sou · H7B332 · 2019-06-12 00:00:00 — Under avsnittet ovan om huruvida beteendet framkallar skada eller fara samt i kapitlet med problembeskrivning framgår de konsekvenser som riskerar att drabba barn som utsätts för att bevittna våld eller andra brottsliga handlingar mellan närstående. Det är med andra ord ytterst fråga om gärningar som skadar barns hälsa som är för handen. Det går också att resonera på det sättet att det är barns frihet eller frid som angrips när de utsätts för att bevittna våld eller andra brotts- liga handlingar mellan närstående. Det inte fråga om ett beteende som i första hand är riktat mot barnet, men det är ändå gärningar som på ett direkt sätt, genom barnens bevittnande, drabbar dem och kan orsaka stor skada. Barns rätt att leva och växa upp utan att behöva bevittna våld eller andra brottsliga handlingar mellan närstående, får med hänsyn till detta anses vara ett särskilt skyddsvärt intresse. Utredningens analys, överväganden och förslag ligger i linje med uppräkningen i regeringsformens andra kapitel av centrala legitima värden och Jareborgs resonemang kring särskilt skyddsvärda intressen. Konsekvenserna av att som barn bevittna våld eller andra brottsliga handlingar mellan närstående är ju att dessa centrala värden, det vill säga rätten till hälsa och frihet, skadas direkt eller på för barnet. Barns behov av skydd mot att utsättas för att bevittna våld eller andra brottsliga handlingar mot närstående står inte emot något annat skyddsvärt intresse om man utgår ifrån den tänkta gärnings- personen. Att utöva våld eller andra brottsliga handlingar mot en annan närstående i närvaro av barn är naturligtvis inte ett beteende som bör främjas eller skyddas. Grundbeteendet är i sig kriminaliserat och alltså ytterst klandervärt enligt samhällets mening. Här skulle möjligen kunna föras ett resonemang om de eventuella negativa konsekvenser som kan uppstå för barn som kommer att bli föremål för brottsutredningar och lagföringsprocesser, i form av målsägande, när de har utsatts för att bevittna våld eller andra brottsliga hand- lingar mellan närstående. Det är dock inte något som har direkt att göra med själva gärningen eller beteendet som kan bli föremål för kriminaliseringen. Det anförda leder fram till slutsatsen att beteendet att utsätta barn för att bevittna våld eller andra brottsliga handlingar mellan närstå- ende är så allvarligt att straffsanktion krävs. Beteendet är så klander- värt och kan leda till sådana allvarliga konsekvenser att det framstår som självklart att det hör till de angrepp som ska omfattas av straffansvar. Är straffsanktion ett effektivt medel för att motverka det icke önskvärda beteendet? Syftet med kriminalisering är, enligt regeringens resonemang i pro- positionen om ett effektivare brottmålsförfarande, naturligtvis ytterst att människor ska avhålla sig från det kriminaliserade beteendet. Straff är i sig repressivt och avsikten är att det ska verka avskräckande.21 Det måste också framstå som möjligt för rättsväsendet att i rimlig om- fattning upptäcka och utreda den brottslighet som ska omfattas av 1994/95:23 s. 54. Utredningens analys, överväganden och förslag kriminaliseringen för att en kriminalisering ska anses vara ett effek- tivt medel för att motverka det icke önskvärda beteendet. Det beteende som kan komma ifråga för en kriminalisering i detta sammanhang är att utsätta barn för att bevittna våld eller andra brotts- liga handlingar mot närstående. Detta förutsätter som utgångspunkt ett beteende som är kriminaliserat och alltså föremål för utredning av rättsvårdande myndigheter, det vill säga våld eller andra brottsliga handlingar som riktas mot närstående. Våld och andra brotts- liga handlingar mellan närstående är en form av brottslighet som typiskt sett är förenad med svårigheter när det gäller bevisning och medverkan från de utsatta i många fall. Det skulle även vara fallet vid en kriminalisering av att utsätta barn för att bevittna sådant våld eller andra brottsliga handlingar. Utöver detta kan det finnas svårigheter som är kopplade till komplexiteten i att utreda brott mot barn. Det måste emellertid tas i beaktande att utredningar av brott mot när- stående och av barns bevittnande i många fall torde kunna förstärka varandra sinsemellan. I detta perspektiv framstår en kriminalisering av bevittnande som en vinst när det gäller effektiviteten i utredningar av relationsbrottslighet på ett generellt plan. Med beaktande av de svårigheter som kan finnas när det gäller brotts- utredningar som handlar om våld eller andra brottsliga handlingar mot närstående och barns bevittnande, är det polis och åklagare som är bäst lämpade att hantera denna typ av utredningar. Som berörts i avsnittet om alternativa sanktioner är det inte möjligt och inte heller en lämp- lig uppgift för att reda ut om brott har begåtts. Det är emellertid önskvärt att resurser sätts in för att göra dessa brottsutred- ningar ännu mer effektiva. Även om det rör sig om brottslighet som kan vara svårupptäckt, är det så att samhällets övriga insatser för att lyfta frågan om brott mot närstående kan ha en gynnsam effekt på antalet anmälningar och upptäckt av sådan brottslighet på andra sätt. Att kriminalisera barns bevittnande kan också, från ett annat håll, hjälpa till att lyfta samhällets övriga arbete mot dessa problem, vilket i sin tur kan påverka chansen att upptäcka denna brottslighet i positiv riktning. Våld mot närstående är ett område som kräver resurser på olika nivåer och på olika sätt, och en kriminalisering av att utsätta barn för att bevittna våld eller andra brottsliga handlingar mellan när- stående kan vara ett led i samhällets samlade arbete. Utredningens analys, överväganden och förslag En kriminalisering kan ha en avskräckande och normerande effekt på själva beteendet som straffbeläggs. Ett relevant exempel är hur för- budet mot barnaga har påverkat synen på misshandel av barn i upp- fostrande syfte. På lång sikt har förbudet mot aga lett till en grund- läggande förändring av hur vi i ser på misshandel av barn från föräldrar och andra vuxna, och det är ytterst få som, i vart fall officiellt, accepterar eller stödjer sådant beteende. En kriminalisering av att utsätta barn för att bevittna våld eller andra brottsliga handlingar mellan närstående skulle i bästa fall kunna leda till en ökad medvetenhet om hur skadligt detta är för barn och resultera i att i vart fall en del personer avhåller sig från att agera på det sättet. Det skulle vara en enorm vinst, både för de barn som annars skulle utsättas och för samhället i stort. Vid en kriminalisering kommer gärningar som tidigare kunde räknas som försvårande omständigheter enligt 29 kap. 2 § 8 brotts- balken vid bedömningen av det brott som förövades, i stället att be- dömas självständigt som egna brott. Frågan blir då om en kriminali- sering av bevittnande kan leda till bedömningar som i praktiken innebär att en tilltalad döms lindrigare än om gärningen i stället skulle ha räk- nats som en försvårande. Hur straffskärpningsgrunden används är inte helt lätt att svara på, varken när det gäller hur ofta den tillämpas eller hur den inverkar på påföljdsbestämningen. Det saknas strukturerad dokumentation om detta. Utredningen menar emellertid att domstol- arna kommer att behöva vara tydligare i sin bedömning av ett själv- ständigt brott och straffvärdet av detta, än när det gäller den exakta mätningen av en försvårande omständighet. Det torde i vart fall inte leda till en lindrigare påföljdsbestämning. Detta utvecklas vidare i avsnitt 10.2.8. En kriminalisering föranleder ett behov av att se över reglerna om brottsskadeersättning (9 § brottsskadelagen) som finns för barn som bevittnat brott mot närstående. Ett självständigt brott som omfattar dessa fall skulle i stället kunna ge en rätt till skadestånd och brottsskadeersättning enligt de bestämmelser som avser t.ex. skade- stånd för kränkning med anledning av brott. Detta utvecklas nedan i avsnitt 10.2.9. Där berörs också frågor som rör rättegångskostnader vid en skadeståndstalan. Utredningen kan här konstatera att barn som utsätts för fysiska övergrepp av närstående omfattas av den regleringen. Orsaken till att en särskild rätt till brottskadeersättning infördes för bevittnande barn, var bl.a. att frågan om kriminalisering Utredningens analys, överväganden och förslag av sådana gärningar då inte var aktuell. Rätt till skadestånd valdes bort för att dessa barn inte skulle behöva föra talan i domstol mot sina föräldrar. Vid en kriminalisering handläggs emellertid skade- ståndstalan tillsammans med brottmålet i domstol. När det gäller barn som är brottsoffer förekommer de som parter i processer mot sina föräldrar, vilket har ansetts acceptabelt med hän- syn till allvarligheten i de brott som prövas. Utredningen anser att den bedömningen även bör gälla när det gäller barn som bevittnar våld eller andra brottsliga handlingar mellan närstående. Har rättsväsendet resurser att klara av den eventuellt ytterligare belastning som kriminaliseringen innebär? En kriminalisering medför naturligtvis kostnader för sådant som ut- redning, juridiska biträden, rättsprocesser, kriminalvård och omhänd- ertagande av brottsoffer på olika sätt. Kostnaderna kommer att behand- las i mer detalj i kapitlet om konsekvensanalyser. Utredningen vill emellertid redan här understryka att våld mot närstående och barns bevittnande av detta i sig leder till stora kostnader för samhället, vilket är viktigt att förstå vid en värdering av kostnader för utredning och lagföring av sådan brottslighet. Att lämna problemet utan åtgärder medför på lång sikt kostnader som vida överstiger dem som kan uppstå för att försöka komma till rätta med våldet. Det rör sig om allt från kostnader för sjukvård till förlorade skatteintäkter, kostnader för kriminalitet etc. I utredningen om en nationell strategi mot mäns våld mot kvinnor redogörs för flera studier som visar att mäns våld mot kvinnor generellt innebär enorma kostnader för samhället. De uppskattningar som har gjorts indikerar att samhällskostnaderna uppgår till belopp i storleksordningen fem till , beroende på vilka faktorer som inkluderas och hur beräkning- arna har genomförts. De mycket stora skillnaderna hänger bl.a. sam- man med om beräkningarna inkluderar direkta kostnader, såsom sjukvård och rättsväsendets kostnader, eller också indirekta kostnader såsom utebliven arbetsinkomst.22 Om en kriminalisering av att låta barn som bevittnar våld eller andra brottsliga handlingar mellan närstående skulle komma att införas, skulle det innebära en ökning av antalet ärenden hos Polis- 22SOU 2015:55, s. 105 ff. Utredningens analys, överväganden och förslag och Åklagarmyndigheterna samt en ökning av antalet mål hos dom- stolarna. Dessa mål och ärenden skulle dock i många fall ha ett sam- band med brott mot en annan målsägande, som skulle ha handlagts hos myndigheterna. Behovet av att utse särskilda före- trädare och målsägandebiträden skulle öka med därtill hörande kost- nader. Kriminalvården skulle kunna stå inför en viss ökning av per- soner som ska avtjäna straff. skulle kunna få fler ärenden om brottsskadeersättning, även om en del av dessa ersätter ärenden som handläggs hos myndigheten enligt bestämmelsen om särskild brottsskadeersättning till barn som bevitt- nat vissa brott mellan närstående. När det gäller brottsskadeersättning som betalas ut med anledning av utdömt skadestånd, kan Brottsoffer- myndigheten dessutom kräva tillbaka pengar av den skadestånds- skyldige. Staten behöver alltså ta höjd för en viss ökning av kostnaderna hos vissa myndigheter vid tilldelningen av resurser till dessa. Det skulle dock inte bli fråga om någon avgörande förändring av rätts- väsendets dimensionering eller liknande. Att utsätta barn för att bevittna våld eller andra brottsliga handlingar mellan närstående föranleder påtaglig fara eller skada. Barn som bevittnar våld eller andra brottsliga handlingar mellan närstående får, utifrån slutsatserna om skadeeffekterna, anses vara en utsatt och skyddsvärd grupp. Att utsätta barn för att bevittna våld eller andra brottsliga handlingar mellan närstående är en så allvarlig gärning att en kriminalisering med hänsyn till detta får anses vara nödvändig. Det har under utredningen framkommit att barn som bevittnar våld eller andra brottsliga handlingar mellan närstående inte syn- liggörs tillräckligt inom rättsväsendet, hos sociala myndigheter och i hälso- och sjukvården. Polisen når mycket sällan denna grupp, dels för att gärningarna inte utreds som brott mot barnen, dels för att vård- nadshavarna har rätt att vägra polisen att förhöra barnen. Barnen saknar inom rättsväsendet en status som brottsoffer, vilket gör att de inte kan få någon direkt hjälp därifrån. De alternativa sanktioner och åtgärder som står till buds kan enligt utredningens uppfattning inte ersätta en kriminalisering. Straffsanktion är enligt utredningens Utredningens analys, överväganden och förslag bedömning också ett effektivt medel för att motverka att barn utsätts för att bevittna våld eller andra brottsliga handlingar mellan närstå- ende. En kriminalisering av att utsätta barn för att bevittna våld eller andra brottsliga handlingar mot närstående skulle kunna ses som en form av dubbelbestraffning, eftersom gärningspersonen redan straffas för det grundbrott som förövas. Utredningen menar emellertid att en straffbestämmelse om bevittnande har ett annat skyddsintresse än grundbrottet. Det innebär att kriminaliseringen tar sikte på en annan del av agerandet än det som omfattar förövandet av grundbrottet, näm- ligen det hänsynslösa i att utsätta ett barn för att bevittna brottet. Att kriminalisera bevittnande skulle dessutom kunna få en normer- ande effekt och medföra en strängare syn på att utsätta barn för denna form av skadliga upplevelser. En nackdel med att kriminalisera bevittnande av våld eller andra brottsliga handlingar mellan närstående, är att dessa barn försätts i en situation som tvingar in dem i en rättsprocess mot en förälder eller annan närstående. Det kan vara traumatiskt och utsätta barnen för psykiskt lidande. Så är emellertid fallet för barn som utsätts för övergrepp av närstående. I de fallen har samhället ansett att skälen för att låta barnen vara en del av en process mot sina för- äldrar eller andra närstående väger över de nackdelar detta kan med- föra. Utredningens uppfattning i den här delen är att samma synsätt bör kunna appliceras även på barn som bevittnar våld eller andra brottsliga handlingar mellan närstående. Dessa barn drabbas i många fall så hårt av sina upplevelser, att det är helt nödvändigt att ingripa från samhällets sida. Det räcker inte med att sätta in åtgärder från sida, utan samhället måste agera på samma kraftfulla sätt som vid våld och andra övergrepp. I många fall har barnens status som brottsoffer enligt socialtjänstlagen dessutom inte tillräckligt stor inverkan på hanteringen av dessa. Barn som bevittnar våld eller andra brottsliga handlingar mellan närstående måste erbjudas samma insatser som barn som har utsatts för fysiska övergrepp, med hänsyn till att skadeverkningarna kan vara av liknande karaktär för barnen. För att motverka de negativa effekter som kan komma av en kriminalisering, behöver samhället istället sätta in åtgärder för att ta hand om de barn som blir föremål för brottsutredningar och rättsprocesser med när- stående som motparter, vilket utvecklas senare i detta kapitel. Utredningens analys, överväganden och förslag Sammantaget är förutsättningarna för att kriminalisera beteendet att utsätta barn för att bevittna våld eller andra brottsliga handlingar mellan närstående enligt utredningens uppfattning klart uppfyllda. En kriminalisering kommer att innebära vissa ökade kostnader för rättsväsendet och vissa andra myndigheter, vilket behöver hanteras genom att det allmänna tillskjuter medel som kan kompensera för detta. Nyttan och angelägenheten med en kriminalisering överstiger emellertid med råge de kostnader som detta kommer att leda till på kort sikt för staten. Förslag: En ny bestämmelse ska införas i fjärde kapitlet brotts- balken som gör det straffbart att utsätta ett barn för att bevittna brottslig gärning som begås av och mot en närstående person och är ägnad att skada tryggheten eller tilliten hos barnet i förhållande till någon av dessa personer. Vad bör straffbeläggas? Det beteende som enligt utredningens slutsatser bör straffbeläggas, är att ett barn utsätts för att bevittna att en barnet närstående person utsätter en annan barnet närstående person för våld eller annan brottslig handling, på ett sätt som typiskt sett skadar eller riskerar att skada barnet. Det som är avgörande för frågan om gärningen typiskt sett är skadlig för barn att bevittna på en sådan nivå att straffansvar bör aktualiseras, är om den innehåller moment som kan skada barnets trygghet eller tillit i förhållande till en närstående person. Regeringen förde i samband med införandet av den särskilda straffskärpnings- grunden i 29 kap. 2 § 8 ett resonemang kring skadlig- heten av bevittnande, vilket enligt utredningens mening har bäring på frågan om vad som bör straffbeläggas: vet vi genom bl.a. forskning att barn som ser eller hör hur den ene föräldern misshandlar den andre påverkas mycket starkt av upp- levelsen och ofta berövas sin trygghet inte bara i förhållande till förövaren utan också i förhållande till den som blir slagen. Utredningens analys, överväganden och förslag nämligen i en situation där han eller hon inte kan försvara sig själv och därmed inte heller kan erbjuda barnet någon trygghet. Dessutom upp- lever barnet en maktlöshet genom att det inte själv kan göra något för att skydda den förälder som blir slagen.23 Vilka gärningar som ska kunna utgöra ett sådant angrepp mot en närstående, som också ska utgöra ett brott mot det bevittnande barnet, kan avgränsas på olika sätt. En modell är att i straffbestämmelsen uttryckligen ange vilka gärningar som kan aktualisera straffansvar för bevittnande. Man kan t.ex. utgå från de gärningar som kan ingå i ett grovt fridskränkningsbrott enligt 4 kap. 4 a § , vilket rör sig om brottsliga gärningar enligt 3, 4, 6 eller 12 kap. brotts- balken eller enligt 24 § lagen om kontaktförbud. En annan modell är att utgå från den fara eller skada som drabbar, kan drabba eller typiskt sett kan drabba barnet om det bevittnar gärningen. Som berörts ovan är det möjligt att konstruera en straffbestämmelse på olika sätt. En indelning kan göras i handlingsbrott, effektbrott, konkreta farebrott och abstrakta farebrott. Handlingsbrott och effekt- brott kan konstruktionsmässigt sägas vara två ytterligheter när det gäller brott mot person. För handlingsbrott är det avgörande vad åklagaren kan visa om gärningspersonens handlande. Vid effektbrott är det, utöver detta, avgörande vad åklagaren kan visa om effekten hos målsäganden, alltså vilken effekt som gärningspersonens hand- lade orsakat. Konstruktionen ”ägnat att” kan sägas ligga mellan dessa ytterligheter. Beroende på hur mycket hänsyn som ska tas till den individuella situationen när det prövas om ett visst handlande är ägnat att orsaka viss effekt, närmar man sig i konstruktionen i olika hög grad vad åklagaren måste visa för att styrka ett effektbrott. 2002/03:53 s. 71. Utredningens analys, överväganden och förslag Handlingsbrott – fördelar och svårigheter Med hänsyn till den skada som enligt forskningen typiskt sett drabbar ett barn som bevittnar våld eller andra brottsliga handlingar mellan närstående, bör det inte ställas upp något krav på direkt skade- eller fareeffekt i det enskilda fallet. Utredningen anser att ett sådant krav kan leda till bevissvårigheter och ett onödigt fokus på barnets reaktioner och agerande. Barnet bör så långt som möjligt tas omhand utifrån sitt behov av hjälp och stöd, inte som ett led i bevissäkring. Utredningen anser att brottet egentligen, med hänsyn till intresset av att freda barnen i utredningsskedet och undvika bevissvårigheter kring skadan på barnet, bör konstrueras som ett rent handlingsbrott. Det har emellertid visat sig vara mycket svårt att avgränsa och definiera det straffbara området till eller utifrån de gärningar som är tänkta att omfattas av straffbestämmelsen. Det straffbara området riskerar genom en konstruktion utifrån vissa brott eller brottstyper att antingen bli för stort eller för begränsat. Om man försöker att utgå ifrån vissa grupper av brott, exempelvis genom en uppräkning av de brott som kan ingå i en grov frids- eller kvinnofridskränkning, kan det straffbara området bli mycket svåröverskådligt. Fridskränk- ningsbrotten innehåller ju ytterligare moment för att kvalificera de straffbara gärningarna, vilket inte skulle vara fallet vid ett brott som ska gå att tillämpa vid enstaka gärningar och vara ett rent handlings- brott. Det skulle leda alltför långt att låta sådana gärningar ingå, som inte till sin karaktär hör till en form av beteende som används eller tillgrips för att kränka en närstående person på det sättet att det även skadar barnet som bevittnar gärningen. Om man i stället begränsar det straffbara området till att exempel- vis bara omfatta brott mot person, kan gärningar som borde föranleda straffansvar för bevittnande riskera att falla utanför. Det går t.ex. att tänka sig att en skadegörelse, i form av att en familjemedlem slår sönder saker i hemmet för att skrämma och kontrollera en annan familjemedlem, i vissa fall bör kunna föranleda straffansvar för ett barns bevittnande. Som konstateras ovan, är det som är avgörande för frågan om gärningen till sin karaktär är skadlig för barn att bevittna, om den innehåller moment som kan skada barnets tillit eller trygghet i förhållande till en närstående person. Utredningens analys, överväganden och förslag Den brottskonstruktion som i stället för rent handlingsbrott kan komma ifråga, är det abstrakta farebrottet. Vid abstrakt fara behöver inte åklagaren visa att någon faktisk fara har uppstått för ett konkret angivet intresse, utan det räcker med att det visas en genomsnittlig eller typisk farlighet i handlingssättet. I den juridiska doktrinen har framförts kritik mot denna brottskonstruktion, bl.a. för att den kan leda till oklarheter och olikheter i rättstillämpningen. Det är stor skill- nad om faran bara ska prövas mot en genomsnittsperson i en genom- snittssituation (gärningstypen) jämfört med att den ska prövas i relation till den konkreta individen i den konkreta situationen (den enskilda gärningen). Här behöver lagstiftaren vara tydlig med hur konstruktionen är menad att tillämpas.24 Något som kan tala för en användning av abstrakt fara i konstruk- tionen av ett nytt brott i det här sammanhanget, är att den särskilda straffskärpningsgrund som finns för bl.a. bevittnandefallet är upp- byggd på det sättet att det är försvårande om brottet varit ägnat att skada tryggheten och tilliten hos ett barn i förhållande till en närstå- ende person. Det är utredningens uppfattning, utifrån de iakttagelser som gjorts under arbetets gång, att straffskärpningsgrunden har kommit att få ett allt större genomslag i rättstillämpningen , även om domstolarna sällan resonerar kring denna bedöm- ning. I förarbetena till 29 kap. 2 § 8 sägs att det är en sär- skilt kvalificerad form av trygghet som åsyftas och lyfts fram i bestäm- melsen, nämligen den i relationen mellan främst föräldrar, andra vuxna närstående och barn. Härigenom undviks dessutom att sådana fall där en straffskärpning gör sig mindre starkt gällande, exempelvis fall då brottet begåtts av ett jämnårigt syskon till barnet, omfattas av bestämmelsen. Straffskärpningsgrunden skulle vidare enligt förarbet- ena komma att ha sitt främsta tillämpningsområde vid vålds- och sexualbrottslighet. Även vid andra typer av brottslighet kan bestäm- melsen dock vara relevant. Som exempel nämns det fallet att en för- älder hotar den andre föräldern eller inför barnen slår sönder det gemensamma hemmet.25