bet · H701MJU13 · 2020-04-29 00:00:00 — Enligt ska förslagen ses som ett första steg i en utveckling som på syftar till att det samlade utbytet av miljöinformation mellan företag och den offentliga sektorn ska ske i en ny helhetslösning där utbyte av avfallsinformation är en delmängd. Av regleringsbrev framgår att myndigheten får använda för arbete med förbättrad avfallsstatistik och spårbarhet för farligt avfall, särskilt för att inrätta ett system för att uppfylla kraven i EU-lagstiftningen. Medlen får även användas till bidrag till andra myndigheter inom ramen för uppdraget Förbättrad avfallsstatistik och spårbarhet för farligt avfall inklusive inrättande av digital lösning (dnr M2019/00582/S). redovisade sitt regeringsuppdrag att föreslå nya etappmål om återanvändning av förpackningar. Etappmålen är formulerade för att bidra till förändrade beteendemönster hos konsumenter och andra aktörer, i syfte att förebygga avfall och för en mer cirkulär ekonomi, och bidrar till att kan genomföra krav i EU:s förpackningsdirektiv respektive avfallsdirektiv. I uppdraget ingick inte att föreslå åtgärder eller ytterligare styrmedel för att nå de föreslagna etappmålen. föreslår följande etappmål för återanvändning av förpackningar: Av de förpackningar som släpps ut på marknaden i , ska andelen som är återanvändbara öka med som rotationen av förpackningar i system för återanvändning ökar. Etappmålsförslaget är utformat för att stimulera marknaderna för återanvändbara förpackningar, att understödja effektiva system för återanvändning av förpackningar och att minska den totala mängden förpackningar som släpps ut på marknaden. Målets två led kompletterar varandra i och med att miljönyttan ligger i själva återanvändningen, inte bara i att en återanvändbar förpackning släpps ut på marknaden. bedömer att det kan behövas ytterligare åtgärder och styrning för att komplettera målet. De nationella och EU-gemensamma initiativ som tas för att minska bruket av engångsartiklar är exempel på det. Målen är formulerade för att kunna mätas och följas upp regelbundet baserat på uppgifter som oavsett nya etappmål ska inhämtas för att uppfylla de EU-krav på rapportering som gäller och för att följa upp mål 12.3 i Agenda . De föreslagna målen bedöms därmed inte leda till någon ökad administrativ börda för företag eller myndigheter. Förslagen bereds i . I den klimatpolitiska handlingsplanen (prop. 2019/20:65) anför regeringen att varor och tjänster påverkar klimatet under hela livscykeln, vid tillverkning, användning, återbruk, materialåtervinning, omhändertagande av avfall och transporter i alla led. Enligt regeringen är det viktigt att konsumenter i har möjlighet att göra informerade och medvetna val vid inköp av varor och tjänster. För att minska de utsläpp som privatkonsumtionen ger upphov till krävs ekonomiska incitament som gynnar klimatsmarta konsumtionsval på bekostnad av fossila alternativ. Det är angeläget att öka kunskapen om konsumtionens klimatpåverkan och därmed motivationen för ett ändrat konsumtionsmönster. Regeringen har därför gett uppdrag som rör miljösmart konsumtion och även infört ändrade skatteregler för att främja reparationer, ökad återanvändning och förlänga produkters livslängd. och rådets direktiv /125/EG av (ekodesigndirektivet) är ett ramdirektiv, vilket innebär att det inte direkt fastställer ekologiska minimikrav. Dessa antas i stället genom särskilda genomförandeåtgärder för varje produktgrupp inom ramen för direktivet. Direktivet omfattar mer än 40 produktgrupper (t.ex. pannor, lampor, tv-apparater och kylskåp). utvidgades direktivets räckvidd till energirelaterade produkter som fönster, isoleringsmaterial och vissa vattenanvändande produkter. Det slutgiltiga målet med ekodesigndirektivet är att tillverkare av energianvändande produkter i designfasen kommer att vara skyldiga att minska produktkonsumtionens energiförbrukning och annan negativ miljöpåverkan. Kommissionen presenterade 2016 en arbetsplan för områdena ekodesign och energimärkning som en del i det s.k. vinterpaketet för energi. Arbetsplanen för ekodesign 2016–2019 (COM (2016) 773 final) fokuserade på cirkulära design- och produktionsprocesser, och kommissionen framhäver att smart design i början av en produkts livscykel är avgörande för att skapa cirkularitet. Enligt kommissionen har genomförandet av arbetsplanen lyft fram cirkulär design av produkter ytterligare, tillsammans med energieffektivitetsmål. omfattar ekodesigns- och energimärknings bestämmelserna för flera produkter krav på materialeffektivitet, t.ex. tillgång till reservdelar, hur lätt det är att reparera produkten samt förenklad hantering i slutet av livscykeln. I budgetpropositionen (prop. 2019/20:1 utg.omr. 20) anför regeringen att med framgång, i samband med arbete inom EU med nya eller reviderade ekodesign- och energimärkningskrav för flera produktgrupper, drivit att ekodesignkrav ska leda till större resurseffektivitet och att produkter ska gå att reparera. Planerat åldrande eller inbyggt åldrande i industridesign är en kommersiell metod som innebär att en produkt medvetet utformas eller planeras för att den ska ha en begränsad livslängd, vilket leder till att den blir föråldrad eller slutar att fungera . Planerat åldrande är inte otillbörligt i sig, men en näringsidkare som inte informerar konsumenten om att produkten har utformats så att den har en begränsad livslängd kan dock anses ha utelämnat väsentlig information. Befintlig EU-lagstiftning innehåller bestämmelser för att motverka planerat åldrande. Genom ekodesigndirektivet kan kommissionen införa obligatoriska minimikrav på möjligheten att reparera produkter, produkters livslängd samt informationskrav om deras beräknade livslängd. Konsumentens huvudsakliga problem vad gäller planerat åldrande är en design som inte tillåter reparation, uppgraderbarhet eller kompatibilitet med andra enheter, svårt med tillgänglighet av reservdelar och höga reparationskostnader samt marknadsföringsstrategier som pressar konsumenterna att köpa nya, moderna produkter och ersätta befintliga snabbt. Olika förslag har presenterats för att begränsa förekomsten av planerad åldrande, inte minst ett skifte mot en kultur som värderar produktens hållbarhet. Regeringen framhåller i sin Strategi för hållbar konsumtion att krav på varors hållbarhet utifrån ekodesigndirektivet ska ställas på fler produktgrupper och att , inom ramen för EU:s arbete för en mer cirkulär ekonomi, ska fortsätta att verka för att produkter utformas på ett sätt som underlättar återanvändning och återvinning. Av januariavtalet, den sakpolitiska överenskommelsen mellan Socialdemokraterna, de gröna, och Liberalerna, följer att en utredning ska tillsättas om möjligheten att alla produkter ska ha ett produktpass med information om vad produkten innehåller, var den kommer från och hur den kan återvinnas eller tas om hand. har i regleringsbrevet fått i uppdrag att med stöd av ska ta fram underlag om produkters livslängd och återvinningsbarhet i syfte att öka kunskapen om förutsättningar att införa s.k. produktpass. Myndigheten ska bl.a. sammanställa befintlig kunskap på området och ta fram information om befintlig sådan information för produkter, i och i ett urval av andra länder. ska i arbetet även tillvarata kunskap och erfarenhet om konsumenters förutsättningar att tillgodogöra sig och använda sig av information. Uppdraget ska rapporteras till regeringen () . I den nya handlingsplanen för den cirkulära ekonomi som presenterades (COM (2020) 98 final) anför kommissionen att av produkters miljöpåverkan avgörs under designfasen. Linjära mönster enligt principen ”utvinna–tillverka–använda–bortskaffa” ger inte tillverkarna tillräckliga incitament för att göra sina produkter mer cirkulära. Många produkter går sönder för snabbt och kan inte lätt återanvändas, repareras eller materialåtervinnas och många är dessutom gjorda för engångsbruk. För att anpassa produkterna till en klimatneutral, resurseffektiv och cirkulär ekonomi, minska avfallet och säkerställa att de mest hållbara produkternas prestanda successivt blir , avser kommissionen att lägga fram ett lagstiftningsinitiativ om en politik för hållbara produkter. Kärnan i detta lagstiftningsinitiativ kommer vara att utvidga ekodesigndirektivet till att omfatta mer än energirelaterade produkter, för att göra ekodesignramen tillämplig på ett så brett spektrum av produkter som möjligt och se till att den bidrar till cirkularitet. Enligt handlingsplanen är ett lagstiftningsförslag att vänta . Enligt meddelandet kommer ett sådant lagstiftningsinitiativ syfta till att bl.a. – förbättra produkternas hållbarhet, återanvändbarhet, uppgraderbarhet och reparerbarhet, ta itu med förekomsten av farliga kemikalier i produkter och öka deras energi- och resurseffektivitet. – öka innehållet av återvunnet material i produkter och garantera deras prestanda och säkerhet. – möjliggöra återtillverkning och materialåtervinning av hög kvalitet. – begränsa engångsprodukter och motverka planerat åldrande. – införa ett förbud mot destruktion av osålda hållbara produkter. – stimulera ”produkter som tjänster” och andra modeller där producenterna behåller äganderätten till produkten eller ansvaret för dess prestanda under hela livscykeln, – mobilisera potentialen för digitalisering av produktinformation, inklusive lösningar som digitala pass, taggning och vattenmärken. – belöna produkter baserat på deras olika hållbarhetsprestanda, bl.a. genom att koppla höga prestandanivåer till incitament. Kommissionen kommer också att öka effektiviteten i den nuvarande ramen för ekodesign för energirelaterade produkter, bl.a genom att snabbt anta och genomföra en ny arbetsplan för ekodesign och energimärkning 2020–2024 för enskilda produktgrupper. Att ge konsumenterna ökat inflytande och ge dem möjligheter till kostnadsbesparing är en viktig del av policyramen för hållbara produkter. För att öka konsumenternas deltagande i den cirkulära ekonomin kommer kommissionen att föreslå en översyn av EU:s konsumentlagstiftning för att säkerställa att konsumenterna får tillförlitlig och relevant information om produkter på försäljningsstället, bl.a. om deras livslängd och om tillgången till reparationstjänster, reservdelar och reparationsmanualer. Kommissionen kommer också att överväga att ytterligare stärka konsumentskyddet mot planerat åldrande, genom att fastställa minimikrav för hållbarhetsmärkning och för informationsverktyg. Kommissionen avser att lägga fram förslag på dessa områden –2021. Kommissionen presenterade en europeisk strategi för plast i en cirkulär ekonomi (COM(2018) 28 final) med fokus på hela värdekedjan för plast och plastens negativa miljöpåverkan i de olika leden. Strategin för plast i en cirkulär ekonomi är EU:s första ramverk som omfattar en strategi för en materialspecifik livscykel som ska integrera cirkulär design, användning, återanvändning och återvinning i värdekedjorna för plast. Den innehåller en tydlig vision för en hållbar konsumtion och produktion av plast och kvantifierade mål på EU-nivå. ska bl.a. alla plastförpackningar som släpps ut på EU-marknaden gå att återanvända eller återvinna. Strategin föreslår åtgärder på EU-nivå och nationell nivå för materialåtervinning, nedskräpning, cirkulära system och globala samarbeten. Den uppmanar även andra berörda parter att göra frivilliga åtaganden för att möta den övergripande visionen. Som en del i plaststrategin har beslutat om ett nytt direktiv för användningen av vissa engångsprodukter i plast och fiskeredskap i plast (engångsplastdirektivet). Engångsplastdirektivet[1] beslutades . Direktivet innehåller en rad åtgärder om hur medlemsländerna ska komma till rätta med vissa plastprodukters negativa påverkan på miljön. Vissa engångsartiklar av plast kommer att förbjudas medan andra ska minska i förbrukning. Andra åtgärder och förändringar är produktmärkning, informationsåtgärder, nationella minskningsmål, ökade insamlingsmål och utökat producentansvar. Införandet av lagstiftningen sker stegvis där de första kraven ska vara införda . Vissa plastprodukter, där fullgoda ersättningsalternativ finns, ska enligt direktivet förbjudas helt. Med fullgoda ersättningsalternativ menas att produkten redan nu finns på marknaden i annat material eller som flergångsalternativ. Några exempel på sådana produkter är engångsbestick, tallrikar, sugrör och ballongpinnar. Förbuden ska tillämpas fr.o.m. . För produkter för vilka det inte anses finnas enkelt tillgängliga alternativ ligger fokus på att minska förbrukningen. Det gäller bl.a. muggar och livsmedelsbehållare, avsedda exempelvis för mat för avhämtning. Medlemsstaterna ska vidta nödvändiga åtgärder för detta, och åtgärderna ska innebära en mätbar minskning av förbrukningen jämfört med . Det kan innebära att det ska erbjudas alternativa produkter som går att återanvända eller att engångsplastprodukterna inte är kostnadsfria. Åtgärderna ska vara införda i svensk lagstiftning . För att minska risken för nedskräpning införs krav på förbättrad design för dryckesbehållare och att produkten endast tillåts på marknaden om de har kapsyler/lock som sitter kvar vid dryckesbehållaren under hela behållarens livslängd. En standard för detta håller på att tas fram av de europeiska standardiseringsorganisationerna. Kravet börjar gälla . Det införs även ett krav att PET-flaskor innehåller återvunnen plast och att dryckesflaskor innehåller återvunnen plast . Vidare ska vissa produkter förses med en tydlig och standardiserad märkning som visar hur produkten ska hanteras som avfall, beskrivning av produktens negativa miljöeffekter och förekomsten av plast i produkten. Märkningskraven införs för att upplysa konsumenter om korrekt hantering för att minska nedskräpning som uppstår genom att produkter t.ex. spolas ned i toaletten. Mer specifikationer om märkningen tas fram av till . Kravet börjar gälla , . Engångsplastdirektivet innebär även att det införs ett utökat producentansvar för ett antal produkter. Det utökade producentansvaret innebär att producenterna ska stå för kostnaden för medvetandehöjande åtgärder, insamling i offentliga system samt uppstädning av sina produkter. Kravet träder i kraft för befintliga producentansvar och tobaksvaror. Övriga produkters bestämmelser ska vara införda . Det utökade producentansvaret berör: – livsmedelsbehållare (t.ex. behållare för snabbmat för avhämtning) – omslag av ett flexibelt material eller en förpackning som innehåller livsmedel som är avsedda att konsumeras direkt ur förpackningen eller omslaget utan ytterligare beredning. – dryckesbehållare med en kapacitet av högst , t.ex. dryckesflaskor inklusive korkar och lock. – muggar inklusive lock. – tunna plastbärkassar. – ballonger, med undantag för de som används för industriell eller annan yrkesmässig användning och som inte distribueras till konsumenter. – tobaksvaror med filter och filter som marknadsförs för användning i kombination med tobaksvaror. Direktivet omfattar även fiskeutrustning i plast och innebär att producenter av fiskeutrustning i plast ska täcka kostnaderna för transport och insamling av avfall av fiskeutrustning som kommer in till hamnmottagningar. Därtill fastslår direktivet att medvetenheten om negativa effekter av plastprodukterna i miljön ska höjas hos konsumenter och användare av fiskeutrustning. Detta kan t.ex. göras genom att information om tillgängliga och återanvändbara alternativ, hur produkterna bäst ska tas om hand som avfall och de negativa konsekvenserna av nedskräpning. Medlemsstaterna ska vidta åtgärder för att informera konsumenter. Kravet träder i kraft . Enligt regeringen behövs kraftfulla åtgärder för att få stopp på plastens negativa miljöeffekter. Plastavfallet behöver minska och måste återvinningen av avfallet öka. Engångsplastdirektivet ska genomföras på ett ambitiöst sätt för en omställning till en giftfri, biobaserad och cirkulär ekonomi. ska inom EU driva på för utfasning av all engångsplast. har beslutat om en s.k. bokstavsutredning som ska ge förslag på hur lagstiftningen kan anpassas och hur EU:s engångsplastdirektiv ska genomföras i . Utöver att genomföra de EU-gemensamma förbuden mot bl.a. bestick och tallrikar av plast ska utredningen undersöka möjligheterna att förbjuda plastmuggar och livsmedelsbehållare av plast för engångsbruk. Utredningen ska även undersöka möjligheterna att förbjuda eller på annat sätt reglera plastprodukter som oftast förekommer vid nedskräpning på stränder. Utredningen ska vidare ge förslag på åtgärder för att minska utsläppen av mikroplast från konstgräsytor och andra plastade ytor. Uppdraget ska redovisas . har fått i uppdrag att ansvara för en nationell plastsamordning. Av regleringsbrev framgår att arbetet ska inriktas på att: samla och bygga upp objektiv och faktabaserad kunskap om makro- och mikroplast, sprida kunskapen genom lämpliga kanaler och genom insatser riktade till relevanta aktörer t.ex. myndigheter, kommuner och producenter samt samordna och driva frågor i syfte att öka den hållbara plastanvändningen. Arbetet med den nationella plastsamordningen ska bedrivas i dialog med berörda myndigheter och aktörer. ska redovisa hur plastsamordningen har etablerats samt redovisa inriktningen för det fortsatta arbetet till regeringen () . Regeringen har gett Havs- och vattenmyndigheten och uppdrag kopplade till genomförande av engångsplastdirektivet. fick i uppdrag att ta fram uppgifter om årliga konsumtion av engångsplast och att analysera rapporteringskraven i direktivet. Havs- och vattenmyndigheten har fått i uppdrag att utreda hur kraven på fiskeredskap i engångsplastdirektivet ska genomföras. Det uppdraget ska redovisas . På uppdrag av har Svenska Miljöemissionsdata () genomfört en kartläggning av plastflöden i . Den omfattar tillförsel i form av råvaror, avfallsflöden, utvalda produktflöden exempelvis inom byggsektorn och vården, samt import och export av blandade avfallsflöden. publicerades en uppdatering av rapporten, med nya uppskattningar av mängden plastförpackningar som slängs i hushållens och verksamheternas restavfall, insamlad inom den kommunala avfallshämtningen. Även uppskattningen av plast i byggnader har uppdaterats för att även omfatta cellplast (rapport nr 1 2019). Kartläggningen visar att mer material behöver materialåtervinnas. När plasten går till energiåtervinning bidrar den till utsläpp av växthusgaser vilket går emot klimatmål. Det finns dock flera tecken på en positiv utveckling. Många är engagerade i arbetet för en hållbar plastanvändning, både globalt och nationellt. Ett exempel är med visionen om en hållbar konsumtion och produktion av plast till 2030. Därtill har även de nordiska länderna deklarerat en vision om hållbar plastanvändning och ett nordiskt plastprogram har antagits. Vidare anförs att stopp för import av lågvärdigt plastavfall varit en parameter som drivit på utvecklingen för en hållbar plasthantering. Svenska branschorganisationer gör insatser för att plasten ska kunna tas om hand i och i andra länder i . Exempel på nya initiativ för materialåtervinning har tagits fram samt incitament för användning av återvunnen råvara. Det finns också flera exempel på anläggningar i där plasten kan sorteras ut industriellt. De huvudsakliga problemen som försvårar återvinningen av plast är kvaliteten och priset på den återvunna produkten, jämfört med dess engångsmotsvarighet. Plastbearbetningsföretag kräver stora mängder återvunnen plast, tillverkade enligt snävt kontrollerade specifikationer och till ett konkurrensmässigt pris. Eftersom plast lätt anpassas till de funktionsmässiga eller estetiska behov som varje tillverkare har komplicerar mångfalden av råmaterialet återvinningsprocessen så att den blir kostsam och inverkar på slutproduktens kvalitet. Som en konsekvens av detta står efterfrågan på återvunnen plast endast för av den totala efterfrågan på plast i . I den klimatpolitiska handlingsplanen (prop. 2019/20:65) anför regeringen att industrin behöver anpassa sina värdekedjor till en cirkulär ekonomi och att avfall bör behandlas som en resurs. I detta sammanhang skulle ett plastreturraffinaderi i kunna spela en viktig roll, varför det bör analyseras i vilken utsträckning befintliga stödsystem för industrins omställning kan bidra till en sådan etablering inom ramen för statsstödsreglerna. Regeringen avser att prioritera det harmoniserade standardiseringsarbetet tydligare framöver för att underlätta plaståtervinning. har presenterat studien plaståtervinning – potential för utvalda produktgrupper som visar på en stor potential för ökad materialåtervinning av plast i , vilket skulle kunna minska klimatpåverkan och genomföras med god kontroll över förekomsten av farliga ämnen. Potentialen är störst för förpackningar. Det presumtiva marknadsvärdet av den totalt upparbetade och återvunna plastråvaran kan vara nära miljardbelopp i . För att öka materialåtervinningen är det viktigt att tillverkare och producenter efterfrågar plast som har hög kvalitet, är lätt att separera från annat material och är fri från farliga ämnen. Återvunnen plast kan vara lika bra som nytillverkad plast. Allt beror på vilken kvalitet och renhet som den återvunna råvaran har. Många tillverkare undviker att använda återvunnen plast eftersom de är osäkra på tillgång och kvalitet. Det finns än så länge ingen fastställd gemensam standard att gå efter. arbetar för att det ska finnas gemensamma standarder för plast. Gemensamma standarder kan bidra till en ökad materialåtervinning, som i sin tur minskar både plastläckaget och beroendet av ny fossil råvara. Som en del av det internationella arbetet med miljöanpassning av plast har beslutat om ett bidrag till för Standarder (Sis) för etablering av ett som ska utveckla standarder för plaståtervinning. Ett av syftena är att samla berörda aktörer i för att bereda inspel som kan föras fram i det internationella standardiseringsarbetet kring bl.a. mikroplast. Ytterst handlar det om att öka materialåtervinningen på ett säkert sätt och att minska plast i hav och natur. En ny internationell arbetsgrupp har etablerats, med fokus på mekanisk och kemisk plaståtervinning och på stegen före själva återvinningen. Ett tiotal länder har redan visat intresse för att delta, däribland , , , och . antogs och rådets direktiv (EU) 2015/720 om ändring av direktiv /62/EG när det gäller att minska förbrukningen av tunna plastbärkassar. Genom detta direktiv infördes bestämmelser i det s.k. förpackningsdirektivet med syfte att minska förbrukningen av tunna plastbärkassar. Bland annat åläggs medlemsstaterna att minska den årliga förbrukningen av tunna plastbärkassar till maximalt 90 stycken per person vid utgången av 2019 respektive 40 stycken vid utgången av 2025. Regeringen utfärdade förordningen (2016:1041) om plastbärkassar. Förordningen medför en skyldighet för den som i en yrkesmässig verksamhet tillhandahåller bärkassar till konsumenter att informera om plastbärkassars miljöpåverkan och åtgärder för att minska förbrukningen. Enligt förordningen ska även den som i en yrkesmässig verksamhet tillverkar plastbärkassar eller för in sådana till rapportera till hur många plastbärkassar som tillverkats eller förts in. I budgetpropositionen (prop.2019/20:1 utg.omr. 20) aviserade regeringen ett förslag om skatt på plastbärkassar, vilket var en del av januariavtalet. Skatten ska bidra till att uppnår EU:s mål om maximal förbrukning av plastbärkassar per person och år till utgången av 2025 och minska spridningen av mikroplaster i naturen, och kommer enligt regeringen att stimulera till ny teknik och hållbara konsumtionsmönster. röstade igenom regeringens förslag (prop. 2019/20:47, bet. 2019/20:SkU13, rskr. 2019/20:150). Skatten omfattar plastbärkassar som är avsedda att tillhandahållas konsumenter för att de ska kunna packa eller bära varor och som inte är avsedda för varaktigt bruk. Undantaget för plastbärkassar avsedda för varaktigt bruk gäller påsar som har ett syfte att återanvändas ett flertal gånger.