sou · H7B338 · 2019-07-15 00:00:00 — innan alltför mycket bevisning har hunnit samlas in, för att kunna beaktas som en grund för ett beslut enligt paragrafen. Att så är fallet stämmer väl överens med bestäm- melsens syfte att koncentrera utredningsresurserna. En tillämpning ska emellertid inte helt uteslutas i situationer då det redan finns bevisning tillgänglig. Det är uppgifternas betydelse för det vidare utrednings- arbetet som ska vara avgörande. En bedömning av omständigheterna i det enskilda fallet måste därför alltid göras. Den misstänktes motivation att välja att lämna uppgifter om brottet kommer sannolikt i viss mån vara beroende av att han eller hon har en tillräckligt tydlig uppfattning om grunden för de brottsmisstankar som riktas mot honom eller henne. Det innebär att uppgifterna från en misstänkt inte alltid kan förväntas innan vissa klargörande utred- ningsåtgärder vidtas. På motsvarande sätt förutsätter sannolikt en åklagares överväganden om att begränsa en förundersökning med anledning av den misstänktes utredningsmedverkan att det går att ha en rimlig uppfattning om vad brottsmisstanken innefattar. Även av det skälet kan ett beslut alltför tidigt i förundersökningsarbetet knap- past förväntas i alla situationer, utan ett visst arbete kommer ibland att behöva genomföras först. Frågan om tillämpning är ett beslut som måste avgöras av omständigheterna i varje enskilt fall. Ett erkännande är i sig varken en nödvändig eller tillräcklig förut- sättning för bestämmelsens tillämpning. Den misstänkte kan medverka i utredningen på ett relevant sätt utan att erkänna något brott. Även om den misstänkte förnekar brott bör paragrafen kunna tillämpas om den misstänktes uppgifter i övrigt är av väsentlig betydelse för utredningen på sådant sätt att de har bidragit till att klarlägga de faktiska omständigheterna kring brottet. Även i de fall då den miss- tänkte erkänner endast delar av ett brott bör paragrafen kunna vara tillämplig. Om den misstänkte har erkänt vissa brott men inte andra bör utgångspunkten vara att en separat bedömning görs för varje brottsmisstanke. I de fall den misstänkte har lämnat uppgifter av väsentlig betydelse för utredningen av brott som han eller hon har delgetts misstanke om enligt 18 § kan detta leda till två olika typer av beslut om att avstå från att genomföra förundersökning. För det första får en förunder- sökning som avser brottet begränsas till att gälla en viss del. Med uttrycket att förundersökningen begränsas till att gälla en viss del avses, att vissa omständigheter ur förundersökningen avseende en brottsmisstanke läggs åt sidan medan andra omständigheter priori- teras i det vidare utredningsarbetet. Det kan handla om att lägga åt sidan sådana omständigheter kring brottet som om de utreddes vidare kunde leda till att brottsmisstanken kvalificerades som grovt brott. Det kan också handla om att förundersökningsarbetet koncentreras till att gälla endast eller en viss plats trots att det finns omständigheter som i och för sig ger skäl för att utreda andra tidsperioder eller platser för den aktuella brottsligheten. Att den misstänkte har valt att lämna uppgifter av väsentlig bety- delse för utredningen av egen brottslighet kan för det andra utgöra grund för att förundersökningen avseende annat brott som den miss- tänkte underrättats om enligt 18 § läggs ned. I det fall den misstänkte har delgetts misstanke om mer än ett brott och väljer att lämna upp- gifter av väsentlig betydelse beträffande ett eller några av dessa brott kan åklagaren, med uppgiftslämnandet från den misstänkte som grund, besluta att lägga ned förundersökningen avseende andra brott som den misstänkte delgetts misstanke om. Någon omedelbar kopp- ling mellan den misstänktes uppgifter och de brott som förunder- sökningen läggs ned beträffande behöver i dessa fall alltså inte finnas. Av andra stycket följer, att ett beslut att begränsa en förunder- sökning till att gälla en viss del eller att lägga ned en förundersökning på den grunden att den misstänkte medverkat i utredningen får med- delas under förutsättning att något väsentligt allmänt eller enskilt intresse inte åsidosätts genom beslutet. Paragrafens tillämpnings- område, bl.a. frågan om avseende vilka brott åklagaren kan avstå från att genomföra en förundersökning, avgränsas alltså av de hänsyn som anges i andra stycket. Urvalet av brott som förundersökning kan begränsas eller läggas ned beträffande på grunden att den misstänkte medverkat i utredningsarbetet kommer framför allt att bestämmas av vilka allmänna och enskilda skäl som hindrar att en förundersök- ning läggs ned. Att det inte är möjligt att avstå från att genomföra en förunder- sökning om det finns allmänna och enskilda intressen som åsidosätts vid ett sådant beslut är en förutsättning som har gällt för sådana beslut om förundersökningsbegränsning som kan ske med hänvisning till bestämmelserna om åtalsunderlåtelse eller om särskild åtalsprövning (23 kap. 4 a § första stycket 2). Vid bedömningen av väsentliga allmänna och enskilda intressen enligt den nya paragrafen måste dock det bakomliggande syftet med reformen utgöra grunden för bedömningen. Det angelägna allmänna intresset av att kunna lag- föra komplicerad brottslighet, spara utredningsresurser och snabbt få till stånd en godtagbar påföljd bör därför utgöra grunden vid värder- ingen av väsentliga allmänna och enskilda intressen i ett enskilt fall (jfr JO 2010/11 s. 103). Även om rekvisiten i den nya paragrafen är likalydande med de som gäller för befintliga bestämmelser om för- undersökningsbegränsning kan av det skälet vägledning i fråga om tolk- ningen endast i begränsad utsträckning hämtas från den praxis som finns i förhållande till tidigare bestämmelser. som finns till det befintliga rekvisitet är vidare numera delvis för- åldrade. Detta gäller särskilt vilken vikt enskilda intressen ska ges i ljuset av de effektivitetsskäl som motiverar bestämmelserna om för- undersökningsbegränsning När det gäller att bedöma uppgiften om ett väsentligt allmänt eller enskilt intresse ställer krav på att förundersökningen bedrivs vidare enligt den här aktuella paragrafen bör brottets svårhet och omständigheterna kring brottet ofta tillmätas en avgörande bety- delse. Brott som har en hög straffskala eller som i det enskilda fallet har inneburit att en målsäganden genom brottet har utsatts för en grov kränkning av sin person bör knappast kunna bli föremål för för- undersökningsbegränsning med stöd av bestämmelsen. Det betyder att allvarliga våldsbrott och de flesta sexualbrotten ofta är uteslutna för förundersökningsbegränsning enligt de grunder som paragrafen ger. En bedömning i det enskilda fallet måste emellertid göras även i dessa fall. Vidare kan den misstänktes återfall, ett förväntat förver- kande av egendom till ett stort värde och att ansvarstalan är en för- utsättning för näringsförbud vara omständigheter som utgör ett sådant väsentligt allmänt intresse som hindrar ett beslut. En bedöm- ning måste dock även här göras i det enskilda fallet. Utöver de anspråk på rättsskydd och stöd vid allvarliga integritets- angrepp som en målsäganden kan ha, bör även i övrigt målsägandens intresse av att förundersökningen drivs vidare utgöra en del av pröv- ningen. Åklagaren bör låta eventuella synpunkter som framförs från målsäganden vara en del av beslutsunderlaget. Att målsägandens in- ställning ska beaktas gäller särskilt mot bakgrund av de förändringar avseende målsägandens rätt som följer av de nya bestämmelserna i 20 kap. 8 § och 8 a § samt av de begränsningar som finns när det gäller möjligheterna att ändra ett beslut som följer av den nya bestämmelsen i 23 kap. 4 c §. Målsägandens egen inställning till om förundersök- ningen bör bedrivas vidare ska emellertid inte vara avgörande för åklagarens beslut. När det gäller målsägandens rätt till skadestånd med anledning av brott, så bör det faktum att målsäganden har ett skadeståndsanspråk inte i sig utgöra ett hinder för ett beslut med stöd av paragrafen. En avvägning av omständigheterna i varje enskilt fall måste göras. Om det rör sig om ett ersättningsanspråk till ett högt belopp, kan det utgöra hinder mot ett beslut. Vilka krav försäkringsbolagen ställer för att ersätta en skada kan vidare i ett enskilt fall få en betydelse för hur målsägandens intresse av att förundersökningen drivs vidare ska bedömas, men utformningen av försäkringsvillkor bör som huvudregel inte hindra en åklagare att avstå från att genomföra en förundersök- ning om förutsättningarna i övrigt föreligger för detta. Av bestämmelsen i tredje stycket följer, att det är åklagare som fattar beslut enligt paragrafen. Det gäller även i de fall en annan myn- dighet är undersökningsledare. I de fall frågan om ett beslut om att begränsa eller lägga ned en förundersökning på grund av den miss- tänktes utredningsmedverkan aktualiseras ska en åklagare överta led- ningen av förundersökningen om det inte redan är en åklagare som leder förundersökningen. Det är enbart allmänna åklagare som får fatta beslut enligt den nya bestämmelsen, jfr vårt förslag till ny be- stämmelse i 10 § åklagarförordningen (2004:1265). Åklagarens beslut ska sättas upp särskilt eller antecknas i akten enligt vårt förslag till ny bestämmelse i 1 a § andra stycket förunder- sökningskungörelsen (1947:948). Beslut som avser brott som omfattas av ett åtal ska ingå i förundersökningsprotokollet enligt vårt förslag till ny bestämmelse i 20 § förundersökningskungörelsen. 23 kap. 4 c § Om ett beslut har fattats enligt 4 b § får förundersökningen utvidgas eller återupptas i de delar den begränsats eller lagts ned endast om den misstänkte har lämnat ofullständiga eller felaktiga uppgifter eller ändrar eller gör tillägg till uppgifterna som har utgjort grunden för beslutet, på ett sådant sätt att förutsättningarna för beslutet uppenbart är uppfyllda. Paragrafen, som är ny, reglerar de fall i vilka förundersökning som har begränsats eller lagts ned med stöd av 4 b § på grund av den miss- tänktes utredningsmedverkan får utvidgas eller återupptas. Över- vägandena finns i avsnitt 5.5 och 5.8. Av paragrafen följer, att ett beslut om att begränsa eller lägga ned en förundersökning enligt 4 b § får tas upp på nytt endast i två fall. För det första om den misstänkte lämnat ofullständiga eller felaktiga uppgifter på ett sådant sätt att förutsättningarna för beslutet uppen- bart är uppfyllda. För det andra om han eller hon ändrar eller gör tillägg till uppgifterna som har utgjort grunden för beslutet på ett sådant sätt att förutsättningarna för beslutet uppenbart är uppfyllda. I båda fallen krävs det alltså att det är en omstän- dighet på den misstänktes sida som innebär att förutsättningarna har förändrats på ett avgörande sätt. Om nya omständigheter av annat slag framkommer efter åklagarens beslut, kan dessa inte utgöra grund för en ändring av beslutet. Detta är ett undantag från vad som annars gäller vid åklagares beslut som normalt kan omprövas om det fram- kommer nya omständigheter och överprövas enligt gällande ordning. Om den misstänkte har lämnat fullständiga och korrekta uppgifter och inte ändrar eller gör tillägg till dessa på ett sätt som förändrar för- utsättningarna för beslutet, ska åklagarens beslut om att begränsa eller lägga ned en förundersökning med stöd av 4 b § alltså i princip stå fast. En person som är misstänkt för brott har en i princip oinskränkt rätt att ändra sig och att komma med nya uppgifter. Med hänsyn till de krav på konkretion och utveckling som ställs på den misstänktes uppgifter för att de ska kunna komma i fråga som grund för att be- gränsa eller lägga ned en förundersökning med stöd av bestämmelsen i 4 b § är emellertid utrymmet för den misstänkte att i efterhand från- gå sina tidigare uppgifter i praktiken begränsat. Det är svårt att se framför sig vilken typ av uppgifter från den misstänkte som kan rubba uppgifter som har bedömts vara av väsentlig betydelse för ut- redningen av brott i ett tidigare skede av utredningen. I de fall det ändå skulle ske, finns det en möjlighet för åklagaren att utvidga eller återuppta de förundersökningar som har begränsats eller lagts ned om åklagaren gör bedömningen att förutsättningarna för beslutet uppen- bart är uppfyllda. Åklagarens beslut ska sättas upp särskilt eller antecknas i akten enligt vårt förslag till ny bestämmelse i 1 a § andra stycket förunder- sökningskungörelsen (1947:948). 23 kap. 4 d § Om en misstänkt har lämnat uppgifter som är av väsentlig betydelse för utredningen av brott som han eller hon underrättats misstanke om enligt 18 §, får åklagaren besluta att utfästa ett visst högsta straff för brotts- misstankar som den misstänkte underrättats om enligt 18 §. Åklagaren ska vid den bedömningen beakta vad som föreskrivs i 29 kap. . Av åklagarens utfästelsebeslut ska det framgå vilken eller vilka miss- tankar om brott som ligger till grund för utfästelsen och vilket högsta straff som utfästs. Paragrafen, som är ny, innehåller regler om s.k. utfästelsebeslut i de fall en misstänkt har medverkat till utredning av egen brottslighet. Övervägandena finns i avsnitt 5.6. Av första stycket följer, att en åklagare får utfästa sig att uppge ett visst högsta straff för brottsmisstankar som en misstänkt underrättas om enligt 18 § om den misstänkte har lämnat uppgifter som är av väsentlig betydelse för utredningen av ett brott som han eller hon underrättats misstanke om enligt 18 §. I fråga om kravet på den miss- tänktes uppgifter är de desamma vid tillämpningen av denna paragraf som vid tillämpningen av samma rekvisit i 23 kap. 4 b §, jfr vad som sägs i kommentaren till denna paragraf. Utfästelsen om högsta straff ska gälla brottsmisstankar som den misstänkte har underrättats om enligt 18 §. En utfästelse kan om- fatta en, några eller alla av flera brottsmisstankar som en misstänkt har underrättats om. Utfästelsen behöver alltså inte omfatta alla brotts- misstankar som en pågående förundersökning gäller. Det får normalt förutsättas att utfästelser kommer att gälla den huvudsakliga brotts- ligheten som en misstänkt person är underrättad misstanke om. Om en utfästelse inte omfattar samtliga brottsmisstankar som den miss- tänkte har underrättats om enligt 18 § måste åklagaren inför utfäs- telsen vinnlägga sig om att den misstänkte inser konsekvenserna av utfästelsen i förhållande till de brottsmisstankar som inte ingår i utfästelsen. Det följer av paragrafen att åklagaren ska beakta vad som före- skrivs i 29 kap. vid sin bedömning av ett högsta straff. Det innebär att åklagaren ska bedöma det konkreta straffvärdet för brottet eller brotten (enligt 29 kap. 1–3 §§ BrB) med eventuell reduk- tion för billighetsskäl (enligt 29 kap. 5 § BrB) och ungdom (enligt 29 kap. 7 § BrB). Även tidigare brottslighet kan, i den mån denna inte kan beräknas få tillräckligt genomslag genom att villkorligt med- given frihet ska förverkas eller fängelse ska väljas, räknas in i straffet som utfästelsen avser. Omständigheter enligt bestämmelserna om strafflindring vid s.k. utredningsmedverkan i 29 kap. 5 § första stycket 5 BrB ingår i det som åklagare ska ta hänsyn till då de gör bedömningen om ett högsta Nuvarande ordning för strafflindring vid utredningsmedver- kan i medger en relativt omfattande strafflindring utan någon egentlig övre gräns. Lagstiftaren har lämnat över till rätts- tillämpningen att avgöra frågan om strafflindringens storlek utifrån omständigheterna i det enskilda fallet. Om medverkan är av sådan omfattning att en nedsättning av straffet kommer i fråga bör det, enligt förarbetsuttalanden, normalt sett ske en relativt påtaglig ju- stering av straffet (prop. 2014/15:37 s. 39). Strafflindringen ska som utgångspunkt ställas i relation till framför allt graden av medverkan samt brottslighetens straffvärde. I situationer då det är fråga om ett brott med högt straffvärde och medverkan i stor utsträckning kan det alltså, framhölls det i förarbetena, bli fråga om en omfattande nedsättning, sett eller till och med år. Att det nor- malt ska ske en relativt påtaglig justering av straffet vid medverkan var enligt förarbetsuttalanden det som gjorde att strafflindringen kunde fungera som ett incitament för den misstänkes medverkan. Dessa överväganden ska gälla likadant för åklagarens bedömning av strafflindring under förundersökningen på grund av den misstänktes utredningsmedverkan. Av andra stycket följer, att åklagarens utfästelse om ett högsta straff utgör ett beslut som ska dokumenteras med angivande av vilken eller vilka brottsmisstankar som ligger till grund för utfästelsen och vilket högsta straff som åklagaren utfäster. Att det av utfästelsebeslutet ska framgå vilken eller vilka misstankar om brott som ligger till grund för utfästelsen innebär att den gärningsbeskrivning som den miss- tänkte delges enligt 23 kap. 18 § RB bör finnas med i beslutet. Det ställs alltså ett krav på konkretion och precisering vid angivandet av brottsmisstanke i beslutet. Utfästelsebeslutet ska ingå i förunder- sökningsprotokollet i de fall det avser brott som omfattas av åtalet enligt vårt förslag till ny bestämmelse i 20 § förundersökningskun- görelsen (1947:948). Åklagarens utfästelsebeslut ska sättas upp särskilt eller antecknas i akten enligt vårt förslag till ny bestämmelse i 1 a § andra stycket för- undersökningskungörelsen (1947:948). 23 kap. 4 e § Om åklagaren har gjort en utfästelse enligt 4 d § får denna frångås en- dast om den misstänkte har lämnat ofullständiga eller felaktiga uppgifter eller om han eller hon ändrar eller gör tillägg till uppgifterna som har utgjort grunden för beslutet på ett sådant sätt att förutsättningarna för beslutet uppenbart är uppfyllda. Paragrafen, som är ny, reglerar de fall i vilka en utfästelse från åklagaren om högsta straff på grund av den misstänktes utredningsmedverkan enligt vad som anges i 4 d § får frångås. Övervägandena finns i av- snitt 5.6 och 5.8. Av paragrafen följer, att åklagarens utfästelsebeslut får frångås endast i två fall. För det första om den misstänkte lämnat ofullstän- diga eller felaktiga uppgifter på ett sådant sätt att förutsättningarna för beslutet uppenbart är uppfyllda. För det andra om han eller hon ändrar eller gör tillägg till uppgifterna som har utgjort grunden för beslutet på ett sådant sätt att förutsättningarna för beslutet uppen- bart är uppfyllda. Rekvisiten motsvarar de som finns i 4 c § om när ett beslut att begränsa eller lägga ned en förundersök- ning får frångås. Det som anges i kommentaren till den bestämmelsen gäller på motsvarande sätt i fråga om när ett utfästelsebeslut enligt denna paragrafen får frångås. Åklagarens beslut att frångå ett tidigare beslut ska sättas upp sär- skilt eller antecknas i akten enligt vårt förslag till ny bestämmelse i 1 a § andra stycket förundersökningskungörelsen (1947:948). 23 kap. 4 f § Ett beslut enligt 4 b § eller 4 d § ska föregås av en överläggning mellan åklagaren och den misstänkte. Vid överläggningen ska åklagaren, den misstänkte och den misstänktes försvarare närvara. Åklagaren ska redogöra för omständigheterna ur för- undersökningen och förutsättningarna för ett beslut enligt 4 b § och 4 d § i den utsträckning som behövs för att den misstänkte ska kunna ta till- vara sin rätt vid överläggningen. Paragrafen, som är ny, reglerar de närmare förutsättningarna för över- läggningar mellan åklagaren och den misstänkte inför beslut om för- undersökningsbegränsning enligt 4 b § eller utfästelsebeslut enligt 4 d §. Övervägandena finns i avsnitt 5.7 och 7.1.5. Av första stycket följer, att ett beslut enligt 4 b § om förundersök- ningsbegränsning på den grunden att den misstänkte har lämnat uppgifter av väsentlig betydelse för utredningen av brott liksom ett utfästelsebeslut om högsta straff enligt 4 d § ska föregås av en över- läggning mellan åklagaren och den misstänkte. Frågan om att inleda en överläggning kan väckas av såväl den misstänkte som åklagaren. Den misstänkte kan välja att meddela polis eller åklagare att han eller hon har uppgifter att lämna som skulle kunna läggas till grund för ett beslut om förundersökningsbegränsning eller utfästelse om ett högsta straff. Det är också möjligt för myndigheterna att initiera frågan om en överläggning. Oavsett hur frågan har kommit på bordet i det enskilda ärendet är det åklagaren som, i egenskap av beslutsfattare enligt 4 b § eller 4 d § och inom ramen för sitt ansvar för förundersökningen som helhet, avgör om en överläggning ska komma till stånd. Även om åklagaren på förhand bedömer att förutsättningarna för ett beslut om förundersökningsbegränsning eller utfästelsebeslut är små, kan en överläggning om saken ändra på den bedömningen. Det är därför ibland rimligt att bejaka den misstänktes initiativ till att genomföra en överläggning om en sådan vilja uttrycks från honom eller henne, även om åklagaren gör bedömningen att utsikterna för ett beslut är små. Åklagaren bör i sådana fall vara tydlig med sin bedömning om att utsikterna för ett beslut grundat på den misstänktes utrednings- medverkan på förhand är små (jfr andra stycket). I vissa fall kommer åklagaren göra bedömningen att det inte finns några förutsättningar för ett beslut, kanske på grund av utredningsläget, oavsett vad den misstänkte har att lämna för uppgifter. I de fallen kan den misstänkte inte formellt tvinga fram en överläggning. Innan ett beslut fattas enligt bestämmelserna i 4 b § eller 4 d § ska dock alltid en överlägg- ning mellan den misstänkte och åklagaren ske. Det är inte möjligt att fatta ett beslut grundat på den misstänktes utredningsmedverkan utan att en överläggning först har skett. Av andra stycket följer att åklagaren, den misstänkte och den miss- tänktes försvarare ska närvara vid en överläggning. I de undantags- situationer då det inte finns någon försvarare förordnad, för att den misstänkte har förklarat sig inte vilja ha någon försvarare, är det knappast möjligt att överlägga i dessa frågor med tanke på de krav på en rättvis rättegång som gäller. En överläggning torde förutsätta att en försvarare är närvarande. Av det förslag vi lämnar till ny bestäm- melse i 21 kap. 3 a § första stycket 3 följer, att en offentlig försvarare ska förordnas om en överläggning ska ske (jfr kommentaren till denna bestämmelse). Av andra stycket följer vidare, att åklagaren vid överläggningen ska redogöra för omständigheterna ur förundersökningen och förut- sättningarna för ett beslut enligt 4 b § och 4 d § i den utsträckning som behövs för att den misstänkte ska kunna ta tillvara sin rätt vid överläggningen. Det är centralt för överläggningens genomförande att den misstänkte vet vad överläggningen handlar om. I fråga om omständigheter ur förundersökningen som åklagaren ska redogöra för, så är ett minimikrav att den misstänkte har tillgång till en pre- ciserad gärningsbeskrivning över misstanken som riktas mot honom eller henne då överläggningen inleds. En sådan gärningsbeskrivning kommer att utgöra ramen för överläggningens innehåll. I den ut- sträckning ytterligare omständigheter behöver delges den misstänkte för att han eller hon ska kunna ta tillvarata sin rätt vid en överlägg- ning ska åklagaren redogöra för dessa omständigheter. Åklagaren avgör i egenskap av undersökningsledare vilka omständigheter det gäller. Någon rätt till aktinsyn finns inte i detta skede. I kraven på åklagarens redogörelse för förutsättningarna för ett beslut ingår det att redogöra för dels de legala förutsättningarna för ett beslut, dels vilka förutsättningar som finns i det enskilda fallet för ett beslut. Det är normalt också rimligt att påminna den misstänkte om att han eller hon inte behöver yttra sig över misstanken eller i övrigt medverka till utredningen av sin egen skuld. Uppgift om hur den misstänkte har informerats vid överläggningen och vilka som var närvarande då informationen lämnandes ska fram- gå av förundersökningsprotokollet, enligt vårt förslag till ny bestäm- melse i 20 § förundersökningskungörelsen (1947:948). 23 kap. 18 c §