sou · H6B391 · 2019-01-01 00:00:00 — Det finns också en beaktansvärd risk för att ett företags resultat kan ha påverkats av just det rapporter- ingspliktiga arrangemang som uppgifter ska lämnas om, vilket blir problematiskt i de fall uppgifterna ska lämnas av användaren. En annan möjlighet är att använda företagets årsomsättning som grund för differentiering. Med omsättning avses då företagets nettoom- sättning, dvs. intäkter från sålda varor och utförda tjänster som ingår i företagets normala verksamhet med avdrag för lämnade rabatter, mervärdesskatt och annan skatt som är direkt knuten till omsätt- ningen. En nackdel med att använda nettoomsättningen som grund för differentiering är dock att denna inte säger något om företagets betalningsförmåga och finansiella ställning i övrigt. Dessutom kan omsättningens storlek vara beroende av karaktären på den verksamhet företaget bedriver. Eftersom det är omsättningen hos det enskilda företaget, och inte på koncernnivå, som bör användas (se nedan), kan verksamhetens struktur få stor betydelse. Om en koncern väljer att dela upp sin verksamhet på flera bolag kommer detta att påverka omsättningens, och därmed också rapporteringsavgiftens, storlek. Det finns således vissa nackdelar med att utgå från årsomsättningen. tillämpas årsomsättningen som grund för differentiering redan i flera andra system med sanktionsavgifter, bl.a. på finans- marknadsområdet och vid uttagande av sanktionsavgifter enligt kon- kurrenslagen (2008:579) och marknadsföringslagen (2008:486), och 12Rådets direktiv (EU) 2016/1164 av om fastställande av regler mot skatte- flyktsmetoder som direkt inverkar på den inre marknadens funktion. verkar där ha fungerat väl. Med hänsyn till att årsomsättning är väl beprövad som grund för differentiering och då uppgifter om netto- omsättning torde vara enkla att tillgå för gör utred- ningen bedömningen att rapporteringsavgiftens storlek bör relateras till företagens årsomsättning i de fall överträdelsen begås i den upp- giftsskyldiges näringsverksamhet. Därigenom kan beloppet sättas i en nivå som gör sanktionen effektiv oavsett företagets storlek. För att regelverket ska bli så tydligt och förutsägbart som möjligt och en uppgiftsskyldig lätt ska kunna avgöra hur stor rapporter- ingsavgift som kan utgå i det enskilda fallet bör rapporterings- avgiftens storlek anges i fyra olika nivåer beroende på företagets om- sättning. Utredningen har således valt bort lösningen att avgiften ska uppgå till en viss procentandel av omsättningens storlek. Detta efter- som en sådan lösning bedöms minska reglernas förutsägbarhet i alltför stor utsträckning. Utredningen har valt att differentiera avgiften utifrån om företaget har en omsättning närmast föregående räkenskapsår som under- stiger , som uppgår till men understiger , som uppgår till minst 75 miljo- ner kronor men understiger respektive som upp- går till minst 500 miljoner kronor.13 Genom denna differentiering anser utredningen att risken för att rapporteringsavgiften blir opropor- tionerligt hög med hänsyn till den uppgiftsskyldiges ekonomiska för- måga minskas så långt som möjligt. Även i dessa fall uppgår rappor- teringsavgiftens storlek till dubbla belopp om den uppgiftsskyldige är rådgivare jämfört med om den uppgiftsskyldige är användare. Vissa näringsidkare har förkortade eller förlängda räkenskapsår och omsättningens storlek kan då vara missvisande. Utredningen föreslår därför att omsättningen ska justeras om räkenskapsåret är längre eller kortare än . I vissa fall finns inte uppgifter om föregående års omsättning. Så kan vara fallet när det rör sig om en näringsidkares första verksam- hetsår. Även i andra fall kan uppgifter om årsomsättning saknas eller vara bristfälliga. I dessa fall föreslår utredningen att omsättningen får uppskattas. 13I detta sammanhang kan nämnas att enligt uppgifter från hade cirka 2300 företag en nettoomsättning 2017 som uppgick till . Utredningen har gjort bedömningen att det alltid bör vara den uppgiftsskyldiges egen omsättning som avgör storleken av rappor- teringsavgiften, även om den uppgiftsskyldige är ett bolag som ingår i en koncern. Det beror bl.a. på att även övriga koncernföretag kan vara att se som rådgivare eller användare avseende samma arrange- mang, och således ha en egen uppgiftsskyldighet avseende arrange- manget. Syftet med rapporteringsavgifterna är bl.a. att öka regelefterlev- naden. Det är mot denna bakgrund allvarligt om en uppgiftsskyldig trots att denne tidigare påförts en rapporteringsavgift upprepar en överträdelse. Utredningen har övervägt om en förhöjd rapporterings- avgift bör tas ut i dessa fall. Med tanke på att det föreslagna regelverket innebär att en helt ny uppgiftsskyldighet åläggs rådgivare och använ- dare samt då regelverket är relativt komplext anser utredningen dock att en sådan förhöjd avgift inte bör införas. Skulle det efter att regelverket varit i kraft visa sig att upprepade överträdelser av regelverket är vanligen förekommande kan övervägas om en sådan förhöjd avgift då bör införas. Förslagen föranleder ändringar i 1 kap. 1 § och 3 kap. 17 § SFL samt att ett nytt kapitel, 49 c kap. SFL, införs. Rapporteringsavgift ska såsom förseningsavgift, skattetillägg, åter- kallelseavgift, dokumentationsavgift och kontrollavgift utgöra en sär- skild avgift i skatteförfarandelagen. Det innebär bl.a. att bestämmel- serna i 51 kap. 1 § SFL om befrielse från särskilda avgifter blir till- lämpliga på rapporteringsavgiften. Bestämmelserna innebär att Skatte- verket ska besluta om hel eller delvis befrielse från en särskild avgift om det är oskäligt att ta ut avgiften med fullt belopp. Det ska särskilt beaktas t.ex. om den felaktighet eller passivitet som har lett till avgiften kan antas ha berott på ålder, hälsa eller liknande förhållande, om det är fråga om en felbedömning av en regel eller betydelsen av faktiska förhållanden, om avgiften inte står i rimlig proportion till felaktigheten eller passiviteten eller om det har varit fråga om en oskäligt lång handläggningstid. Vid bedömningen av om det finns skäl för hel eller delvis befrielse från rapporteringsavgift finns det, enligt utredningens mening, i vart fall anledning att beakta den osäkerhet som kan finnas avseende tolk- ningen av det nya regelverket. Det gäller t.ex. tillämpningen av de olika kännetecknen. Utredningen anser dessutom att det finns skäl för att under en kortare inledande period hålla en mjuk linje när det gäller uttagande av rapporteringsavgift, på samma sätt som gjordes t.ex. när det gäller kontrollavgift vid införandet av krav på elektroniska personalliggare på landets byggarbetsplatser.14 Sanktionssystemets utformning innebär, som framgått ovan, att avgiften är olika stor i olika situationer och för olika uppgiftsskyl- diga. Storleken på avgiften avseende en överträdelse som har sam- band med den uppgiftsskyldiges näringsverksamhet beror t.ex. i vissa fall på dennes omsättning. Den som lämnar uppgifter om rappor- teringspliktiga arrangemang något för sent eller som lämnar felaktiga eller ofullständiga uppgifter påförs en lägre rapporteringsavgift än den som helt underlåter att lämna uppgifter. Uppgiftsskyldiga som är rådgivare påförs dessutom en högre avgift än uppgiftsskyldiga som är användare. I den mån det finns behov av att ytterligare nyan- sera avgiften i enskilda fall får detta ske genom tillämpning av bestäm- melserna om hel eller delvis befrielse från särskilda avgifter. Utred- ningen är väl medveten om att det nya regelverket är komplicerat och att ett förbiseende eller en feltolkning av reglerna kan resultera i en mycket kännbar rapporteringsavgift. Förutom frågan om ett arrange- mang är rapporteringspliktigt eller inte kan tveksamheter uppstå kring ett antal olika frågor. Det kan t.ex. vara oklart om en person är att se som rådgivare eller inte, vilket kan leda till att arrangemanget rappor- teras in av fel person. Det kan också vara svårt att fastslå den exakta tidpunkten för när ett arrangemang ska anses ha tillhandahållits. Eftersom tidsfristen för att fullgöra uppgiftsskyldigheten ofta kom- mer att räknas från tillhandahållandet (se avsnitt 11.10) kan detta innebära att det i vissa fall är svårt att avgöra när tidsfristen löper ut. I detta sammanhang måste dock beaktas att det är som har bevisbördan för att en överträdelse har begåtts. måste kunna göra mycket sannolikt att uppgifter inte har inkommit 14Skatteverket (2016), börjar ta ut kontrollavgifter i byggbranschen, pressmeddelande . i rätt tid för att en rapporteringsavgift ska kunna tas ut på den grun- den. En oklarhet när det gäller den närmare tidpunkten för tillhanda- hållandet torde således normalt inte drabba den uppgiftsskyldige. Utöver vad som sagts ovan finns flera andra omständigheter som också måste beaktas vid bedömningen av om det finns skäl för hel eller delvis befrielse. Den omständigheten att flera närstående upp- giftsskyldiga har påförts rapporteringsavgift avseende samma arrange- mang skulle t.ex. kunna utgöra skäl för befrielse, om de sammanlagda avgifterna inte kan anses stå i rimlig proportion till överträdelsen. Ett annat fall där det skulle kunna finnas skäl för befrielse är när en rapporteringsavgift ska baseras på omsättningen och denna tillfälligt är osedvanligt hög och därmed missvisande. Sammanfattningsvis anser utredningen att det i varje enskilt fall måste göras en prövning av om avgiften verkligen står i rimlig pro- portion till överträdelsen. Företrädare för näringslivet har såväl inom ramen för utredningen som i andra sammanhang framhållit att de nuvarande befrielsereglerna tillämpas alltför restriktivt och onyan- serat. Utredningen gör dock bedömningen att bestämmelserna kan, och ska, tillämpas på ett sådant sätt att tillräcklig hänsyn tas till omständigheterna i det enskilda fallet. Förslag: ska meddela ett beslut om rapporterings- avgift senast efter det kalenderår då uppgiftsskyldigheten skulle ha fullgjorts. Samma tidsfrist gäller för ett beslut om om- prövning på initiativ till nackdel för den som beslutet gäller. Rapporteringsavgiften ska vara betald senast den förfallodag som infaller närmast efter det att har gått från den dag beslut fattades. ska bevilja anstånd med betalning av rapporteringsavgift om den som avgiften gäller har begärt om- prövning av eller till förvaltningsrätten överklagat beslutet om rapporteringsavgift. Det får inte ställas krav på säkerhet för att bevilja anstånd med rapporteringsavgift. En begäran om omprövning eller ett överklagande av ett beslut om rapporteringsavgift ska ha kommit in till från den dag då den som beslutet gäller fick del av Bestämmelserna i skatteförfarandelagen om särskilt kvali- ficerad beslutsfattare ska gälla även för rapporteringsavgift. Ett föreläggande får inte förenas med vite om det finns anled- ning att anta att den som ska föreläggas har begått en gärning som kan leda till rapporteringsavgift. I 52 kap. SFL regleras inom vilken tid beslut om särskilda avgifter ska fattas. Tidsfristen är olika beroende på vilken typ av särskild avgift det rör sig om och i vilken situation avgiften tas ut. Ofta ska beslutet meddelas från en viss tidpunkt. Ett beslut om förse- ningsavgift ska t.ex. meddelas från den dag då upp- giftsskyldigheten skulle ha fullgjorts (52 kap. 2 § SFL). Ett beslut om skattetillägg på grund av oriktig uppgift ska som huvudregel meddelas senast efter utgången av det kalen- derår då beskattningsåret har gått ut (52 kap. 3 § SFL). Om efter- beskattning beslutas, får ett beslut om skattetillägg dock meddelas (52 kap. 5 § SFL). Ett beslut om kontrollavgift ska i vissa fall meddelas från den dag då beslutet om tillsyn eller kontrollbesök meddelades, och i andra fall från den dag då konstaterade att dokumentationsskyldigheten inte har fullgjorts (52 kap. 9 § SFL) kan på olika sätt få kännedom om att en rådgivare eller användare har underlåtit att lämna korrekta uppgifter om ett rapporteringspliktigt arrangemang. Det kan t.ex. framgå av en skatt- skyldigs deklaration att ett rapporteringspliktigt arrangemang har genomförts, eller detta kan framkomma vid kontroll av en skatt- skyldig. Som framgår av kapitel 13 blir dessutom befintliga regler i skatteförfarandelagen om kontrollverktyg och tvångsåtgärder auto- matiskt tillämpliga beträffande den nya uppgiftsskyldigheten. Det innebär t.ex. att kan besluta om revision för att kon- trollera att en skyldighet att lämna uppgifter om ett rapporterings- pliktigt arrangemang har fullgjorts. Om en rådgivare är advokat, och på grund av tystnadsplikt är förhindrad att lämna fullständiga upp- gifter om ett arrangemang, ska uppgifter om arrangemanget även lämnas av användaren, inklusive uppgift om vem som är rådgivare (se avsnitt 11.5.3 och 11.7). kan således genom använda- rens inrapportering få kännedom om att en advokat inte har lämnat sådana allmänna uppgifter om arrangemanget som denne är skyldig att lämna. För att ett arrangemang ska vara rapporteringspliktigt krävs att det uppvisar minst ett s.k. kännetecken (se avsnitt 11.6.5). I många fall krävs också att en skatteförmån är den viktigaste fördel, eller en av de viktigaste fördelar, som en person rimligen kan förvänta sig av arrangemanget. Arrangemang som inte är gränsöverskridande är dess- utom inte rapporteringspliktiga om de skattemässiga effekterna av arrangemanget är en direkt och förutsedd följd av skattelagstift- ningen. En överträdelse av regelverket kommer därför sannolikt ofta kunna konstateras först när har närmare information om arrangemanget. Frågan är då bör ha möjlighet att meddela ett beslut om rapporteringsavgift. Utöver de ovan nämnda exempel på tidsfrister som finns i 52 kap. SFL kan en jämförelse göras med fristen för omprövning av ett beskattningsbeslut till nackdel för den skattskyldige. Ett sådant beslut ska normalt med- delas från utgången av det kalenderår då beskattningsåret har gått ut (66 kap. 21 § SFL). Fristen kan dock utsträckas till i vissa fall (s.k. efterbeskattning), bl.a. om den skattskyldige inte i sin deklaration har lämnat tillräckliga uppgifter för att ska kunna fatta ett korrekt beskattningsbeslut (se avsnitt 7.3 samt 66 kap. 27 § SFL). Utredningen anser att beslut om rapporteringsavgift bör med- delas senast efter det kalenderår då uppgiftsskyldigheten skulle ha fullgjorts. Samma tidsfrist bör gälla för ett beslut om omprövning till nackdel för den som beslutet gäller på initiativ av . Rapporteringsavgiften bör – i likhet med t.ex. förseningsavgift, skattetillägg som har bestämts genom ett omprövningsbeslut eller efter ett beslut av domstol, återkallelseavgift, dokumentationsavgift och kontrollavgift – betalas senast den förfallodag som infaller närmast efter det att har gått från den dag beslut fattades. Enligt 63 kap. 7 § SFL ska i vissa fall av omprövning och överklagande automatiskt bevilja anstånd med betalning av skattetillägg, återkallelseavgift, dokumentationsavgift och kontroll- avgift. Bakgrunden till bestämmelserna är att skattetillägg i Europa- konventionens mening anses utgöra en anklagelse för brott som medger rätt till domstolsprövning. Vid införande av skatteför- farandelagen gjordes lagrummet tillämpligt även på kontrollavgift, bl.a. för att inte riskera en konflikt med 2010/11:165 s. 573). Därefter har paragrafens tillämpnings- område av samma skäl utökats till att även omfatta återkallelseavgift (prop. 2015/16:127 s. 103) och dokumentationsavgift (prop. 2018/19:9 s. 99). Som framgår ovan är utredningens bedömning att även rappor- teringsavgiften kan komma att bedömas som en anklagelse för brott i mening. Bestämmelserna i 63 kap. 7 § SFL bör därför omfatta även rapporteringsavgift. Detsamma gäller för- budet i 63 kap. 8 § andra stycket SFL mot att kräva säkerhet för att bevilja anstånd enligt 4 eller 5 § i samma kapitel (dvs. ändrings- anstånd eller anstånd för att undvika betydande skada). Enligt skatteförfarandelagen ska en begäran om omprövning eller ett överklagande enligt huvudregeln ha kommit in till senast det sjätte året efter utgången av det kalenderår då beskatt- ningsåret har gått ut. För vissa typer av beslut, där en sexårig om- prövningsfrist skulle vara meningslös eller mindre lämplig, ska en begäran om omprövning eller ett överklagande dock ha kommit in från den dag då den som beslutet gäller fick del av beslutet (jfr prop. 2010/11:165 del 2 s. 1079). Det gäller bl.a. beslut om uppgifts- eller dokumentationsskyldighet och beslut om vissa särskilda avgifter (återkallelseavgift, dokumentationsavgift och kon- trollavgift). Utredningen anser att detsamma bör gälla beslut om rapporteringsavgift. Tvistiga omprövningsärenden avseende skatteavdrag, arbetsgivar- avgifter, mervärdesskatt, punktskatt, slutlig skatt, skattetillägg, åter- kallelseavgift, dokumentationsavgift eller anstånd med betalning av skatt eller avgift ska under vissa förutsättningar avgöras av en särskilt kvalificerad beslutfattare hos . Utredningen anser att det- samma bör gälla i fråga om rapporteringsavgift. I 44 kap. 3 § SFL finns ett förbud mot att förena ett föreläggande med vite om det finns anledning att anta att den som ska föreläggas har begått en gärning som är straffbelagd eller kan leda till skatte- tillägg, återkallelseavgift, dokumentationsavgift eller kontrollavgift. Motsvarande bör gälla för rapporteringsavgift. Förslagen föranleder ändringar i 44 kap. 3 §, 52 kap. 1 §, 62 kap. 8 §, 63 kap. 1, 7 och 8 §§, 66 kap. 5 och 7 §§ och 67 kap. 12 § SFL samt att två nya paragrafer, 52 kap. 8 d § och 66 kap. 24 a § SFL, införs. 15.1Automatiskt utbyte av upplysningar om rapporteringspliktiga gränsöverskridande arrangemang Förslag: ska till varje annan medlemsstats behöriga myndighet och till Europeiska kommissionen genom automa- tiskt utbyte lämna upplysningar om sådana rapporteringspliktiga gränsöverskridande arrangemang enligt lagen om rapporterings- pliktiga arrangemang som har fått uppgifter om enligt det nya 33 b kap. skatteförfarandelagen. I fråga om sådana rapporteringspliktiga gränsöverskridande arrangemang som avses i 17 § den nya lagen om rapporterings- pliktiga arrangemang ska upplysningar dock bara lämnas om en deltagare i arrangemanget vidtar överlagda åtgärder genom att förvärva ett företag som går med förlust, avbryta den huvud- sakliga verksamheten i detta företag och använda dess förluster för att minska sin skattebörda. Av den nya artikel 8ab som införs i DAC med anledning av DAC 6 framgår tillämpningsområde och villkor för det obligatoriska auto- matiska utbytet av upplysningar om rapporteringspliktiga gräns- överskridande arrangemang. Av punkt 13 i artikeln framgår att den behöriga myndigheten i en medlemsstat i vilken upplysningar om rapporteringspliktiga gränsöverskridande arrangemang har lämnats in ska lämna vissa specificerade upplysningar om sådana arrange- mang till de behöriga myndigheterna i alla andra medlemsstater genom automatiskt utbyte. Denna skyldighet behöver framgå av den svenska lagstiftningen. I DAC 6 anges inte, till skillnad från i DAC 3, att upplysningarna även ska lämnas till kommissionen. Upplysningarna ska lämnas i en säker central medlemsstatskatalog och de behöriga myndigheterna i alla medlemsstater ska ha tillgång till dessa upplysningar. Kommis- sionen ska också tillgång till dessa upplysningar om än med vissa undantag (artikel 8ab.17 jämförd med artikel 21.5 tredje stycket i DAC). Enligt 27 kap. 1 § offentlighets- och sekretesslagen (2009:400), förkortad OSL, gäller sekretess bl.a. i verksamhet som avser bestäm- mande av skatt eller fastställande av underlag för bestämmande av skatt för uppgift om en enskilds personliga eller ekonomiska för- hållanden. Sekretessen är absolut, dvs. något skaderekvisit finns inte, vilket innebär att uppgifterna inte får lämnas ut oberoende av om det skulle orsaka någon skada eller men. Uppgifter om rapporterings- pliktiga arrangemang som har lämnats till omfattas av skattesekretessen, se kapitel 16. Enligt 8 kap. 3 § OSL får dock en uppgift för vilken sekretess gäller enligt lagen röjas för en utländsk myndighet eller en mellanfolklig organisation om utlämnande sker i enlighet med särskild föreskrift i lag eller förordning. För att kom- missionen ska kunna få tillgång till uppgifterna behöver en sekretess- brytande regel tas in i svensk lag. Utredningen anser att detta lag- tekniskt lämpligen görs genom att i lagtexten ange att upplysningarna även ska lämnas till kommissionen. Därigenom utgör skattesekre- tessen inget hinder för att även kommissionen får tillgång till lämnade upplysningar. En bestämmelse bör således införas i lagen (2012:843) om admi- nistrativt samarbete inom Europeiska unionen i fråga om beskatt- ning, förkortad lagen om administrativt samarbete, där det framgår att till varje annan medlemsstats behöriga myndighet och till kommissionen genom automatiskt utbyte ska lämna upplysningar om sådana rapporteringspliktiga gränsöverskridande arrangemang som har fått uppgifter om enligt det nya 33 b kap. skatteförfarandelagen (2011:1244), förkortad SFL. Utredningen föreslår en vidare utformning av det kännetecken som avser användning av ett förvärvat företags underskott än vad som följer av DAC 6. Det är dock bara upplysningar om sådana arrangemang som omfattas av DAC 6 som ska bli föremål för auto- matiskt utbyte med andra medlemsstater. pliktiga gränsöverskridande arrangemang som får upp- gifter om måste därför undantas från utbytet. Detta bör framgå av regleringen som rör det automatiska utbytet. I och med att utbytet avser de rapporteringspliktiga gränsöver- skridande arrangemang som fått uppgifter om enligt det nya 33 b kap. SFL är regleringen tillämplig även på de rappor- teringspliktiga gränsöverskridande arrangemang där det första steget i arrangemanget har genomförts –, dvs. den retrospektiva delen av DAC 6. Av punkt 10 i ingressen till DAC 6 framgår att en medlemsstat kan vidta ytterligare nationella rapporteringsåtgärder, men att alla uppgifter som samlas in utöver de som är rapporteringspliktiga enligt DAC 6 inte bör överföras automatiskt till de behöriga myn- digheterna i övriga medlemsstater. Detta informationsutbyte kan ske på begäran eller spontant enligt tillämpliga regler. För svenskt vidkommande avses reglerna i lagen om administrativt samarbete avseende utbyte av upplysningar på begäran respektive utan före- gående begäran (8–11 §§ respektive 14 §). Nya bestämmelser om automatiskt utbyte av upplysningar om rapporteringspliktiga gränsöverskridande arrangemang tas in i den nya 12 d § första och andra styckena lagen om administrativt sam- arbete. Förslag: Upplysningarna om rapporteringspliktiga gränsöver- skridande arrangemang ska lämnas automatiskt inom efter utgången av det kalenderkvartal då uppgifter lämnades till i enlighet med bestämmelserna i det nya 33 b kap. SFL. Av den nya artikel 8ab.18 i DAC framgår att utbyte av upplysningar om rapporteringspliktiga gränsöverskridande arrangemang ska äga rum inom en månad från slutet av det kvartal under vilket upplys- ningarna lämnades. Detta bör framgå även av den svenska lagstift- ningen. En bestämmelse som reglerar när dessa upplysningar ska utbytas bör tas in i lagen om administrativt samarbete. Vidare framgår av DAC att de första upplysningarna ska utbytas . Uppgifter om rapporteringspliktiga gränsöverskridande arrangemang ska normalt lämnas till om någon omständighet som utlöser uppgiftsskyldigheten inträffar efter (se punkterna 2–4 i övergångsbestämmelserna till de föreslagna ändringarna i skatteförfarandelagen). Uppgifterna ska lämnas inom en 30-dagarsfrist från det att uppgiftsskyldigheten har utlösts (det nya 33 b kap. 22 § SFL). Uppgifter ska också (i de flesta fall) lämnas om gränsöverskridande rapporteringspliktiga arrangemang där det första steget har genomförts –. Sådana uppgifter ska lämnas (se punkterna 5–7 i de nämnda övergångs- bestämmelserna). Regleringen i skatteförfarandelagen innebär således att uppgifter om rapporteringspliktiga gränsöverskridande arrange- mang kommer att börja lämnas till .