sou · H6B387 · 2019-01-01 00:00:00 — Detta skapar således ett behov av att, för att undvika att gärningar annars i praktiken blir straffria, svenska domsrättsregler ger svenska domstolar en förhållandevis om- fattande jurisdiktion även över gärningar som inte begåtts i . Enligt den grundläggande territorialitetsprincipen har en stat juris- diktion över brott som har begåtts på det egna territoriet och anknytningen till staten grundar sig alltså på gärningsorten. Rätten till jurisdiktion över gärningar som begåtts inom statens territorium är som utgångspunkt oinskränkt. Det finns dock vissa begränsning- ar, med grund i folkrätten, som t.ex. rörande immunitet. I vissa fall gäller således rätt till immunitet från en annan stats territoriella juris- diktion. Det gäller för staten själv, för dess stats- och regeringschefer samt diplomatiska företrädare. För örlogsfartyg och väpnade styrkor finns också vissa begränsningar i möjligheten att utöva jurisdiktion på grund av immunitet. 1Däremot kan även svenska medborgare under vissa förutsättningar överlämnas till en annan stat eller till en internationell domstol, bl.a. enligt reglerna om europeisk arresteringsorder (se lagen [2003:1156] om överlämnande från enligt en europeisk arresteringsorder) och enligt bestämmelserna i lagen (1994:569) om samarbete med de internationella tribu- nalerna för brott mot internationell humanitär rätt. Svensk straffrättslig domsrätt – gällande rätt Även andra undantag från den straffrättsliga domsrätten baserad på territorialitetsprincipen finns. Således gäller att utländska med- borgare, som befinner sig inom en stats territorium, inte påtvingas skyldigheter i samma utsträckning som statens egna medborgare. Det kan exempelvis gälla viss skattskyldighet och skyldighet att ut- föra militärtjänst. Utländska medborgare kan därför inte heller be- straffas för att inte ha fullgjort sådana skyldigheter. Tillämpningen av territorialitetsprincipen hänger samman med bestämmelserna om var ett brott ska anses begånget. Denna fråga behandlas i avsnitt 7.3.2. En stat har, enligt flaggstatsprincipen, jurisdiktion över brott som begåtts på fartyg eller luftfartyg som är registrerade i den staten. Grunden för varför en stat bör ha jurisdiktion över brott som begås på dess egna fartyg är att staten anses ha ett berättigat intresse av att upprätthålla och säkerställa ordningen ombord på fartyg och luft- fartyg som är registrerade i staten. Jurisdiktion med stöd av prin- cipen gäller oberoende av var fartyget, eller luftfartyget, befinner sig och oberoende av i vilken roll (som medlem av besättningen eller inte) gärningsmannen är ombord. Principen kan ibland komma i konflikt med territorialitetsprincipen, eftersom ett brott som begåtts på ett utländskt fartyg som befunnit sig på svenskt territorium är att betrakta som begånget i , men har flaggstaten juris- diktion över brottet. Det finns olika uppfattningar om hur sådana behörighetskonflikter lämpligen bör lösas. En stat har, enligt den aktiva personalitetsprincipen, jurisdiktion över brott som har begåtts av statens medborgare och, normalt sett, av personer som har hemvist i staten. Eftersom hör till den grupp av stater som inte utlämnar egna medborgare, tillämpas den aktiva personalitetsprincipen för att i nästan obegränsad omfattning ge svenska domstolar jurisdiktion över brott som har begåtts utom- lands av personer med svenskt medborgarskap eller med hemvist i . En begränsning ligger dock i kravet på att den aktuella Svensk straffrättslig domsrätt – gällande rätt gärningen måste vara straffbar även enligt lagen på gärningsorten, dvs. ett krav på dubbel straffbarhet uppställs (se vidare avsnitt 7.3.2). Även såvitt gäller jurisdiktion med stöd av den aktiva personali- tetsprincipen kan konkurrens uppstå gentemot jurisdiktion som en annan stat har rätt att utöva enligt territorialitetsprincipen. Behörig- hetskonflikter kan lösas genom konventioner eller genom överens- kommelser i ett enskilt fall. Jurisdiktion som grundas på anknytning genom ett brottsoffer eller ett angreppsobjekt kan utövas med stöd av den passiva personali- tetsprincipen. Enligt denna princip har en stat jurisdiktion över ett brott som riktat sig mot ett enskilt intresse i den aktuella staten. Med brott mot enskilt intresse avses normalt sett brott mot personer som är medborgare eller har hemvist i den stat som gör gällande jurisdik- tion, eller juridiska personer med säte i staten. Skälen för att tillämpa principen väger tyngre ju grövre brott det är fråga om. Det finns olika uppfattningar i frågan om det bör ställas upp ett krav på dubbel straffbarhet för att jurisdiktion med stöd av den passiva personali- tetsprincipen ska kunna utövas. Principen anses kontroversiell, men användandet av den för att grunda domsrätt har ökat , särskilt såvitt avser ansvar för terroristbrott. Med stöd av statsskyddsprincipen kan en stat göra gällande jurisdik- tion över brott som riktar sig mot själva staten eller mot ett annat allmänt intresse i staten. Principen används huvudsakligen för att ge stöd åt jurisdiktion över allvarliga brott som på ett eller annat sätt riktar sig mot statens säkerhet. Det kan exempelvis gälla brott som hotar landets militära eller politiska säkerhet, men även för brott som penningförfalskning, människosmuggling och mer omfattande narkotikasmuggling kan lagföring ske med stöd av statsskyddsprin- cipen. I dessa fall finns ofta bakomliggande konventioner som inne- håller krav på utövande av nationell jurisdiktion. Lagföringen är då ofta ett uttryck för gemensamma intressen hos konventionsparterna. Svensk straffrättslig domsrätt – gällande rätt Något krav på dubbel straffbarhet uppställs inte när domsrätt grundas på statsskyddsprincipen. Vissa brotts karaktär är sådan att det är ett övergripande allmänt intresse att de bestraffas. Jurisdiktion över sådana brott kan utövas med stöd av universalitetsprincipen, som innebär att personer får lagföras för dessa brott i en stat oberoende av vem som har begått dem, offrets identitet eller var brottet har begåtts. Utövandet av jurisdiktion med stöd av universalitetsprincipen har sin grund i den allmänna folkrätten. En skyldighet att utöva uni- versell jurisdiktion kan också ha slagits fast i olika internationella överenskommelser. De brott som omfattas av en rätt eller skyldighet till universell jurisdiktion kallas ofta internationella brott. Dit hör grova humanitärrättsliga brott, bl.a. brott såsom folkmord, brott mot mänskligheten, krigsförbrytelser och tortyr. Som internationella brott kan också räknas brott som det enligt internationella överenskom- melser finns en rätt eller skyldighet att lagföra, även om det inte finns någon särskild anknytning till staten. Principen om ställföreträdande straffrättskipning Principen om ställföreträdande straffrättskipning tillämpas i fall där en stat inte har något eget intresse av att utöva jurisdiktion. Jurisdik- tionen i dessa fall utövas i stället i en annan stats intresse, som ett led i det internationella samarbetet mot brott. Till grund för jurisdik- tionen kan ligga traktatförpliktelser eller någon form av begäran från en stat till en annan. Behörigheten att utöva jurisdiktion härleds således från en annan stat och är ett medel för att hindra att personer genom att bege sig till ett annat land kan undgå lagföring och straff. Att lagföra personen i den egna staten blir då ett alternativ till att utlämna en misstänkt gärningsman. Svensk straffrättslig domsrätt – gällande rätt 7.2.3Jurisdiktion på traktatsrättslig grund På det straffrättsliga området förekommer ett omfattande internatio- nellt samarbete, som innefattar ett antal internationella överenskom- melser. Dessa överenskommelser syftar i många fall till att åstadkomma en harmonisering av kriminaliseringens innehåll och inbegriper ofta bestämmelser om jurisdiktion. I Internationella straffrättsutredningens betänkande återges jurisdiktionsbestämmelserna i ett antal olika inter- nationella överenskommelser som har tillträtt (se SOU 2002:98, del 2, bilaga 5). Vanligtvis innehåller överenskommelserna i jurisdiktionshänseende en skyldighet för de fördragsslutande staterna att se till att de kan utöva domsrätt över de brott som omfattas av överenskommelsen och som begåtts inom den egna statens territorium. En del överens- kommelser innehåller en skyldighet att utöva jurisdiktion över vissa brott så snart en misstänkt förövare befinner sig på statens terri- torium, även om brottet inte begåtts där. Ofta finns också en skyl- dighet att utöva jurisdiktion även över brott som begås av statens egna medborgare utanför dess eget territorium, dvs. enligt den aktiva personalitetsprincipen. Vidare innehåller de flesta överenskommel- ser en skyldighet att säkerställa domsrätt över brott i de fall att en misstänkt befinner sig på statens territorium och staten inte utläm- nar honom eller henne till en stat som har jurisdiktion på någon annan grund. En del överenskommelser ger också uttryck för universalitets- principen. Så är exempelvis fallet med . 7.2.4Jurisdiktion i svensk straffrättslig lagstiftning Svenska brottsbeskrivningar är i de flesta fall utformade så att de enligt sin ordalydelse omfattar alla personer som begått en viss be- skriven gärning. Detta uttrycks i i merparten av straff- stadgandena som att ”den som” gör sig skyldig till ett visst agerande ska dömas för ett visst brott. Sådana brottsbeskrivningar innehåller inte någon reglering av i vilken utsträckning svenska domstolar kan döma för de aktuella brotten. Till brottsbeskrivningarna har därför fogats allmänna regler som bestämmer i vilken omfattning svensk straffrätt ska tillämpas på en kriminaliserad gärning och i vilken ut- sträckning svenska domstolar får döma över sådana gärningar. Svensk straffrättslig domsrätt – gällande rätt domsrättsbestämmelsernas tillämpning blir domsrätten mer begrän- sad än vad som följer av det materiella brottsbegreppet. Vissa straff- stadganden är dock redan genom sin utformning nationellt begrän- sade. Så är regelmässigt fallet med en del bestämmelser som är avsedda att skydda enbart svenska intressen liksom med straffbestämmelser som avser olika förvaltningsrättsliga regleringar. Det finns även flera specialstraffrättsliga bestämmelser som är tillämpliga endast på gär- ningar som begåtts på svenskt territorium. De allmänna domsrättsbestämmelserna finns, som tidigare nämnts, i 2 kap. . Enligt kapitelrubriken handlar kapitlet om tillämpligheten av svensk lag, varmed avses svensk strafflag och inte svensk rätt i allmänhet. I de fall då svensk domstol är behörig, ska den alltid tillämpa svensk strafflag. På straffrättens område är det så- ledes inte möjligt att – till skillnad från vad som ibland gäller på civil- rättens område – döma med tillämpning av utländsk lag. De straff- rättsliga domsrättsreglernas placering – i allmänna del –kan leda tanken till att de är att betrakta som materiell rätt. Så är dock inte fallet – bestämmelserna är primärt av processuell natur. Om jurisdiktionsreglerna inte ger grund för domsrätt, ska talan så- ledes avvisas, inte ogillas. Bestämmelserna i 2 kap. om i vilka fall och i vilken omfattning svensk domstol är behörig att på grund av brott döma till en brotts- påföljd gäller inte endast brottsbalksbrott, utan även brott enligt specialstraffrätten, om inte de specialstraffrättsliga regleringarna inne- håller någon annan jurisdiktionsbestämmelse. Dessutom är bestäm- melserna i 2 kap. tillämpliga för strafföreläggande. Be- stämmelsernas närmare innehåll redovisas i avsnitt 7.3. Internationella straffrättsutredningens betänkande innehåller en redo- görelse för det svenska regelsystemets utveckling när det gäller straff- rättslig domsrätt (se SOU 2002:98 s. 145 f.). Därav framgår bl.a. att den mest grundläggande jurisdiktionsprincipen i svensk rätt varit territorialitetsprincipen (se avsnitt 7.2.2). Bestämmelsen har funnits uttryckt i svensk rätt sedan 1734 års lag, som angav att brott skulle dömas ”ther gierningen giord är”. I samma lag stadgades Svensk straffrättslig domsrätt – gällande rätt dock också att svensk domstol var behörig att döma även för vissa gärningar som begåtts utomlands. Behörigheten omfattade dråp eller annan svår gärning som en svensk gärningsman utomlands riktat mot en annan svensk medborgare. En förutsättning var dessutom att gärningsmannen inte gripits för brottet på gärningsorten. Den grund- läggande systematiken och huvuddragen i de centrala jurisdiktions- bestämmelserna har varit i allt väsentligt desamma sedan brotts- balkens tillkomst 1962, även om 2 kap. har ändrats vid ett mycket stort antal tillfällen. Jurisdiktionsbestämmelserna i 2 kap. kan delas upp i den reglering som avser brott som begåtts inom riket och brott som begåtts utomlands. Internationella straffrättsutredningens betänk- ande (se SOU 2002:98 s. 92 f.) innehåller en utförlig redogörelse för gällande domsrättsregler systematiserade utifrån vilket anknytnings- faktum – med utgångspunkt i de ovannämnda jurisdiktionsprincip- erna – som ligger bakom respektive bestämmelse. I det följande redo- visas huvuddragen i domsrättsbestämmelserna i 2 kap. . 7.3.2Brott som begåtts inom riket Domsrätt för brott i Enligt 2 kap. 1 § ska, för brott som begåtts här i riket, dömas efter svensk lag och vid svensk domstol. Samma sak ska gälla om det är oklart var ett visst brott har begåtts, men det finns skäl att anta att det är begånget i . Bestämmelsen ger således uttryck för territorialitetsprincipen. Med ”här i riket” avses inte endast landterritorium, utan även svenskt sjöterritorium och luftrummet ovanför land- och sjö- territoriet. Omfattningen av svenskt sjöterritorium preciseras i lagen (2017:1272) om Sveriges sjöterritorium och maritima zoner. Huvud- regeln är att svenskt sjöterritorium omfattar en bredd av , vilket motsvarar . Vissa specialbestämmelser om bl.a. anläggningar till havs finns i lagen (1992:1140) om ekonomiska zon. Hur högt upp i luftrummet som svensk jurisdik- tion sträcker sig är oklart, men åtminstone så högt som konven- luftfartyg kan framföras. Av betydelse är också reglerna i lagen (1966:314) om kontinentalsockeln, som anger att svensk lag, Svensk straffrättslig domsrätt – gällande rätt med visst undantag, ska tillämpas inom anläggning och säkerhetszon utanför territorialgränsen. De svenska bestämmelserna om var ett brott anses vara begånget bygger på den s.k. ubikvitetsprincipen och den s.k. effektprincipen. Den förstnämnda principen innebär att det är tillräckligt att någon del av ett brott är begånget i för att det ska finnas svensk domsrätt. Effektprincipen slår fast att ett brott ska anses vara loka- liserat till även i de fall då endast brottseffekten ägt rum här. En reglering av var ett brott ska anses vara begånget finns i 2 kap. 4 § . Bestämmelsen anger att ett brott anses begånget där den brottsliga handlingen företogs, liksom där brottet fullbordades eller, vid försök, där brottet skulle ha fullbordats. Ett brott ska anses begånget där den omedelbara effekten av den brottsliga handlingen uppkommit. För underlåtenhetsbrott gäller, även om det saknas en uttrycklig bestämmelse därom, att ett sådant brott ska anses begånget på den plats där den underlåtna handlingen skulle ha företagits. Om någon sådan plats inte finns, får brottet anses begånget på den plats där gärningsmannen befann sig då han eller hon borde ha handlat. Några särskilda bestämmelser om vad som gäller för medverkan till brott finns inte. Det anses dock vara så att varje medverkandes brott ska anses begånget såväl där medverkanshandlingen företogs, som där det brott till vilket gärningsmannen medverkat blev full- bordat. En särskild fråga av betydelse vid lokalisering av brott är vad som gäller för brott som begåtts på internet. Några särskilda bestäm- melser härom finns inte, utan de allmänna bestämmelserna i 2 kap. är tillämpliga även för it-relaterad brottslighet. Ett brott som begåtts på internet får därför lokaliseras utifrån hand- lingen och utifrån den effekt som innebär att brottet fullbordas i de fall då en effekt krävs enligt en aktuell brottsbeskrivning. Hand- lingen har vanligtvis begåtts vid den dator som har använts för att få ett datorsystem att utföra den aktuella funktionen. Effekten torde kunna lokaliseras till alla de orter där kommunikationen på internet Svensk straffrättslig domsrätt – gällande rätt kan tas emot och meddelandet kan läsas eller observeras. Frågan om brott på internet behandlas vidare i avsnitt 11.3.2. Domsrätten är inte oinskränkt Svenska domstolars domsrätt för brott som begåtts i är inte oinskränkt. Av 2 kap. 7 § framgår att begränsningar kan följa av allmänt erkända folkrättsliga grundsatser, som exempel- vis olika former av immunitet, eller av överenskommelse med främ- mande makt. Dessutom ställs även för vissa brott begångna i krav på ett särskilt meddelat åtalsförordnande. Bestämmelserna här- om behandlas närmare i avsnitt 9. Begränsningar av svensk domsrätt som annars skulle följt av terri- torialitetsprincipen finns också i lagen (1996:517) om begränsning av tillämpningen av svensk lag vad gäller brott begångna på utländska fartyg. Lagen har föranletts av av och föreskriver att för ett brott mot svensk lag om förebyggande, begränsning och kontroll av förorening av den miljön, som begås på ett fartyg registrerat i en främmande stat när fartyget befinner sig utanför svenskt inre vatten, får inte strängare straff än böter dömas ut. Begränsningen gäller dock inte allvarliga och uppsåtliga gärningar som avser förorening i territorial- havet. 7.3.3Brott som begåtts utom riket Domsrätt på grund av gärningsmannen För brott som har begåtts utomlands döms efter svensk lag och vid svensk domstol i ett flertal situationer. Så är fallet, enligt 2 kap. 2 § , om brottet begåtts av en svensk medborgare eller av en utlänning med hemvist i . Svensk jurisdiktion föreligger även om brottet begåtts av en utlänning utan hemvist i , om denne efter brottet blivit svensk medborgare eller tagit hemvist här i landet, eller om gärningsmannen är dansk, finsk, isländsk eller norsk medborgare och finns i . Dessutom gäller svensk domsrätt för brott som begåtts av annan utlänning som finns här i riket under Svensk straffrättslig domsrätt – gällande rätt förutsättning att det på det aktuella brottet enligt svensk lag kan följa fängelse . Innebörden av begreppet hemvist framgår inte av bestämmelsen. Den närmare betydelsen av bestämmelsen har i stället överlämnats åt rättstillämpningen att klargöra. För att en person ska anses ha hemvist i är det inte tillräckligt att han eller hon för en uppehåller sig i . Inte heller innebär den omständigheten att en person bosatt sig i och folkbok- förts här nödvändigtvis att personen ska anses ha hemvist i landet. Avgörande är i stället om bosättningen har viss stadigvarande karak- tär. Vikt bör således tillmätas vistelsens varaktighet, men även vistelsens syfte. Att en utlänning har fått permanent uppehållstillstånd i landet är inte en nödvändig förutsättning, men utgör en omständighet som är betydelsefull vid bedömningen av om han eller hon har hemvist i . Inte heller domsrätten enligt 2 kap. 2 § är oinskränkt. Svenska domstolar har inte, enligt paragrafens andra stycke, doms- rätt över nyssnämnda gärningar begångna utanför om gär- ningen är fri från ansvar enligt lagen på gärningsorten, dvs. här gäller ett krav på dubbel straffbarhet, eller om gärningen begåtts inom område som inte tillhör någon stat och enligt svensk lag svårare straff än böter inte kan följa på gärningen. Kravet på dubbel straffbarhet är dock uttryckligen satt åt sidan i viss lagstiftning. Så är exempelvis fallet med brott enligt lagen (1982:316) med förbud mot könsstymp- ning av kvinnor och enligt lagen (1980:424) om åtgärder mot för- orening från fartyg. I de fall då rätten till jurisdiktion baseras på 2 kap. 2 § brotts- balken får inte heller, enligt tredje stycket, dömas till påföljd som är att anse som strängare än det svåraste straff som är föreskrivet för brottet enligt lagen på gärningsorten. De inskränkningar som följer av andra och tredje styckena gäller dock inte för vissa närmare preciserade brott. Brott som omfattas av undantagsregeln är bl.a. våldtäkt, sexuellt tvång och koppleri, under förutsättning att brottet begåtts mot en person som inte fyllt . Dessutom inkluderas bl.a. äktenskapstvång, människohandel och barnpornografibrott. Svensk straffrättslig domsrätt – gällande rätt Domsrätt vid viss annan anknytning till Även för vissa andra brott som begåtts utomlands gäller svensk domsrätt. Av 2 kap. 3 § 1 framgår således att svensk domstol är behörig att döma över brott om det har begåtts på ett svenskt fartyg eller luftfartyg, eller om det begåtts i tjänsten av befäl- havaren eller någon som tillhörde besättningen på ett sådant fartyg. Behörigheten omfattar också, enligt 2 kap. 3 § 2 , brott som begåtts av någon som tillhör Försvarsmakten på ett om- råde där en avdelning av Försvarsmakten befann sig eller brott som begåtts av någon annan på ett sådant område och avdelningen befann sig där för annat ändamål än övning. Domsrätt föreligger även enligt 2 kap. 3 § 3 för brott som begåtts vid tjänstgöring utom riket av någon som är anställd i Försvarsmakten och tjänstgör i en internationell militär insats eller som tillhör Polisens utlandsstyrka. Av 2 kap. 3 § 3 a framgår att svensk domsrätt före- ligger för brott som har begåtts i tjänsten utom riket av en polisman, tulltjänsteman eller tjänsteman vid , som utför arbets- uppgifter enligt en internationell överenskommelse som har tillträtt. Dessutom följer av 2 kap. 3 § 4 att svensk domstol har jurisdiktion över brott begånget utomlands om brottet förövats mot , en svensk kommun eller annan menighet, som exem- pelvis landsting, eller en svensk allmän inrättning. Detsamma gäller, enligt 2 kap. 3 § 5, om brottet begåtts inom ett område som inte till- hör någon stat och det förövats mot en svensk medborgare, svensk sammanslutning eller enskild inrättning eller mot en utlänning med hemvist i . För vissa särskilda brott gäller också svensk domsrätt för gär- ningar begångna utanför riket. Bestämmelsen grundar sig på uni- versalitetsprincipen eller på internationella överenskommelser. Så är, enligt 2 kap. 3 § 6 , fallet om brottet är kapning, sjö- eller luftfartssabotage, flygplatssabotage, penningförfalskning, försök till sådana brott, olovlig befattning med kemiska vapen, olovlig be- fattning med minor, osann eller ovarsam utsaga inför en internatio- nell domstol, terroristbrott enligt 2 § lagen (2003:148) om straff för terroristbrott, försök, förberedelse eller stämpling till sådant brott, brott som avses i 5 § samma lag, brott enligt lagen (2014:406) om Svensk straffrättslig domsrätt – gällande rätt straff för folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser, uppvigling som bestått i en omedelbar och offentlig uppmaning att begå folkmord eller om brottet riktats mot Internationella brott- målsdomstolens (ICC) rättskipning. Slutligen gäller enligt 2 kap. 3 § 7 att för brott som begåtts utanför får dömas vid svensk domstol om det lindrigaste straff som i svensk lag är stadgat för brottet är fängelse i lägst eller däröver. Bestämmelserna om åtalsförordnande kan också för den straff- rättsliga jurisdiktion som slås fast i nyssnämnda bestämmelser inne- bära en inskränkning av domsrätten. Åtalsförordnande behandlas, som tidigare nämnts, i avsnitt 9. Även av folkrättsliga grundsatser kan, i enlighet med 2 kap. 7 § , begränsningar av doms- rätten följa. Något krav på dubbel straffbarhet ställs däremot inte upp såvitt avser domsrätten enligt 2 kap. 3 § . Svensk domsrätt föreskrivs dessutom i lagen (1976:19) om inter- nationellt samarbete rörande lagföring för brott, vilket 2 kap. 3 a § innehåller en anmärkning om. 7.3.4Svensk domsrätt påverkas av förekomsten av en utländsk dom Den s.k. orubblighetsprincipen – ofta uttryckt som ne bis in idem – har varit grundläggande särskilt på det straffrättsliga området.