sou · H7B331 · 2019-06-03 00:00:00 — som biföll över- klagandet konstaterade att mottagarna, såvitt framkommit i målen, varit godkända för F-skatt vid tiden för utbetalningarna från bolaget vilket de även hade åberopat skriftligen. De utbetalade ersättningarna avsåg arbete som hade utförts av dem båda. Av 2 kap. 5 § följde därför att bolaget vid sådana förhållanden inte varit skyldigt att betala arbetsgivaravgifter på de aktuella ersättningarna. Den omstän- digheten att ersättningarna hade ansetts utgöra inkomst av anställ- ning för mottagarna saknade, enligt domstolen, betydelse. 4.4.3Ansvar när anmälan om F-skatt inte har gjorts Om det är uppenbart att den som är godkänd för F-skatt är att anse som anställd hos utbetalaren, ska utbetalaren skriftligen anmäla detta till (10 kap. 14 § första stycket SFL). Anmälan ska göras senast den dag då arbetsgivardeklaration ska lämnas för den redovisningsperiod då utbetalningen gjordes. I förarbetena anges att anmälningsskyldigheten har ansetts viktig för att ska ha möjlighet att ingripa mot missbruk.56 En anmälan innebär att kan utreda om godkännandet bör återkallas eller om ett godkännande utan villkor bör bytas ut mot ett villkorat godkännande. Bestämmelser om ansvar när en anmälan om F-skatt enligt 10 kap. 14 § SFL inte har gjorts finns i 59 kap. 7–9 § SFL. Om anmä- lan inte görs, kan utbetalaren göras betalningsansvarig för ett belopp 2010/11:165 s. 735. som motsvarar skatten och avgifterna på ersättningen. Högsta för- valtningsdomstolen har prövat frågan om uppenbar anställning i samband med bestämmelserna om anmälningsskyldighet och betal- ningsansvar i RÅ 2003 ref. 91. Av domen framgår bland annat att det ska ha varit uppenbart för uppdragsgivaren att det varit frågan om en anställning. Uppenbar anställning kan exempelvis föreligga om utgi- ven ersättning härrör från ett tidigare anställningsförhållande. Skattefusk och skatteundandragande kan utgöra brott och leda till straffrättsliga sanktioner. Brott är en gärning som är beskriven i , förkortad BrB, eller i annan lag eller författning och för vilken straff är föreskrivet (1 kap. 1 § BrB). Det straffrättsliga sanktionssystemet för att förhindra skattefusk finns främst i skatte- brottslagen (1971:69), förkortad SkBrL. Parallellt med det straff- rättsliga sanktionssystemet finns ett administrativt sanktionssystem med skattetillägg och förseningsavgifter. I skattebrottslagen finns bestämmelser som omfattar gärningar då någon underlåter att göra avdrag för preliminär skatt eller uppsåtligen eller av grov oaktsamhet felaktigt uppger att man är godkänd för F-skatt. Det finns också straffbestämmelser i som syftar till att komma till rätta med andra oaktsamma eller medvetna regelbrott i näringsverksamhet. I finns bestämmelser om brott som riktas mot borgenärer som exempelvis oredlighet mot borgenär (11 kap. 1 §), bokföringsbrott (11 kap. 5 §). Även brott som begås mot leverantörer eller kunder regleras i som till exem- pel bedrägeri (9 kap. 1 §) eller ocker (9 kap. 5 §). Nedan behandlas endast gärningar som utgör brott enligt skatte- brottslagen närmare. Skattebrottslagen trädde i kraft och ersatte då skattestrafflagen (1943:313). Lagen har genomgått ett antal förändringar. De senaste stora förändringarna trädde i kraft den då lagen blev generellt tillämplig på skatter och beteck- ningen skattebrott infördes.57 Det centrala brottet konstruerades då som ett farebrott. Därefter har flera bestämmelser i lagen förändrats, bl.a. i syfte att stärka rättssäkerheten i skatteförfarandet med beak- tande av om de mänskliga rättigheterna.58 En av ändringarna är utvidgningen av den särskilda åtalsprövningsregeln i 13 § SkBrL som utvidgades att gälla även åtal vid skattebrott (2 §), vårdslös skatteuppgift (5 §) och skatteavdrags- brott (6 §) om det undandragna beloppet understiger två prisbas- belopp59 och en felaktighet eller passivitet som skulle omfattas av åtalet även kan läggas till grund för beslut om skattetillägg för samma person. Bestämmelsen gällde tidigare endast skatteförseelse (3 §) då åtal endast får väckas om det föreligger särskilda skäl. Skattebrottslagen gäller, enligt 1 § första stycket, i fråga om skatt och, om så särskilt föreskrivs, annan avgift till det allmänna som inte betecknas som skatt. Enligt 4 kap. 2 § gäller i fråga om social- avgift vad som föreskrivs om skatt i skattebrottslagen. I 2 § SkBrL stadgas att den som på annat sätt än muntligen uppsåtligen lämnar oriktig uppgift till myndighet eller underlåter att till myn- dighet lämna deklaration, kontrolluppgift eller annan föreskriven upp- gift och därigenom ger upphov till fara för att skatt undandras det all- männa eller felaktigt tillgodoräknas eller återbetalas till honom själv eller annan ska dömas för skattebrott till fängelse i högst . Begreppet oriktig uppgift i skattebrottslagen har samma innebörd som begreppet har i skatteförfarandelagen. Vad som avses med oriktig uppgift anges i 49 kap. 5 § SFL. Skattebrottet är konstruerat som ett farebrott. Ett farebrott inne- bär att det inte är nödvändigt att ett skatteundandragande faktiskt har skett utan det är tillräckligt om förfarandet ger upphov till fara för att så sker, dvs. ett faktiskt beslut om debitering av skatt behöver 57Proposition 1995/96:170 Översyn av skattebrottslagen (prop. 1995/96:170). 58Proposition 2014/15:131 Skattetillägg: Dubbelprövningsförbudet och andra rättssäkerhetsfrågor (prop. 2014/15:131), bet. 2015/16:SkU4, rskr. 2015/16:16. Se också bl.a. proposition 2015/16:113 Bättre straffrättsliga verktyg mot organiserad brottslighet, bet. 2015/16:JuU16, rskr. 2015/16:234 och proposition 2017/18:144 Skattetillägg vid rättelse på eget initiativ, bet. 2017/18:SkU18, rskr. 2017/18:286. 59Med prisbasbeloppet avses det prisbasbelopp som enligt 2 kap. 6 och 7 §§ socialförsäk- ringsbalken gällde det år då brottet begicks, 13 § andra stycket SkBrL. inte ha fattats, det är tillräckligt att det finns en fara för att så sker. Skattebrottet är fullbordat när en oriktig uppgift lämnas till myn- digheten eller när tidpunkten för att lämna en föreskriven uppgift inträder utan att skyldigheten fullgjorts. Utgångspunkten är att fare- rekvisitet är uppfyllt om det är sannolikt att felet inte skulle ha upptäckts vid den normala rutinmässiga kontrollen. Det subjektiva rekvisitet är enhetligt för skattebrottet och omfattar samtliga uppsåtsformer.60 Av NJA 2010 s. 306 framgår att det krävs att den tilltalade haft uppsåt till skatteundandragande (och inte endast till fara för sådant). Det krävs dock inte att den skattskyl- dige har en exakt uppfattning om vilka skatter som påverkas av den oriktiga uppgiften eller om storleken på det belopp som riskerar att undandras. Enligt 3 § SkBrL döms för skatteförseelse till böter om ett brott som avses i 2 § SkBrL är att anse som ringa. Skatteförseelse omfattar skatteundandraganden på upp till ett prisbasbelopp.61 I 4 § SkBrL anges att, om brottet som avses i 2 § SkBrL är att anse som grovt, döms för grovt skattebrott till fängelse, lägst och högst . Vid bedömningen av om brottet är grovt ska sär- skilt beaktas om det rört mycket betydande belopp, om gärnings- mannen använt falska handlingar eller vilseledande bokföring eller om förfarandet ingått som ett led i en brottslighet som utövats systematiskt eller i större omfattning eller i annat fall varit av synner- ligen farlig art. 1995/96:170 s. 159. 61NJA 1984 s. 384 och prop. 2014/15:131 s. 113. Av 5 § SkBrL framgår att den som på annat sätt än muntligen av grov oaktsamhet lämnar oriktig uppgift till myndighet och därigenom ger upphov till fara för att skatt undandras det allmänna eller felaktigt tillgodoräknas eller återbetalas till honom själv eller annan döms för vårdslös skatteuppgift till böter eller fängelse i högst . Om gärningen med hänsyn till skattebeloppet och övriga omständigheter är av mindre allvarlig art, ska inte dömas till ansvar. Enligt 6 § SkBrL ska den som uppsåtligen eller av grov oaktsamhet underlåter att fullgöra skyldighet att göra skatteavdrag på sätt som föreskrivs i skatteförfarandelagen dömas för skatteavdragsbrott till böter eller fängelse i högst . I ringa fall ska inte dömas till ansvar. Brottet tar inte sikte på undandragen skatt på samma sätt som de övriga brotten, utan på fall där till exempel arbetsgivare underlåter att göra skatteavdrag för preliminärskatt. Straffbestämmelser i uppbörds- lagen som gällde underlåtenhet att göra avdrag för och betala in käll- skatt överfördes till 6 § SkBrL. Skatteavdragsbrottet förutsätter numer inte att någon skatt har undanhållits. Vid över- förandet fördes en diskussion om att avkriminalisera underlåtenheten. I förarbetena angavs bl.a. att den huvudsakliga sanktionen mot under- låtenhet att verkställa skatteavdrag var av utomstraffrättslig art och att en arbetsgivare som utan skälig anledning underlåter att verkställa skatteavdrag enligt den då gällande 75 § uppbördslagen blev ansvarig för skattebeloppet. Regeringen ansåg dock att det var av största vikt att skapa respekt för arbetsgivarnas skyldigheter enligt uppbörds- lagen, och den principiella kriminaliseringen synes i detta avseende inte kunna frånkännas en viss betydelse. Sammantaget ansåg reger- ingen att underlåtenhet att göra skatteavdrag inte borde lämnas osank- tionerad.62 I samband med utvidgningen av den särskilda åtalspröv- ningen i 13 § SkBrL yttrade bl.a. lagrådet att när det gäller skatte- avdragsbrottet framstår det som oegentligt att över huvud taget tala om ett undandraget skattebelopp, eftersom brottet inte förutsätter att någon skatt undanhålls slutligt.63 Regeringen menade dock att det med 1995/96:170 s. 129–130. 2014/15:131 s. 313. uttrycket ”det undandragna skattebeloppet” i 13 § avses när det gäller 6 § storleken av ej fullgjort skatteavdrag.64 Även här har dock skatte- beloppet betydelse och i grunden rör det sig om ett undandragande. Skatteredovisningsbrott och vårdslös skatteredovisning I 7 § SkBrL regleras skatteredovisningsbrott. I första stycket anges att den som, i annat fall än som avses i 2 § SkBrL, på annat sätt än muntligen uppsåtligen lämnar oriktig uppgift till myndighet, om uppgiften rör förhållande som har betydelse för skyldigheten för honom eller annan att betala skatt (1), eller till någon som är skyldig att för honom innehålla skatt eller lämna kontrolluppgift eller mot- svarande underrättelse, om uppgiften rör förhållande som har bety- delse för skyldighetens fullgörande eller för skyldigheten för honom eller annan att betala skatt (2), döms för skatteredovisningsbrott till böter eller fängelse . I andra stycket anges att detsamma gäller den som, i annat fall än som avses i 2 § SkBrL, upp- såtligen underlåter att lämna en föreskriven uppgift angående sådant förhållande som anges i första stycket 1 eller 2 till någon som avses där. Detta gäller dock endast under förutsättning att uppgiften ska lämnas utan föreläggande eller anmaning och inte avser egen inkomst- deklaration. I ringa fall ska inte dömas till ansvar. I 8 § SkBrL regleras vårdslös skatteredovisning, vilket den döms för som av grov oaktsamhet begår gärning som avses i 7 § första stycket 2 eller andra stycket SkBrL. Bestämmelsen förutsätter inte någon fara för att skatteundandragande förelegat. Såväl uppsåtliga som grovt oaktsamma gärningar är straffbara. I samband med infö- randet av skattebrottslagen framfördes att det skulle leda allt för långt att generellt straffbelägga grovt oaktsamt lämnande av oriktiga uppgifter även när fara för skatteundandragande ej föreligger. Ett område där en kriminalisering av oaktsamt lämnande av oriktiga upp- gifter var nödvändigt ansågs dock vara att uppsåtligen eller av grov oaktsamhet lämna oriktiga uppgifter om innehav av F-skattesedel som då var straffbart genom 79 a § i uppbördslagen. Regeringen framförde bl.a. att det av prop. 1991/92:112 om F-skattebevis framgår att den som lämnar ett uppdrag åt någon ska få lita på uppgifter som mot- parten lämnar om sin skattsedel på preliminär skatt i en faktura. får annars ett alltför krångligt system. Åberopas en F-skattsedel ska den alltså i princip gälla. Genom att en företagare på detta sätt enkelt kan ange innehav av F-skattsedel ansågs det mycket viktigt att miss- bruk kan stävjas. Annars är det stor risk att systemet urholkas. Reger- ingen ansåg vidare att då det i många fall kan vara svårt att bevisa upp- såt när oriktig uppgift lämnats om F-skattsedel och då det i detta fall får anses lika straffvärt att lämna oriktig uppgift av grov oaktsamhet var det angeläget att straffbelägga även sådana fall.65 Försvårande av skattekontroll regleras i 10 § SkBrL. Den som upp- såtligen eller av grov oaktsamhet åsidosätter bokföringsskyldighet eller sådan skyldighet att föra och bevara räkenskaper, som före- skrivs för vissa uppgiftsskyldiga och därigenom ger upphov till fara för att myndighets kontrollverksamhet vid beräkning eller uppbörd av skatt eller avgift allvarligt försvåras, döms för försvårande av skattekontroll till böter eller fängelse i högst eller, om brottet är grovt, till fängelse i lägst och högst . I ringa fall döms ej till ansvar. Brottet är konstruerat som ett farebrott vilket innebär att brottet är fullbordat för handlingen eller underlåtenheten och det krävs inte att förfarandet faktiskt har försvårat skattekon- trollen utan endast att det har gett upphov till fara för detta.66 Förberedelse till grovt skattebrott I 11 § SkBrL straffbeläggs förberedelse och stämpling till grovt skatte- brott. För förberedelse eller stämpling till grovt skattebrott döms till ansvar enligt 23 kap. BrB. I 12 § SkBrL anges under vilka förutsättningar ansvar för vissa brott inte kan dömas ut. Av första stycket framgår att den som på eget 1995/96:170 s. 121. initiativ vidtar åtgärd som leder till att skatten kan påföras, tillgodo- räknas eller återbetalas med rätt belopp, inte döms till ansvar enligt 2–8 §§ SkBrL. Möjligheten att på eget initiativ rätta tidigare uppgif- ter som varit felaktiga gäller samtliga brottstyper i skattebrottslagen. I bestämmelsens tredje stycke anges att en vidtagen åtgärd inte anses vara på eget initiativ om har informerat om att verket ska genomföra en generell kontroll (punkt 1) om åtgärden har en koppling till den generella kontrollen (punkt 2) och åtgärden vidtas först efter utgången av den månad då Skattever- ket informerade om den generella kontrollen (punkt 3). Om alla tre förutsättningar är uppfyllda, anses åtgärden inte vara på eget initiativ och då kan ansvar enligt lagen dömas ut. Bestämmelser om särskild åtalsprövning, när bestämmelser om för- verkande i 36 kap. 1 BrB ska tillämpas, när åklagaren inte får inleda en brottsprocess, preskription och anmälningsskyldighet m.m. finns i 13–17 § SkBrL. Konkurrenslagen (2008:579) har till ändamål att undanröja och mot- verka hinder för en effektiv konkurrens i fråga om produktion av och handel med varor, tjänster och andra nyttigheter. Nedan redo- gör utredningen för de bestämmelser som är relevanta för utred- ningens uppdrag. är förvaltningsmyndighet för konkurrensfrå- gor och tillsynsmyndighet för den offentliga upphandlingen.67 Kon- kurrensverket ska bl.a. tillämpa de konkurrensregler som finns i konkurrenslagen och i artiklarna 101 och 102 i fördraget om Euro- peiska unionens funktionssätt (EUF-fördraget). Konkurrenslagen innehåller två centrala bestämmelser, en som förbjuder konkurrens- begränsande samarbete mellan företag (2 kap. 1 §) och en som för- bjuder företag med en dominerande ställning att missbruka sin marknadsmakt (2 kap. 7 §). 671 § förordningen (2007:1117) med instruktion för . har möjlighet att vidta ett flertal åtgärder mot konkurrensbegränsningar. får ålägga ett företag att upphöra med överträdelser av förbuden i 2 kap. 1 eller 7 § eller i artikel 101 eller 102 i EUF-fördraget. kan också föra talan i domstol om att ett före- tag ska betala en särskild avgift (konkurrensskadeavgift), om före- taget eller någon som handlar på dess vägnar uppsåtligen eller av oaktsamhet har överträtt förbuden i 2 kap. 1 eller 7 § eller i arti- kel 101 eller 102 i EUF-fördraget (3 kap. 5 §). Konkurrenslagen inne- håller vidare bestämmelser om civilrättsliga följder. Avtal som omfat- tas av förbudet mot konkurrensbegränsande samarbete är ogiltiga enligt 2 kap. 6 § och ett företag kan enligt 3 kap. 25 § få betala skade- stånd till den som drabbas om företaget bryter mot förbuden.68 I samband med mål om konkurrensskadeavgift, eller utan att en sådan talan förs, kan föra talan om näringsförbud, med stöd av 3 kap. 24 § konkurrenslagen och 17 § lagen om näringsförbud (2014:836). får ge eftergift från näringsförbud (näringsförbudseftergift). Det innebär att avstår från att föra talan om eller ansöka om näringsförbud och att perso- nen därmed undgår näringsförbud. Det är möjligt att få näringsför- budseftergift i följande två situationer: a) personen har en befattning vid ett företag som beviljas eftergift eller nedsättning av konkurrens- skadeavgift, eller b) personen har själv medverkat till att i väsentlig mån underlätta utredning av överträdelsen.69 Utredningen redovisar i kapitel 3 att en av hörnstenarna i dagens ekonomiska system är näringsfriheten, dvs. friheten för var och en att etablera, driva och avveckla en näringsverksamhet med det inne- håll och den form som han eller hon önskar. Den starkaste och mest ingripande inskränkningen i näringsfriheten är näringsförbudet. Ett beslut om näringsförbud som meddelas en näringsidkare innebär begränsningar i rätten att bedriva eller ta del i närings- verksamhet. 68I konkurrensskadelagen (2016:964) finns bestämmelser om skadestånd för överträdelser av förbuden i 2 kap. 1 och 7 §§ och i artiklarna 101 och 102 i EUF-fördraget. 69Konkurrensverkets allmänna råd om näringsförbud vid överträdelser av konkurrensreglerna KKVFS 2015:2 s. 5. Näringsförbudet syftar till att hindra oseriösa näringsidkare från att fortsätta bedriva verksamhet och stärka de seriösa före- tagens ställning på marknaden. Bestämmelserna ska bidra till att skapa en mer rättvis spelplan för de seriösa företag som bedriver verksamhet.70 Bestämmelserna finns i lagen (2014:836) om närings- förbud och i förordningen (2014:936) om näringsförbud. Personer som får meddelas näringsförbud Den personkrets som kan träffas av näringsförbud är, när det är fråga om en enskild näringsverksamhet, den enskilda näringsidkaren och personer som utåt har framträtt som ansvariga för en enskild näringsverksamhet (2 §). Uttrycket ”utåt har framträtt som ansvarig för en enskild näringsverksamhet” kan få betydelse t.ex. i bulvan- liknande förhållanden. I fråga om juridiska personer utgörs person- kretsen av dem som faktiskt har utövat ledningen av den näringsverk- samhet som den juridiska personen har bedrivit (3 §). Med denna formulering avses personer som i realiteten har utövat bestämman- derätten i företaget, oavsett om personen haft formell beslutanderätt eller inte. Den krets man avser att träffa är personer som utövat led- ningsfunktioner motsvarande de som en styrelse eller en verkstäl- lande direktör utövar i ett aktiebolag. Om flera personer gemensamt har utövat ledningen ingår samtliga i den krets som kan meddelas näringsförbud. I lagen anges en rad befattningshavare i olika juri- diska personer som alltid omfattas av reglerna om näringsförbud. Näringsförbud på grund av brott Enligt 4 § ska den som har grovt åsidosatt sina skyldigheter i närings- verksamheten och därvid har gjort sig skyldig till brottslighet som inte är ringa meddelas näringsförbud, om ett sådant förbud är påkallat från allmän synpunkt. Vid bedömningen av om en person grovt har åsidosatt sina skyl- digheter kan rätten väga in den begångna brottsligheten, men också sådana omständigheter som visar att personen är olämplig att bedriva 2013/14:215 s. 37–38. Rätten kan ta hänsyn till alla slags åsidosättan- den av skyldigheter som kan förekomma i en näringsverksamhet, till exempel åsidosättande av förpliktelser mot borgenärer (exempelvis staten som skatte- eller avgiftsborgenär), åsidosättande av arbetsrätts- liga förpliktelser (exempelvis arbetsmiljöbrott), beteenden i strid med marknadsrättsliga normer (exempelvis regler till skydd för konkurren- ter och konsumenter) och även åsidosättande av civilrättsliga anspråk. Bedömningen av om ett brott har skett i näringsverksamhet görs förhållandevis extensivt. Som exempel kan nämnas situationer då näringsverksamheten utövas på ett brottsligt sätt eller att närings- verksamheten som sådan bedrivs på ett lagligt sätt, men används för att genomföra eller dölja brott. Ytterligare en situation som omfattas är då brottets syfte har varit att främja gärningsmannens närings- verksamhet i ekonomiskt eller annat hänseende.71 Med ringa brottslighet avses i detta sammanhang brott för vilka endast böter ingår i straffskalan och sådana brott som innebär att den faktiska påföljden blir böter även om fängelse i och för sig ingår i straffskalan. Är det däremot frågan om höga bötesstraff som gäller brott mot en central straffbestämmelse, till exempel ocker eller tro- löshet mot huvudman, kan det innebära att brottsligheten inte bör ses som ringa. Om det skulle vara fråga om upprepad brottslighet bör även brott som bara kan föranleda böter eller som i praktiken bara föranleder böter sammantagna innebära att brottsligheten inte är ringa.72 Yrkande om näringsförbud enligt 4 § får framställas av allmän åklagare med tillämpning av bestämmelserna om talan i brottmål (15 §). Näringsförbud i samband med konkurs Av 5 § framgår att den som har agerat grovt otillbörligt mot borge- närer eller på annat sätt har grovt åsidosatt sina skyldigheter i sam- band med att en näringsverksamhet har försatts i konkurs, ska med- delas näringsförbud, om ett sådant förbud är påkallat från allmän synpunkt. 1985/86:126 s. 48 och 150. 72Jfr A.a. s. 151. Endast den som ingick i den angivna personkretsen vid tiden för konkursbeslutet eller som föregick beslutet får meddelas näringsförbud. Enligt 15 § får yrkande om näringsförbud enligt bestämmelsen framställas av allmän åklagare. Om talan inte förs i samband med brottmål, ska yrkandet framställas genom ansökan vid allmän dom- stol. Om åklagaren har förklarat sig avstå från att ansöka om närings- förbud, får ansökan i stället göras av . Näringsförbud på grund av underlåtenhet att betala skatt Den som har grovt åsidosatt sina skyldigheter i en näringsverksamhet för vilken sådan skatt, tull eller avgift som omfattas av bestämmelserna om betalningssäkring i skatteförfarandelagen i avsevärd omfattning inte har betalats, ska meddelas näringsförbud, om ett sådant förbud är påkallat från allmän synpunkt. Yrkande om näringsförbud enligt 6 § får framställas på samma sätt som vid näringsförbud på grund av konkurs. Näringsförbud på grund av överträdelse av vissa konkurrensbestämmelser Den som har grovt åsidosatt sina skyldigheter i en näringsverksam- het där förbudet i 2 kap. 1 § konkurrenslagen (2008:579) eller artikel 101 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt har överträtts på ett sätt som inneburit att företag i samma produktions- eller han- delsled fastställer försäljningspriser, begränsar eller kontrollerar pro- duktion eller delar upp marknader, ska meddelas näringsförbud, om ett sådant förbud är påkallat från allmän synpunkt. I dessa fall är det är Patent- och som på begäran av kan meddela näringsförbud. Påkallat från allmän synpunkt Vid bedömningen av om näringsförbud är påkallat från allmän syn- punkt ska rätten särskilt ta hänsyn till om åsidosättandet har varit systematiskt, syftat till betydande eller orsakat eller varit ägnat att orsaka betydande skada, eller om näringsidkaren har dömts för brott i näringsverksamhet. När det är fråga om näringsför- bud på grund av brott är det dessutom så att om personen har gjort sig skyldig till ett brott i näringsverksamhet för vilket inte är före- skrivet lindrigare straff än fängelse så ska näringsförbud anses påkallat från allmän synpunkt, om inte särskilda skäl talar mot det (8 §).