sou · H7B338 · 2019-07-15 00:00:00 — Vid val av påföljd ska rätten fästa särskilt avseende vid omstän- digheter som talar för en lindrigare påföljd än fängelse (30 kap. 4 § första stycket BrB). Rätten ska då beakta de s.k. billighetsskälen (29 kap. 5 § BrB). Som skäl för fängelse får rätten beakta straffvär- det, brottslighetens art och att den tilltalade har gjort sig skyldig till brott (30 kap. 4 § andra stycket BrB). Endast dessa tre omständigheter kan utgöra skäl för fängelse. Hur starkt var och en av dem talar för fängelse beror på omständigheterna i det enskilda fallet Att gärningen har ett högt straffvärde är ofta ett skäl att döma till fängelse. HD har i ett antal avgöranden använt sig av begreppet ”straffmätningsvärde” för att beskriva det värde som ska utgöra utgångspunkt vid valet av påföljd.89 Det som domstolen avser med begreppet är brottslighetens konkreta straffvärde med reduk- tion på grund av billighetshänsyn och den tilltalades ungdom. Något generellt svar på frågan i vad mån omständigheter som utgör billig- hetsskäl främst är av betydelse för straffmätningen eller för påföljds- valet torde inte kunna ges. Rent allmänt kan dock, enligt HD, sägas att förutsättningarna för att de skall få genomslag på påföljdsvalet minskar ju högre straffvärdet är på den brottslighet som föreligger till bedömning.90 Vilket genomslag som omständigheterna som ut- gör billighetsskäl bör få växlar också beroende på vilken typ av om- ständigheter som det är frågan om i det enskilda fallet. Det torde enligt HD exempelvis vara naturligt att olika former av s.k. sank- tionskumulation primärt beaktas vid straffmätningen medan hänsyn till den tilltalades hälsotillstånd och liknande i allmänhet torde vara av störst betydelse för påföljdsvalet. 89NJA 2012 s. 849, NJA 2012 s. 1038, NJA 2014 s. 559, NJA 2014 s. 990, NJA 2015 s. 948 och NJA 2015 s. 1024. 90NJA 2008 s. 359. Starkare incitament för misstänktas utredningsmedverkan Det har inte ansetts möjligt att på förhand ange hur högt ett straffvärde måste vara för att föranleda ett fängelsestraff. Ett rikt- värde som ändå finns är, att om ett brott eller den samlade brotts- ligheten anses böra medföra fängelse eller mer så innebär det en presumtion för att fängelse ska dömas ut.91 HD har slagit fast att ettårspresumtionen kan påverkas av om det finns billighetsskäl.92 Frågan om fängelse ska väljas brukar, har HD uttalat, prövas med utgångspunkt från längden av det straff som skulle ha dömts ut (det s.k. straffmätningsvärdet.93 I vilken utsträckning billighetsskälen ska få genomslag vid påföljdsvalet måste dock avgöras med hänsyn till bl.a. vilken typ av billighetsskäl som gör sig gällande och i vilken grad straffvärdet överstiger riktpunkten om ett år.94 Frågan om det finns en presumtion för fängelsepåföljd med hän- visning till brottslighetens art avgörs med utgångspunkt i den aktuella brottstypen men också med beaktande av omständigheterna i det enskilda fallet. Avsikten med att införa bestämmelsen om brottslig- hetens art som skäl för fängelse var att anknyta till tidigare praxis, då bestämmelsen infördes, enligt vilken vissa brott an- setts motivera fängelse trots att de inte har ett särskilt högt straff- värde.95 Det var frågan om brott som av allmänpreventiva skäl ansetts normalt skulle följas av ett kort fängelsestraff. Lagstiftaren har gjort vissa uttalanden om i vilken mån särbehandling av vissa brottstyper ska ske med hänvisning till art.96 Bland de brottstyper som lagstif- taren har pekat ut kan nämnas grovt rattfylleri97, misshandel98, bok- föringsbrott99, miljöbrott100 och resor i terrorismsyfte101. Betydelsen av brottslighetens art vid valet av påföljd har numera nyanserats genom avgöranden från HD som bl.a. klargjort att den brottsrubri- cering som är tillämplig inte i alla lägen är avgörande för bedömningen av om ett brott ska anses vara av den arten att fängelse bör ådömas.102 1987/88:120 s. 100. 92NJA 2016 s. 553. 93NJA 2014 s. 559 p. 94NJA 2008 s. 359. 95Prop.1987/88:120 s. 100. 96Jfr översiktlig redovisning om detta i m.fl. – en kommentar på internet, kommentaren till 30 kap. 4 § BrB. 1993/94:44 s. 34. 1992/93:141 s. 28 f. 2004/05:69 s. 30 f. 1997/98:45 del 1 s. 528. 2015/16:78 s. 39. 102NJA 1999 s. 561. Starkare incitament för misstänktas utredningsmedverkan Även brottslighetens karaktär i det särskilda fallet och omständig- heterna kring brottet måste enligt HD ofta beaktas vid bedömningen av brottslighetens art. kan det enligt HD tänkas att ett brott med hänsyn till sådana förhållanden över huvud taget inte bör anses vara av den arten att speciellt starka skäl för fängelse föreligger, trots att brott med den aktuella rubriceringen i allmänhet brukar bestraf- fas med fängelse med hänvisning till brottslighetens art. Omvänt kan ett visst brotts art tänkas utgöra ett skäl för fängelse, även om det är ovanligt att brott med den rubriceringen anses tillhöra den kategori brott vid vilka arten talar för fängelse, säger . Utrymmet för så- dana individuella bedömningar skiftar, framhåller HD, beroende på brottstypen. Som redan har framgått ska tidigare brottslighet primärt beaktas genom påföljdsvalet eller genom förverkande av villkorligt medgiven frihet. villkorligt medgiven frihet ska förverkas om inte sär- skilda skäl talar emot det. Som särskilda skäl för att inte förverka eller att förverka bara en del av villkorlig medgiven frihet kan rätten beakta om den nya brottsligheten i förhållande till den tidigare är av lindrig beskaffenhet, om har förflutit eller om ett förverkande annars skulle framstå som oskäligt (34 kap. 5 § andra stycket BrB). Förverkande av villkorligt medgiven frihet har av lagstiftaren bedömts vara en lämplig åtgärd när det gäller att möta ny brottslighet efter ett tidigare fängelsestraff.103 Det har bl.a. framhållits att fördelen med för- verkande av villkorligt medgiven frihet i förhållande till den allmänna återfallsskärpningen enligt 29 kap. 4 § är att det redan från början är klart både hur mycket den dömde riskerar i återfalls- skärpning om han på nytt begår brott och skärp- ningen kan tillämpas. Dessutom har pedagogiken i systemet fram- hållits vara mycket tydlig. Påföljdsvalet styrs även av bestämmelser om vad som gäller för unga lagöverträdare (30 kap. 5 § och 32 kap. BrB) och för gärningar begångna under allvarlig psykisk störning (30 kap. 6 § BrB) samt vilka skäl som finns för villkorlig dom respektive skyddstillsyn med olika kombinationer (30 kap. 7–11 §§). 1997/98:96 s. 134. Starkare incitament för misstänktas utredningsmedverkan Om påföljd för flera brott När någon döms för flera brott, ska rätten som huvudregel döma till en gemensam påföljd för brotten (30 kap. 3 § första stycket BrB). Detta betyder dels att straffmätningen för den samlade brottslig- heten måste uttryckas i ett gemensamt värde, dels att den påföljd som väljs kommer att omfatta samtliga de brott för vilka gärnings- mannen döms vid samma tillfälle.104 Utgångspunkten när någon döms för flera brott är att den s.k. asperationsprincipen ska tillämpas. Principen innebär att straffvärdebedömningen vid fler- faldig brottslighet utgår från det allvarligaste av de brott som före- ligger till bedömning.105 Till straffvärdet för detta brott läggs därefter en efter hand minskande del av straffvärdet för vart och ett av de övriga brotten i ordning efter brottens allvar. Detta innebär i prak- tiken att det straff som döms ut vid flerfaldig brottslighet är väsent- ligt lägre än vad som skulle bli följden av en sammanläggning av straffvärdet för varje enskilt brott. En allmän kontroll görs slutligen så att ett på detta sätt beräknat straffvärde inte framstår som opro- portionerligt i förhållande till den brottslighet som är aktuell. Det finns vissa undantag från huvudregeln om att flera brott ska följas av en gemensam påföljd.106 Särskild rättsverkan och näringsförbud Vad är särskild rättsverkan? Begreppet särskild rättsverkan är inte närmare definierat i lagtext. innehåller inte heller någon fullständig uppräkning av vad som utgör särskild rättsverkan. Det som kan utläsas av rätte- gångsbalken är, att särskild rättsverkan är annan rättslig verkan av brott än påföljd eller skadestånd (1 kap. 8 § BrB). Det är frågan om – en kommentar på internet, kommentaren till 30 kap. 105NJA 2008 s. 359, NJA 2009 s. 485, NJA 2014 s. 859. 106Undantagen är för det första om det finns särskilda skäl för att döma till böter för ett eller flera brott som övriga brott följs av annan påföljd (30 kap. 3 § andra stycket BrB). Detta undantag används i praktiken sällan. För det andra får rätten döma till fängelse för ett eller flera brott som den dömer till villkorlig dom eller skyddstillsyn för brotts- ligheten i övrigt. Detta undantag kan aktualiseras då en del av brottsligheten på grund av sitt artvärde bör åtföljas av ett fängelsestraff som huvudbrottsligheten enligt åtalet inte talar för fängelsepåföljd. Det tredje undantaget från huvudregeln om gemensam påföljd inne- bär att högre rätt när den dömer för brott som prövats i flera domar i lägre rätt, ska döma till en särskild påföljd för brottsligheten i varje sådan dom (30 kap. 3 § tredje stycket BrB). Starkare incitament för misstänktas utredningsmedverkan sådana andra rättsverkningar av brott som följer av bl.a. förvaltnings- rättslig, arbetsrättslig eller straffrättslig lagstiftning. Särskild rätts- verkan av brott är alltså ett samlingsbegrepp för ett antal rättsliga sanktioner av skiftande karaktär som kan beslutas på grund av att ett brott begåtts. Förverkande på grund av brott Förverkande på grund av brott enligt 36 kap. 1–2 BrB kan ske genom en förverkandeförklaring av domstol, strafföreläggande eller genom föreläggande av ordningsbot. Förverkandet kan avse en sak eller en rättighet (s.k. sakförverkande). Det kan också avse ett värde av en viss egendom (värdeförverkande). Förverkandet utgör ett medel som ställts till myndigheternas förfogande för att komma till rätta med brottslighet och som kräver ett beslut eller en beslutsliknande åtgärd av myndighet, dvs. en mer eller mindre uttrycklig förverkandeför- varigenom förverkandet sker.107 Förverkandereglerna utgår i allmänhet från tanken att den egendom som förverkandet gäller egentligen är förverkad redan när det brott begås som föranleder åtgärden. För att förverkande ska realiseras krävs emellertid alltid ett förverkandebeslut som utgör en exekutionstitel. Företagsbot infördes som en ny straffrättslig sanktion. Moti- vet var att de instrument som samhället förfogade över var otillräck- liga när det gällde att motverka och ingripa mot sådana brott som begås inom ramen för näringsverksamhet.108 Att det personliga straff- ansvaret bedömdes som otillräckligt hängde bl.a. samman med att de straff som utmäts för funktionärer som begår brott i ett företags verksamhet framstår som otillräckliga inte minst ur preventiv synvinkel. Dessutom framhölls det att förverkande bara kan användas för att dra in faktiskt uppnådda förtjänster av brott. Förverkande kunde alltså inte eliminera utsikten till vinst. En sådan ordning ansågs i sig inbjuda till chanstagning. Mot bakgrund av dessa överväganden gjordes bedömningen att straffsystemets preventiva – en kommentar på internet, kommentaren till 36:1–2 BrB. 1985/86:23 s. 14 f. Starkare incitament för misstänktas utredningsmedverkan effekt skulle förstärkas om näringsidkare vid brott i sin verksamhet kunde åläggas en rent bestraffande sanktion. Företagsbot kan åläggas en näringsidkare på yrkande av allmän åklagare för brott som har be- gåtts i utövningen av näringsverksamhet (36 kap. 7 § BrB). Reglerna om företagsbot har en obligatorisk utformning, vilket betyder att åklagaren ska föra talan om företagsbot om rekvisiten är uppfyllda.109 är det även möjligt för åklagare att ålägga företagsbot genom strafföreläggande (48 kap. 4 § tredje stycket RB). Utvisning på grund av brott Rätten får under vissa förutsättningar utvisa en utlänning om han eller hon döms för brott som kan leda till fängelse (8 a kap. utlän- ningslagen [2005:716]). Rätten kan ta upp frågan om utvisning ex officio.110 Det gäller även i hovrätten. Frågan om utvisning initieras dock i praktiken normalt av åklagaren genom ett yrkande i stäm- ningsansökan. En förutsättning för utvisning på grund av brott är att personen döms till svårare påföljd än böter och det antingen kan antas att han eller hon kommer att göra sig skyldig till fortsatt brottslighet här i landet eller brottet med hänsyn till den skada, fara eller kränkning som det har inneburit för enskilda eller allmänna intressen är så allvarligt att han eller hon inte bör få stanna kvar (8 a kap. 1 § utlän- ningslagen). För EES-medborgare eller familjemedlem till en EES- medborgare krävs dessutom att utvisningen sker av hänsyn till all- män ordning och säkerhet. Nordiska medborgare som varit bosatta i när åtal väcktes får utvisas bara om det finns synnerliga skäl för det. Rätten ska inför ett beslut om utvisning vidare ta hänsyn till olika omständigheter som har med utlänningens anknytning till det svenska samhället att göra (8 a kap. 2–3 §§ utlänningslagen). En utlänning som är flykting och som behöver en i får bara utvisas om han eller hon har begått ett synnerligen grovt brott och det skulle medföra allvarlig fara för allmän ordning och säkerhet att låta utlän- ningen stanna här. Utvisning får också ske om utlänningen i eller utomlands har bedrivit verksamhet som har inneburit fara för 109Prop 1985/86:23 s 65, jfr prop. 2005/06:59. 1993/94:159 s. 20 f. Starkare incitament för misstänktas utredningsmedverkan rikets säkerhet och det finns anledning att anta att han eller hon skulle fortsätta med sådan verksamhet här. Rätten ska då den prövar frågor om utvisning även beakta om det på grund av verkställighets- hinder inte går att sända personen till ett visst land annars finns särskilda hinder mot att beslutet verkställs (8 a kap. 4 § utlännings- lagen). Exempel på andra former av särskild rättsverkan Andra beslut om beslag än beslut att förverka egendom, t.ex. att ett beslag ska bestå till dess domen vinner laga kraft eller att beslaget ska tas i förvar, utgör också beslut om särskild rättsverkan. Den som döms för ett eller flera brott ska, om fängelse ingår i straffskalan för något av brotten, betala en avgift till brottsofferfonden (1 § lag [1994:419] om brottsofferfond). Sådana beslut räknas också som särskild rättsverkan av brott. Inrättandet av en brottsofferfond var en åtgärd för att stärka brottsoffrens ställning.111 I fråga om skyl- dighet att återbetala kostnad för blodprov som tas på en person som misstänks för brott och för undersökning av sådant blodprov, som är ett beslut om särskild rättsverkan, ska bestämmelserna i 31 kap. om kostnader som utgått av allmänna medel till- lämpas (lag [1946:864] om återgäldande av kostnad för blodunder- sökning i brottmål). Detta gäller dock inte blodprov, erforderligt för läkarundersökning, som någon enligt lag eller författning är skyldig att undergå. Genom ett beslut om näringsförbud meddelas en näringsidkare begränsningar i rätten att bedriva eller ta del i näringsverk- samhet. Den som har grovt åsidosatt sina skyldigheter i näringsverk- samheten och därvid har gjort sig skyldig till brottslighet som inte är ringa, ska meddelas näringsförbud, om ett sådant förbud är på- kallat från allmän synpunkt (4 § lagen [2014:836] om näringsför- bud). Näringsförbud anses inte vara en särskild rättsverkan av brott. Ett skäl för den slutsatsen är, att ett näringsförbud kan åläggas utan att något brott överhuvudtaget behöver vara begånget. 1993/94:143. Starkare incitament för misstänktas utredningsmedverkan heller några bestämmelser om att ett näringsförbud ska beaktas då påföljden för brottet bestäms. Lagen om näringsförbud syftar till att hindra oseriösa närings- idkare från att fortsätta att bedriva verksamhet och stärka de seriösa företagens ställning på marknaden.112 Reglerna avser bidra till att skapa en mer rättvis spelplan för de seriösa företag som be- driver verksamhet på marknaden. föreslog att åklagaren ska vara skyldig att lämna förslag till påföljd.113 Påföljdsförslaget ska enligt utred- ningen som huvudregel anges i stämningsansökan. Om det finns sär- skilda skäl, ska åklagaren få avvakta med förslaget till senast innan parterna slutför sin talan. Domstolen ska inte i någon riktning vara bunden av påföljdsförslaget men det ska anges i domen. Utredning- en föreslog att särskild rättsverkan ska få beslutas endast efter yrkande utom vad gäller avgift till brottsofferfonden. Yrkandet ska anges i stämningsansökan men kunna ändras senare under rätte- gången. Remissutfallet avseende utredningens förslag var blandat. Som skäl för att avstyrka eller ifrågasätta förslaget om att åklagarens ska ange ett påföljdsförslag angavs bl.a. att en ordning enligt utred- ningens förslag riskerade att leda till ökad oklarhet i stället för ökad förutsebarhet på grund av den betydelse som senare inträffande om- ständigheter ofta skulle få. Det framhölls också vid remitteringen att förslaget skulle innebära ett betydande merarbete för åklagaren. Effektiviteten i hela processen framhölls också kunna påverkas negativt. Risken för otillbörliga påtryckningar gentemot målsägande och vittnen bedömdes också öka om påföljdsförslaget lämnas redan i stämningsansökan. Utredningens förslag väckte vidare frågor hos vissa remissinstanser om rollfördelningen mellan den tilltalade och åklagaren samt mellan åklagaren och domstolen. När det gällde för- slaget om att särskild rättsverkan inte ska kunna beslutas utan ett 2013/14:215 s. 38. 113Straffnivåutredningens slutbetänkande Straff i proportion till brottets allvar, SOU 2008:85 s. 326 f. Starkare incitament för misstänktas utredningsmedverkan yrkande tillstyrkte ett flertal remissinstanser förslaget eller lämnade det utan erinran. De remissinstanser som invände mot förslaget anförde bl.a. att förslaget kan leda till en risk för informella åtalsupp- görelser, t.ex. i utvisningssituationer, eller materiellt oriktiga beslut. Regeringen gjorde inom ramen för det lagstiftningsprojekt som följde av utredningens förslag bedömningen att förslaget om åklaga- rens påföljdsyrkande och om särskild rättsverkan inte skulle genom- föras.114 Som skäl för sin bedömning angav regeringen att det, med hänsyn till remissynpunkterna, kunde diskuteras om utredningens förslag fullt ut tillgodoser de av utredningen angivna syftena att skapa större uppmärksamhet för påföljdsfrågan samt att straffmätning och påföljdsval ska ske på ett sätt som är tydligare och mer förutsebart för parterna i rättegången och för allmänheten. Även i övrigt ifråga- satte regeringen förslagens ändamålsenlighet. , , föreslog att åkla- garen ska redovisa sin bedömning av påföljdsfrågan genom ett yrkan- de om påföljd i alla mål.115 Yrkandet ska enligt förslaget anges i åtalet. Det ska kunna ändras under målets handläggning. Förslaget innebar att rätten ska vara förhindrad att döma den tilltalade till en strängare eller mer ingripande påföljd än åklagaren yrkat. Det är åklagarens slutliga påföljdsyrkande som rätten ska vara begränsad av. Utred- ningen förslog vidare att rätten inte ska kunna meddela ett förord- nande om förverkande av villkorligt medgiven frihet som är mer in- gripande för den tilltalade än vad åklagaren har yrkat. Som en följd av förslaget lämnades också ett förslag att åklagaren ska besluta att inhämta yttrande från Kriminalvården när det behövs för att kunna ange sin ståndpunkt. I en till utredningens förslag efter- följande konsekvensanalys som genomfördes på regeringens upp- drag föreslogs att åklagaren i vissa situationer ska ha möjlighet att inhämta ett kompletterande yttrande från frivårdsmyndigheten innan åtal väcks.116 Utredningens förslag om åklagarens påföljdsyrkande motivera- des framför allt med att en sådan ordning skulle leda till en tydlig 2009/10:147 s. 34. 115Straffprocessutredningens betänkande Brottmålsprocessen, SOU 2013:17 s. 243 f. 116Departementspromemoria Brottmålsprocessen – en konsekvensanalys, ds 2015:4. Starkare incitament för misstänktas utredningsmedverkan och mer ändamålsenlig rollfördelning, en mer förutsebar process för den tilltalade, bättre förutsättningar för mer förutsebara bestämmel- ser, större uppmärksamhet på påföljdsfrågan i processen och större enhetlighet i rättstillämpningen. Utredningen föreslog vidare att domstol inte ska kunna besluta om särskild rättsverkan av brott utan yrkande av part. Inte heller ska det enligt förslaget finnas möjlighet för rätten att gå utöver vad som yrkats i fråga om särskild rättsverkan.117 Rätten ska dock ha möjlig- het att utan yrkande förordna att den tilltalade ska betala sådan avgift som avses i 1 § lagen (1994:419) om brottsofferfond. Åklagaren ska i åtalet ange de yrkanden om särskild rättsverkan av brott som han eller hon vill få prövade i målet. Yrkandena ska kunna ändras senare under rättegången. Ett likadant förslag hade tidigare lämnats av Straffnivåutredningen.118 Som skäl för förslaget om särskilt yrkande angav utredningen att det på samma sätt som när det gäller frågan om påföljd finns starka skäl som talar för att regleringen kring särskild rättsverkan av brott ska ändras så att domstolar endast får besluta om särskild rättsverkan av brott efter yrkande från åklagaren. Det skulle tydliggöra rollför- delningen mellan åklagare och rätten och förutsebarheten för den tilltalade skulle öka. Remissinstanserna tog emot utredningens förslag om åklagarens ansvar för påföljdsyrkandet i huvudsak väl.119 JO tillstyrkte förslaget och framhöll bl.a. att det kan sägas vara en anständighetsfråga att den tilltalade får reda på vad han riskerar i processen. Några remissin- stanser avstyrkte eller uttryckte tveksamhet inför den del av försla- get som innebar att rätten ska vara begränsad av åklagarens påföljds- yrkande. JK tillstyrkte i princip det lämnade förslaget men ansåg att det bör övervägas en ventil som gör det möjligt för rätten att döma ut en strängare påföljd än den som åklagaren yrkar. Skälet för en sådan ventil var enligt JK att understryka vikten av en enhetlig rättstillämp- ning och att tydligt markera att överenskommelser i påföljdsfrågan inte får förekomma. tillstyrkte i huvudsak ut- redningens förslag, men uttryckte tveksamhet i fråga om att åklaga- ren även i s.k. tilläggsåtal alltid ska ange ett konkret påföljdsyrkande. avstyrkte förslaget att domstolen skulle vara 117Straffprocessutredningens betänkande Brottmålsprocessen, SOU 2013:17 s. 262 f. 118Straffnivåutredningens slutbetänkande Straff i proportion till brottets allvar, SOU 2008:85 s. 353. 119Ärende i Ju2013/02761/DOM. Starkare incitament för misstänktas utredningsmedverkan bunden av åklagarens påföljdsyrkade mot bakgrund av den risk för ett informellt kronvittnessystem som då bedömdes kunna uppkomma. Flera remissinstanser framhöll problem med underlaget för ut- redningens förslag. Det väcktes bl.a. frågor om huruvida vinsten med förslaget var tillräckligt tydligt klargjord. Risken för att effekten av förslaget med en förbättrad förutsebarhet för den misstänkte skulle vara mindre än utredningen förutsatte framhölls från några håll. Risken för oreglerade överenskommelser mellan åklagaren och den misstänkte som en följd av förslaget påpekades också och en analys av förslagets innebörd i förhållande till åtalsplikten efterlystes. De utmaningar för hanteringen som förändrade förhållanden i målet från tidpunkten för påföljdsyrkandet till domstolens avgörande kunde innebära, t.ex. vid tillkommande brottsmisstankar eller änd- rade personliga förhållanden för den misstänkte, diskuterades av flera remissinstanser. I vilken omfattning åklagaren och domstolen skulle behöva hantera ändrade förhållanden var enligt remissyn- punkterna inte utrett. Vissa farhågor om att förslaget skulle leda till en mindre effektiv process, framför allt eftersom ansvaret för att in- hämta personutredning lades på åklagaren, fanns också bland remiss- instanserna. Utredningens förslag har inte lett till lagstiftning.