärde också av SiS att myndigheten skulle återrapportera till mig om de åtgärder som jag i kritikbeslutet krävde att myndigheten skulle vidta för att komma till rätta med en rad olika problem på hemmet som alla bidrog till att vården inte var acceptabel. Det är själva återrapporteringen från SiS som redovisas i ämbetsberättelsen. Tilläggas kan att det dialogmöte som jag aviserade i slutet av beslutet genomfördes . Avslutningsvis vill jag återknyta till det som jag tog upp när jag var här angående långa handläggningstider i ärenden om personlig assistans och det initiativ som tagits med inriktning på att kunna uttala vad som är en acceptabel handläggningstid i de ärendena. I detta projekt, som redovisas på s. 588, undersöktes fyra olika socialnämnder och hur de handlägger LSS-ärenden. Bakgrunden var att det kom in ganska många klagomål till JO om långa handläggningstider i ärenden som är mycket viktiga för att den enskilde ska kunna leva ett så normalt liv som möjligt. Här vill jag passa på att lyfta fram det förnämliga med att vara ombudsman. I vår granskning ska vi kritisera när det är påkallat. Men det som verkligen är intressant och meningsfullt är att försöka ge vägledning i olika frågor som rör tillämpningen av regler och själva förvaltningsförfarandet. I det aktuella ärendet uttalar jag att en handläggningstid om i ett ärende om personlig assistans skulle kunna vara ett rimligt riktvärde. Låt vara att alla ärenden inte kommer att kunna hanteras så fort. För att en längre handläggningstid ska anses godtagbar krävs att det föreligger omständigheter som kan motivera det. I beslutet anger jag att det är socialnämnden som har förklaringsbördan och som ska ange de omständigheter som bör beaktas när det ska avgöras om handläggningen har varit långsam eller inte. Per Lennerbrant, JO: Precis som har sagts här har jag inte bidragit med några egna beslut i årets ämbetsberättelse. Det rör sig om ansvarsområde 4. Jag har därför inte tänkt göra någon övergripande presentation av besluten som mina kollegor har gjort. Jag kommer dock att göra några nedslag. I stället har jag tänkt att kort tala något om min första tid som ombudsman och blicka framåt. Innan jag gör det vill jag ta tillfället i akt och uttrycka min uppskattning till min företrädare, , för det arbete som hon tillsammans med sina medarbetare har utfört. Jag tycker att hennes beslut i denna ämbetsberättelse, men även i tidigare ämbetsberättelser, är goda exempel på hur JO kan uppfylla sin roll som lagarnas väktare. Jag har övertagit hela den portfölj som hade, det vill säga ansvarsområde 4. Tonvikten ligger på polis och åklagarväsendet liksom på utlänningsfrågor som handläggs vid . Där ryms också andra frågor, till exempel verksamhet som inte är reglerad i någon specialförfattning. Min tillsyn avser således områden där myndigheternas verksamhet är starkt normstyrd och där det typiskt sett finns risk för överträdelser av grundläggande fri- och rättigheter. Frågorna har ofta stor betydelse för den enskilde och påverkar den enskildes förtroende för myndigheternas verksamhet. Detta har i sin tur betydelse för enskildas förtroende för den offentliga verksamheten i stort. Det rör sig här om stora myndigheter. Det innebär både utmaningar och möjligheter, tycker jag. Utmaningarna består i att det är en omfattande och mångfasetterad verksamhet med många anställda. Men det finns också möjligheter genom att dessa myndigheter har organisationer som kan analysera och kommunicera mina och min företrädares beslut och omsätta dem i riktlinjer och andra handlingsdirigerande dokument som når ut till all personal. Det är viktigt att JO:s beslut får genomslag. Frågor om hur JO:s beslut tas om hand och processas inom myndigheterna har varit frågor som jag har tagit upp vid de möten som jag har haft med rikspolischefen och riksåklagaren. Det har varit viktigt för mig att få besked om detta. De besked som båda dessa myndigheter har lämnat visar både på en förståelse för JO:s roll och uppgift och på ett konstruktivt och framåtblickande förhållningssätt. Här skulle jag vilja nämna ett exempel på hur JO:s beslut tas om hand i verksamheterna och hur det får en faktisk effekt. Beslutet handlade om utevarohäktade. Det var som hade inspekterats. JO gör i beslutet en grundlig genomgång av hur tingsrätterna och även åklagarmyndigheterna bör handlägga frågor om utevarohäktade och vilka rutiner som bör gälla. Detta beslut meddelades då jag fortfarande var verksam vid domstol, och jag har personlig erfarenhet av hur noga beslutet lästes, vilka praktiska effekter det fick och vilka förbättringar som genomfördes. Detta gällde åtminstone vid den domstol som jag var verksam vid. Jag som ombudsman har också möjlighet att kommunicera mina beslut på andra sätt, till exempel genom medierna, vilket också kan öka genomslaget för dem. Det är min ambition och förhoppning att mina avgöranden ska få stor spridning, även till andra än dem som är direkt berörda. På så sätt bidrar de till en ökad kunskap hos allmänheten om vilka krav man kan ställa på det allmännas verksamhet. Ett annat sätt att öka kunskapen om JO, men också ett sätt för mig och mina medarbetare att få ökad kunskap om myndigheternas verksamhet, är genom inspektioner. Det är också ett sätt för mig och mina medarbetare att få ökad kunskap om myndigheternas verksamhet. Jag har redan inspekterat , , och kommer jag att resa till för att inspektera där. När det gäller innehållet i klagomålen tycker jag mig ha sett några frågor som återkommer oftare än andra. Jag tänkte nämna två frågeställningar som jag tror blir viktiga att bevaka framöver. Den första gäller påståenden från anmälare om att de har blivit stoppade av polisen och blivit kroppsvisiterade utan att det har funnits lagligt stöd för det. Ofta har också deras fordon undersökts. Dessa anmälare påstår att åtgärderna inte är föranledda av något beteende eller uppträdande från deras sida, och de anser sig ha blivit trakasserade av polisen. Frågor av detta slag har också diskuterats i ett europeiskt sammanhang som jag har deltagit i. Jag har beslutat att utreda ett sådant klagomål. Jag har för avsikt att noggrant följa anmälningar om detta. Andra frågor på polisens område som jag tror blir viktiga att följa framöver gäller enskildas filmande av polisingripanden. Här vill jag hänvisa till ett beslut som finns med i årets ämbetsberättelse. Den andra frågan gäller långa handläggningstider hos . Vi känner alla till den bekymmersamma situation som befunnit sig i och de långa handläggningstider som förekommit, bland annat beträffande asylärenden. Min företrädare har uttalat att det ytterst är ett ansvar för regering och riksdag att har möjlighet att fatta beslut inom rimlig tid och inom stadgade frister. Resurstillskott har också gjorts. Sedan belastningen på verket var som störst har läget förändrats en del. Men klagomålen till JO tyder på att handläggningstiderna är ett problem, inte minst vad gäller medborgarskapsärenden. Jag utreder ett par ärenden om detta och hoppas kunna återkomma med beslut . Detta var två exempel på frågeställningar som jag bedömer kommer att vara viktiga . Det finns såklart fler, men jag nöjer mig med att nämna dessa två . Avslutningsvis vill jag säga att JO har en mycket viktig funktion i vårt samhälle och som en del av kontrollmakt. Detta är något som också KU har påpekat . Samhällets utveckling gör att vikten av JO:s arbete kommer att öka, enligt min mening. Jag känner mig både stolt och ödmjuk inför förtroendet som har gett mig. Jag kommer med stor entusiasm att tillsammans med mina skickliga medarbetare ta mig an uppdraget som justitieombudsman. Ordföranden: tack för detta! För den som lyssnar eller ser på tv finns den samlade ämbetsberättelsen dels som tryckt upplaga, dels tillgänglig och nedladdningsbar på JO:s hemsida. Vi ska gå över till det öppna sammanträdets andra del. Det handlar om frågor från ledamöterna. Jag kommer att ge ordet till ledamöter efter partiernas storleksordning. (S): Tack så mycket för redogörelserna och beskrivningarna av era uppgifter. Det finns självklart en rad frågor att ta fasta på utifrån dessa redogörelser. Jag tänkte ta upp den sociala dimensionen. Ni har vad gäller och hälso- och sjukvårdens arbetsområden lagt tonvikt på att titta på offentlighet och sekretess och hur man hanterar den personliga integriteten i förhållande till det engagemang som jag utgår från att varje medarbetare och personal känner för att lösa varje uppkommen situation på bästa sätt. Det handlar ju om enskilda människor i vardagen, och familjesituationer, som blir påverkade. Ni skriver att ärendemängden är ungefär som vad gäller dessa frågor, men ni upprepar samma problematik som . Det är ett område som tål att ytterligare bevakas i den digitaliserade vardag som levs, med krav på snabba ingripanden och besked. Enskilda människor kan hamna i kläm på grund av de förutsättningar som råder. Finns det anledning, som ni ser det, att ytterligare lägga tonvikten på att stärka kunskap, insikt och medvetenhet om offentlighet och sekretess utifrån de beskrivningar som ni har lämnat ? Jag antar att det redan finns en hel del anmälningar på väg in, som berör ungefär samma ämnesområde. Jag tog i huvudsak fasta på både och redogörelser vad gäller denna frågeställning. , chefsJO: Jag skulle kunna svara ett kort och obetingat ja. Offentlighet och sekretess är erkänt svåra frågor. Personalen har ett personligt ansvar – ett straffansvar. Om man bryter mot sekretessen uppsåtligen kan man alltså straffas av domstol. Det är ovanligt. bedöms det som ringa eftersom det är svårt, krångligt och finns förmildrande omständigheter. Men helt klart har arbetsgivarna ett stort ansvar att hjälpa personalen med de svåra frågorna med utbildning, riktlinjer och rutiner. , JO: Utöver det som chefsJO nämner är det på mitt område problem med felutskick som har varit i fokus för mig. De problemen är kända , och har också fått kritik. Men vi ser att det fortfarande kommer in anmälningar på området. Det är frågor som måste lösas av myndigheten snabbt. Jag kommer att följa upp frågorna och diskutera dem när jag träffar generaldirektören . Jag har också pratat med andra höga befattningshavare på den myndigheten om problemen. Problemet består egentligen av att det finns en automatiserad rutin, men när den inte fungerar går man över i ett manuellt förfarande. Rutiner har inte alltid följts, och då har handlingar som rört olika personer blandats ihop. Fel handlingar har kommit till fel personer helt enkelt. Jag kommer att fortsätta att följa denna allvarliga fråga. (M): Ordförande! Jag instämmer i det varma tacket för redovisningen. Det var en mycket lärorik genomgång. Jag kan tänka mig att för dem som tittar är detta något av ett seminarium om våra samhällsorgans och myndigheters förmåga att följa lagarna. Som en av justitieombudsmännen sa alldeles är JO något av lagarnas väktare. Jag tycker att redovisningen ger fog för ett sådant omdöme. är något som vi med all rätt har anledning att vara stolta över. Det påpekas ofta att själva ordet ombudsman är internationellt synnerligen gångbart. Den 200-åriga institutionen har kopierats mer eller mindre noggrant på många andra håll i världen. Under de 200 åren har ämbetet också utvecklats. Om man tittar på JO:s hemsida står det att verksamheten successivt har förskjutits från en repressiv till en vägledande och rådgivande funktion. ”Uppgiften att förebygga fel och att allmänt verka för en riktig rättstillämpning har kommit att få företräde framför åklagaruppgiften.” En del av denna uppgift kan vara att låta få del av sådana ärenden som JO anser kräver lagändring samt att departement och myndigheter får reda på sådant som gör att de kan bli bättre i tillämpning av lagar och regelverk. Det här brukar redovisas i en bilaga till ämbetsberättelsen, bilaga 3. Jag går tillbaka lite grann i tiden för att se efter hur det ser ut med dessa hänvändelser. Då kan jag se att överlämnades inga beslut med framställning om lagändring till regeringen. 24 ärenden lämnades till departement och myndigheter för att fästa deras uppmärksamhet på förhållanden som framkommit under utredningar. är det få ärenden som har lämnats till regeringen medan det är ett varierande antal som har lämnats till departement och myndigheter. När det gäller förra årets ämbetsberättelse kan man se att något hände. Då fick 9 JO-beslut med framställning om lagändring, och hela 48 ärenden lämnades till departement och myndigheter. I årets bilaga 3 är det kanske en återgång. Tre beslut hamnade i och 18 i departement och myndigheter. Det är svårt att se någon särskild trend i siffrorna, men de har varierat kraftigt, vilket jag tror att jag har visat här. Speglar dessa variationer förändringar i lagarnas kvalitet, eller speglar de möjligen hur respektive års anmälningar och initiativärenden ser ut? Eller speglar de möjligen en över åren skiftande inriktning i ämbetets sätt att leva upp till den tidigare redovisade uppgiften att vägleda, ge råd och verka för en riktig rättstillämpning? Variationer kan förstås också bero på ren slump. Hur som helst vore det intressant att få del av JO:s reflektioner över dessa frågor. , chefsJO: Det är en viktig fråga som vi har diskuterat av och till mellan ombudsmännen. Den ökning som skedde inte det senaste men det föregående verksamhetsåret hade just föregåtts av en ingående diskussion bland ombudsmännen om att det var angeläget att inte glömma bort denna möjlighet. Vad gäller frågan om vad som speglas i det fluktuerande antalet överlämnade ärenden och hur många ärenden som lämnas för kännedom till departementen har vi inte gjort någon egen analys av den frågan. Jag tror att det finns delar av alla de exempel som lämnade här. Det beror bland annat på vad det är för frågor som vi har haft att behandla. Framställningar om lagändring gör vi kanske inte så gärna om man ser att det i så fall skulle bli fråga om att skärpa lagen i förhållande till medborgarna, att det skulle bli mer reglerade tvångsåtgärder. JO är inte så jättepiggt på att göra sådana framställningar. kan man se att det kan finnas något där man behöver fundera över vad det är som inte fungerar. I sådana lägen kan ett överlämnade för kännedom till ett departement om att det här är något som inte fungerar vara mer smakligt utifrån JO:s uppdrag. Men det kan också vara så att olika ombudsmän har haft en delvis varierande syn på hur redskapet ska användas och att det har skett förändringar . Det är en uppgift som vi tar på stort allvar och som vi diskuterar, men jag har inte något enkelt svar på vad skillnaderna egentligen beror på – om man vill ha en enda orsak. , JO: Jag har skrivit en artikel som kommer i Förvaltningsrättslig tidskrift . Jag har tittat 10 respektive . Det är en deskriptiv artikel som ger uttryck för min syn på saken. Vi har inte diskuterat den i den här kretsen. Det är, som sagt, en deskriptiv artikel i allt väsentligt. Den kan förmodligen stärka i uppfattningen om hur ofta vi använder oss av verktyget. (SD): Fru ordförande! Tack för genomgången. Den var intressant. Jag är själv inte jurist, men jag har faktiskt tragglat mig igenom alla målen . Det jag har funnit när jag har läst berättelsen är att vad gäller ärendena i domstolarna finns ett problem med att det är så många migrationsmål som tar resurser och gör att det blir långa handläggningstider där och även i övriga förvaltningsärenden. Ni uttalar ibland kritik mot långa handläggningstider i domstolarna, men ofta har de gjort så mycket de har kunnat. De har anställt så mycket de kan, de har använt sin budget, de har rationaliserat sina processer. Precis som ni säger kanske ärendet ligger på en högre nivå, det vill säga riksdag och regering. Kan ni komma med lite mer synpunkter, om ni tycker att de ytterligare kan förbättra sig själva eller om vi kan hoppas att antalet migrationsärenden som är så belastande kommer att minska ? Samma fråga gäller kriminalvården. Det finns ett visst antal häkten och fängelser. Om det råder en kraftigt ökande brottslighet som leder till fängelse, och även straffskärpningar, blir det tydligt att rättskedjan aldrig är starkare än sin svagaste länk. Även om det är er uppgift, hjälper det inte att kritisera om frihetsberövanden har gått rätt till eller om någon har hamnat i fel lokal. Kriminalvården kan ju inte trolla fram nya platser. Kommer rättskedjan att hänga med avseende nya häkteslokaler och fängelser, så att överbeläggningen går ned? Kan ni utveckla er lite om detta? Många av ärendena handlar om att tjänstemän har agerat felaktigt. De har skickat brev till fel ställen eller uttalat sig olämpligt. Men jag kommer att gå in mer djupt i några fall vid nästa frågerunda, där jag har frågor om varför ni har gjort de bedömningar ni har gjort. Jag antar att vi får ställa frågor ytterligare en gång. , JO: Jag har inte varit med i några av dessa beslut, men jag har tagit del av en del av avgöranden. Jag har också min bakgrund i domstol. När det gäller den besvärliga situationen för migrationsdomstolarna kan man konstatera att en starkt bidragande orsak är det ökande antalet migrationsmål. Men också andra förvaltningsrätter har problem med långsam handläggning. Under tid inspekterades bland annat Förvaltningsrätten i . Det är inte en migrationsdomstol, men de brottades också med längre handläggningstider. Det var också ett ökat inflöde av andra typer av mål. Som vanligt är verkligheten kanske inte så svartvit som man först tänker utan den är något mer grå. I ett av ärendena som jag redovisade när det gäller Förvaltningsrätten i , diarienummer 134-2019, s. 101 och framåt i ämbetsberättelsen, har lagmannen redovisat allt som den domstolen hade gjort. Jag måste säga att det var allt och lite till. Man har också på många håll, i alla fall hos förvaltningsdomstolarna, utnyttjat möjligheten att till exempel förordna tingsrättsdomare att avgöra vissa psykiatrimål. Det har också förekommit att domare från allmän domstol förstärker på förvaltningsdomstolarna för att hjälpa till med den puckel som ändå finns. Låt mig också svara på din fråga om effektivitet. Jag tror att domstolarna har effektiviserat och gått långt när det gäller att vidta olika åtgärder för att jobba så effektivt och smart som möjligt utan att ge avkall på den rättsliga kvaliteten. Jag har svårt att se hur mycket mer man kan göra. Det är också det som konstaterade, och det var också därför han sände över beslutet till och . Han menade, som jag uppfattade det, att det ytterst är regering och riksdag som tillhandahåller resurserna. , chefsJO: När det gäller kriminalvården kan jag säga att även om vi har talat mycket om det ökade antalet intagna i kriminalvården är det inte något nytt. Det har varit ett återkommande problem med jämna mellanrum. Om man går tillbaka i tiden och läser JO:s ämbetsberättelser kan man se att kritik i olika omgångar har framförts om överbeläggningar. Det är inte något nytt. När det gäller att förnya beståndet av häkten och anstalter är det Kriminalvårdens uppgift att se till att det finns tillräckligt, prioritera och i förekommande fall, vid behov, begära förstärkningar. I ämbetsberättelsen finns ett beslut där jag kritiserar Kriminalvården för ett icke fungerande häkte i . Det har varit provisoriskt . Det känns lite svårt att tala om ett tillfälligt provisorium när det har gått . Jag förstår att Kriminalvården inte kan trolla, men jag tycker ändå att man borde ha haft lite mer framförhållning och överblick över situationen. (C): Ordförande! Det har även varit givande att ta del av er ämbetsberättelse och era redogörelser hos oss. Det är viktigt och fantastiskt glädjande att höra att ni så starkt värnar de kanske mest utsatta i vårt samhälle, att ni bär rättssäkerhetens fana högst för dem som inte har egna röster. Det gläder mig mycket. Det finns två stråk i det ni lyfter fram som jag anser är angelägna. Det ena är den långsamma handläggningen hos våra myndigheter och förvaltningsdomstolar, som är problematisk och som tyvärr inte verkar gå i rätt riktning. Det är något vi måste göra gemensamt. Sedan har vi frågan om hur vi handskas med den statliga värdegrunden, uttalanden och agerande från myndigheternas sida. JO och KU tjänar lite olika viktiga uppgifter i kontrollmakt, och ni har ert fokus på myndigheternas tjänsteutövning. Det är med stort intresse jag har tagit del av de ärenden som JO lyft fram med just och även det andra ärendet som rörde . Tyvärr kan man bli lite lätt uppgiven när man hör och ser dessa berättelser återkomma. Jag tänker att det sker utbildningsinsatser i statens värdegrund, förvaltningslagen, gällande rätt i övrigt och policyer med den statliga värde-grunden. Ändå fortsätter detta att ske. Vad kan vi som lagstiftare ytterligare göra för att inskärpa vikten hos våra myndigheter att agera på ett sådant sätt som inte är ämnat att skada och rubba allmänhetens förtroende för dessa viktiga myndigheter? , chefsJO: Det finns inte något enkelt svar på den frågan. För egen del – och jag tror att det gäller även för mina kollegor – tar jag alla tillfällen i akt att framhålla vikten av att på olika sätt vara medveten om vad det innebär att ha ett offentligt uppdrag, att det är något särskilt där man måste tänka på hur förtroendet för myndigheten, för den egna insatsen och för verksamheten kan bevaras. Utbildningsinsatser är viktiga. Vi stöter ofta på ärenden där man kan se att den här personen kanske inte riktigt har varit medveten om vad det innebär att ha ett offentligt uppdrag och att arbeta för staten, för det allmänna, för kommuner och regioner. Det är positivt att man nu tänker sig en förstärkning av utbildningsinsatserna på området. Det är en pågående dialog, och utbildningsinsatser är det som man kan försöka arbeta med. (V): Ordförande! Jag håller med alla om att det här är ett extremt intressant och bra tillfälle för oss att få höra era beskrivningar. När denna bok kommer är ett höjdartillfälle , trots att det på många sätt också är en sorglig läsning. Man bli bestört av hur en del i offentlig förvaltning behandlar medmänniskor. Det är bedrövligt. Jag vill lyfta upp en fråga som handlar om personalens rätt och möjligheter att uttrycka vad de tycker. har skrivit om detta, och frågan gäller förskoleupproret. Det finns också ett annat fall i sammanfattningen som handlar om kommun. Det handlar alltså om personalens möjligheter att ha kontakt med medier och på olika sätt ge uttryck för synpunkter och ståndpunkter. I förskoleupproret handlar det om rätten att bära en t-shirt med tryck eller bära en knapp. Finns det en tendens att försök att begränsa medarbetarnas möjligheter att prata med medier har ökat? verkar det så, men det är sådant man kan tycka att det känns som. Har ni någon uppfattning om fler ärenden av den karaktären har kommit in eller inte? Finns tendenser där? Jag har dessutom en fundering som gäller kunskapsspridning om ställningstaganden. Bland annat Per Lennerbrant lyfter upp denna fråga. I det här fallet hade vad gäller förskoleupproret vänt sig till dåvarande SKL:s, nuvarande SKR:s, juridiska kompetens för rådgivning. SKR är inte en myndighet eller regeringen, men man kan tänka sig att det är många kommuner i regionerna som vänder sig till dem med frågor av den karaktären. På vilket sätt återkopplar ni till den typen av organisationer? Det är en viktig fråga som de bör bli uppdaterade om.