sou · H7B337 · 2019-07-15 00:00:00 — För att hitta dold elektronisk utrustning och på ett konkret sätt förhindra att den kommer till användning under provet är kroppsvisitation av provdeltagare på väg in i provlokalen den enda åtgärden som är verkningsfull. Det är vidare endast genom en kontroll med kroppsvisitation på vägen ut ur provlokalen som eventuella fuskare kan tas på bar gärning med utrustningen på sig. Vi vill betona att flera olika åtgärder bör kombineras för att på bästa sätt motverka fusk. Dock kan vi konstatera att det inte finns någon annan åtgärd än just kroppsvisitation som kan ge ansvarig myndighet ett verktyg för att på väg in i eller ut ur provlokalen faktiskt hitta otillåtna hjälpmedel. Därför menar vi att det finns ett påtagligt behov av att använda just kroppsvisitation. Vid en kontroll med radiovågsdetektor identifieras pågående radiokommunikation. Det innebär att inte enbart provdeltagare som faktiskt fuskar, utan även den som t.ex. av misstag glömt att stänga av och lägga ifrån sig sin mobiltelefon kan upptäckas – vilket i och för sig också utgör en överträdelse av Universitets- och högskolerådets (UHR:s) ordningsföreskrifter och därmed skulle kunna leda till vissa sanktioner mot provdeltagaren. Åtgärden ger inte möjlighet till någon närmare analys om vilken typ av elektronisk utrustning provdeltagaren bär på och hur den används, utan svarar endast på frågan om det förekommer radiokommunikation. Det faktum att det med hjälp av en radiovågsdetektor går att visa att det förekommer radiokommunikation kan alltså i sig leda till vissa mindre sanktioner mot provdeltagaren, men för att enligt nuvarande regler kunna besluta om avstängning från provet eller polisanmäla provdeltagaren krävs ytterligare omständigheter som talar för att vederbörande faktiskt försöker vilseleda vid provet. För att faktiskt hitta dold elektronisk utrustning och kunna utröna om en person försöker vilseleda eller har vilselett vid högskoleprovet genom användning av elektroniska hjälpmedel är kroppsvisitation alltså nödvändigt. 6.3.4Vilka åtgärder har redan vidtagits och vilka resultat har de gett? Utredningens bedömning: Trots senare års vidtagna åtgärder mot fusk som sker med elektroniska hjälpmedel har sådant fusk fortsatt. Det är därför motiverat att tillåta åtgärder som gör det möjligt att hitta elektronisk utrustning som är avsedd att användas för att fuska. En fråga som också är av betydelse för att bedöma behovet av kroppsvisitation, är vilka åtgärder som redan har vidtagits för att komma till rätta med användningen av otillåtna hjälpmedel vid högskoleprovet och vilka resultat åtgärderna har gett. Vi konstaterar i avsnitt 3.3.2 att flera olika åtgärder har vidtagits. UHR:s föreskrifter och riktlinjer kan, om de efterlevs, försvåra för fuskligorna att ta del av provets innehåll i förväg eller under provet och försvåra användandet av otillåtna hjälpmedel under själva provet. UHR och universitet och högskolor arbetar kontinuerligt med att minska riskerna vid hantering av provet innan, under och efter provets genomförande. Införandet av strängare sanktioner och krav på sanningsförsäkran har lett till att personer blivit utan resultat på provet, blivit avstängda och i vissa fall fått en straffrättslig påföljd på grund av osant intygande. Dessa åtgärder kan antas ha generellt avskräckande effekt. Individualisering av högskoleprovet? UHR har, som beskrivs i avsnitt 3.3.2, i vissa fall använt sig av flera versioner av ett provpass. Analys av hur provsvaren stämmer överens med de olika versionerna av provet har i vissa fall indikerat att provdeltagare använt sig av otillåtna hjälpmedel och vilselett vid provet. Denna metod för att avslöja fuskare bygger på att provligorna endast meddelar provdeltagana de korrekta svaren på frågorna och inte själva frågorna i sig. har det emellertid framkommit att ligorna övergått till att läsa upp hela provfrågan med tillhörande svar och på så sätt kan kringgå problemet med att frågorna kommer i olika ordning i de olika versionerna av provpasset.22 Ett sätt att, i teorin, komma till rätta med denna problematik skulle kunna vara en individualisering av proven, dvs. att det finns ett större antal versioner av provet vid samma provtillfälle. Man skulle t.ex. kunna tänka sig att inte alla provdeltagare får samma frågor, men att ett större antal likvärdiga frågor fördelas mellan olika versioner av provet. Ytterligare ett alternativ är att frågorna kommer i olika ordningsföljd i olika versioner av provet. 22Uppgifterna i detta avsnitt bygger på information från , vid , . En individualisering av provet, utöver vad som redan har prövats, begränsas emellertid av tillgången till provfrågor. Det är en grundläggande princip inom provkonstruktion att en provfråga ska ha besvarats av provdeltagare under ett utprövningspass för att kunna användas vid ordinarie prov. Det är ett sätt att anpassa frågorna så att provet är ungefär lika svårt från en gång till en annan. Utprövningsfrågorna måste vidare ha testats på ett visst antal provdeltagare för att det statistiska underlaget ska vara tillräckligt stort. Eftersom antalet provdeltagare sjunkit kan allt färre frågor prövas ut. Det är med hänsyn till detta svårt att ta fram den mängd frågor som skulle krävas för en ytterligare individualisering av provet. Därtill kommer problemet att det alltid kan uppfattas som orättvist om provet blir helt individualiserat, då vissa frågor framstår som enklare än andra. Det har också bedömts som olämpligt att återanvända tidigare frågor, då frågorna och de rätta svaren offentliggörs efter högskoleprovet. När det gäller frågan om det är möjligt att kasta om frågorna i större utsträckning än vad som prövats tidigare, och därigenom få flera versioner av provet, innebär principerna för provkonstruktion en viss begränsning. Provfrågor bör komma i en viss ordning, med lite enklare frågor inledningsvis. Det är därför inte lämpligt att kasta om ordningen på frågorna hur som helst. Ett delprov som inleds med flera svåra frågor kan uppfattas som mycket svårare för provdeltagaren än ett som inleds med ett antal enklare frågor. Med en sådan lösning är således risken att en version av ett prov upplevs som svårare än en annan, även om frågorna är desamma. Vidare har det framkommit att det vid de tillfällen då UHR använt sig av olika versioner av ett delprov uppkom problem kopplade till distributionen, vilket ledde till att det i vissa fall var oklart vilken version av delprovet som en viss provdeltagare hade skrivit. Dessa problem skulle visserligen gå att minska genom administrativa förbättringar, men med hänsyn till den masshantering som högskoleprovet innebär kommer risker för misstag vid distributionen av provet troligtvis alltid att kvarstå. Det system som finns för rättning av provet bygger på att det bara finns en version av provet. Flera unika prov kräver en helt annan struktur på datasystemet, och det är svårt att överblicka vilken konstruktion en ytterligare individualisering av provet skulle kräva och hur rättssäkerheten skulle kunna garanteras. Någon samlad utvärdering av vilka resultat vidtagna åtgärder har givit när det gäller att minska fusk som sker med elektroniska hjälpmedel finns inte och det finns uppenbara svårigheter att göra en sådan. Det saknas, av naturliga skäl, uppgifter om hur omfattande fusket var innan åtgärderna vidtogs. Det är därmed också omöjligt att avgöra om fuskets omfattning har minskat, ökat eller är oförändrad. Vi kan dock konstatera att de åtgärder som har vidtagits , bl.a. metoden att använda olika versioner av ett delprov, möjligheten till avstängning från provet och kravet på sanningsförsäkran, inte har eliminerat förekomsten av fusk. Ett antal ligor har, trots förebyggande åtgärder och strängare sanktioner, fortsatt den organiserade fuskverksamheten. Vår slutsats i denna del är därför att adekvata insatser har gjorts för att förebygga och stävja användningen av otillåtna hjälpmedel vid högskoleprovet med hänsyn till de metoder som står till buds enligt gällande rätt. Trots det har det inte i tillfredsställande utsträckning gått att motverka det fusk som sker med hjälp av elektronisk utrustning. Det är därmed motiverat att tillåta åtgärder som också gör det möjligt att faktiskt hitta elektronisk fuskutrustning före dess användning eller avslöja en fuskare som har använt sådan utrustning. 6.3.5En jämförelse mellan kroppsvisitation och radiovågsdetektion För att det ska vara nödvändigt att införa en möjlighet att utföra kroppsvisitation i samband med högskoleprovet, måste det också kunna uteslutas att andra och mindre ingripande åtgärder skulle kunna ge det önskade resultatet att minska förekomsten av fusk på högskoleprovet. Vi har ovan visat att det utöver kroppsvisitation finns ytterligare en åtgärd som vore praktiskt genomförbar och verkningsfull i syfte att motverka användning av viss elektronisk utrustning vid högskoleprovet, nämligen kontroll med radiovågsdetektor. Nedan följer en jämförelse av de båda åtgärderna med hänsyn till hur ingripande respektive åtgärd är och hur effektiv den är i förhållande till det syfte som ska uppnås. Vilken åtgärd är mest ingripande? Vid undersökningar som kan uppfattas som integritetskränkande för den enskilde bör man alltid i första hand använda den metod som innebär det minsta intrånget i den enskildes integritet. Allmän in- eller utpasseringskontroll med kroppsvisitation I lagstiftning som tillåter kroppsvisitation vid allmän inpasseringskontroll är det ofta en förutsättning att kroppsvisitationen i första hand ska ske med hjälp av metalldetektorer. Undersökning med metalldetektor anses generellt utgöra en mindre integritetskränkande undersökning än en undersökning. Vidare har undersökning med hjälp av metalldetektor eller en liknande teknisk anordning den fördelen att man kan ”skanna av” ett större antal personer än om man måste känna manuellt i och på kläder och medhavda persedlar. Om kroppsvisitationen endast ska ske med metalldetektor behöver man inte heller ställa något särskilt krav på att undersökningen ska utföras av någon med samma kön som den som undersöks. Vår bedömning är alltså att om kroppsvisitation ska få genomföras i samband med högskoleprovet, ska undersökningen göras i två steg. Inledningsvis görs en undersökning med metalldetektor eller annan teknisk anordning. Först om anordningen indikerar att provdeltagaren bär på metallföremål som vederbörande inte kan visa upp, görs en kroppsvisitation. En kontroll med metalldetektor syftar till att upptäcka utrustning som kan innehålla, lagra, sända eller ta emot information. Som konstateras i avsnitt 6.3.1 finns det metalldetektorer som med rimlig grad av säkerhet kan upptäcka t.ex. mobiltelefoner och eventuellt också metallhalsband. En nackdel med metalldetektor är att den även kan ge utslag för föremål som är tillåtna i provlokalen. Mängden felaktiga utslag beror naturligtvis på inställningen på utrustningen, men för att säkerställa att eventuell fuskutrustning kan detekteras torde det rimliga vara att utrustningen ställs in på hög känslighet. Det kan antas att en metalldetektor i många fall kommer att ge utslag även då provdeltagare inte har på sig eller med sig något otillåtet. Detta kan i sin tur leda till ett större antal ”onödiga” kroppsvisitationer, dvs. kroppsvisitationer av personer som inte har med sig något otillåtet föremål. Det innebär därmed en större risk för att i onödan utsätta personer för den mer integritetskränkande undersökning som en kroppsvisitation innebär. Det måste också beaktas att undersökningssituationen kan upplevas som särskilt kränkande för den som t.ex. har medicinska hjälpmedel som ger utslag i detektorn, som vederbörande vid en kroppsvisitation därmed tvingas visa upp. Utgångspunkten bör därför vara att den undersökningen ska kunna genomföras avskilt om provdeltagaren begär det (se avsnitt 7.4.7). När det gäller frågan om hur integritetskränkande och ingripande kroppsvisitation upplevs av den enskilde, är det dock viktigt att betona att de flesta torde vara relativt vana vid denna typ av kontroll. Kroppsvisitation är t.ex. vanligt förekommande vid säkerhetskontroller på flygplatser och de flesta som har flugit har antagligen genomgått kroppsvisitation. går det inte att bortse ifrån att kroppsvisitation generellt sett har ansetts så integritetskränkande att det funnits skäl att införa ett särskilt grundlagsskydd mot denna typ av åtgärd. Oavsett hur stor acceptans de som skriver högskoleprovet har för in- och utpasseringskontroller med kroppsvisitation, är åtgärden definitionsmässigt så ingripande att det krävs starka skäl för att göra undantag från grundlagsskyddet. Ett alternativ till kroppsvisitation är eftersökning av pågående radiokommunikation genom radiovågsdetektion. En sådan undersökning under pågående prov gör det möjligt att upptäcka om någon provdeltagare har elektronisk kommunikationsutrustning som är påslagen på sig eller i sin omedelbara närhet. En provdeltagare ska redan enligt nuvarande regler ansvara för att mobiltelefoner och annan otillåten teknisk utrustning är avstängd och förvaras på anvisad plats. En provdeltagare som inte följer denna regel får efter beslut av UHR inget resultat på provpasset.23 kan en provdeltagare således bli utan resultat på aktuellt provpass om provledaren upptäcker att provdeltagaren har med sig eller på sig en påslagen mobiltelefon under provet, förutsatt att provledaren kan identifiera vilken provdeltagare som gör sig skyldig till denna överträdelse av ordningsföre- 2340 § UHR:s föreskrifter om högskoleprovet. Ett alternativ till att genomföra allmänna in- eller utpasseringskontroller med kroppsvisitation är alltså att en person med hjälp av radiovågsdetektor kontrollerar om det förekommer radiokommunikation under provet, dvs. indikation på att någon provdeltagare har på sig påslagen elektronisk kommunikationsutrustning under provpasset. I de fall radiovågsdetektorn ger ett otvetydigt utslag om att det förekommer radiokommunikation, har provdeltagaren överträtt ordningsreglerna och kan därmed bli utan provresultat på det aktuella delprovet. Vid ett sådant tillvägagångssätt behövs det ingen bedömning av om utrustningen har använts för kommunikation i syfte att fuska vid högskoleprovet eller inte, eftersom kommunikationen i sig tyder på en överträdelse av ordningsföreskrifterna. Metoden har också den fördelen att kroppsvisitation inte behöver utföras. Det är tillräckligt att konstatera att det förekommer radiokommunikation för att vidta vissa sanktioner mot provdeltagaren. Tillsammans med andra omständigheter som får bedömas i det enskilda fallet skulle en sådan indikation på användning av elektroniska hjälpmedel även kunna leda till andra och strängare sanktioner för provdeltagaren. Metoden har emellertid vissa nackdelar. Den som utför en undersökning med radiovågsdetektor kan behöva komma väldigt nära respektive provdeltagare, och det finns risk att detta uppfattas som oroande eller störande, särskilt eftersom undersökningen är tänkt att ske under pågående prov. Vi menar dock att oro till största delen bör kunna undanröjas genom tydlig information innan provet om att undersökning med radiovågsdetektor kan komma att genomföras, hur undersökningen går till och vad syftet med undersökningen är. Med tanke på att en provdeltagare enligt vår bedömning bör kunna bli utan resultat på ett delprov och i vissa fall även kunna bli föremål för andra sanktioner baserat på att en radiovågsdetektor ger utslag, krävs utslag som med god marginal indikerar radiokommunikation hos en viss person. Det får inte finnas någon risk för att en provdeltagare felaktigt utpekas för överträdelse av ordningsregeln att elektronisk utrustning ska vara avstängd. I linje med detta måste principen för undersökningen vara att hellre fria än fälla. Vår slutsats är sammanfattningsvis att allmän in- eller utpasseringskontroll med kroppsvisitation utgör en klart mer ingripande åtgärd än undersökning med radiovågsdetektor, alldeles bortsett från att endast den förstnämnda undersökningen utgör kroppsvisitation i rättslig mening. Vilken åtgärd är mest effektiv? När det gäller effektiviteten ska alltså bedömas vilken av de båda åtgärderna som kan antas vara mest avskräckande, utan att en heltäckande undersökning kan göras (se vidare avsnitt 5.2). Allmän in- eller utpasseringskontroll med kroppsvisitation Det kan antas att de flesta som avser att fuska vid högskoleprovet genom användning av elektroniska hjälpmedel kommer att vända i dörren i de fall det förekommer inpasseringskontroll med kroppsvisitation. På det sättet kommer förekomsten av sådan kontroll att verka avskräckande i just de fallen. Ju fler kontroller som genomförs, desto större avskräckande effekt bedömer vi att åtgärden får. Problemet är dock att det inte kommer att vara praktiskt eller ekonomiskt möjligt att genomföra kontroller i alla provlokaler, utan i realiteten endast i ett urval av provlokalerna. Vi bedömer därför att åtgärden inte har lika stor avskräckande effekt som t.ex. utpasseringskontroller skulle ha. Att kontrollen med kroppsvisitation i stället sker på vägen ut ur provlokalen har vissa fördelar. Den som har fuskat genom användning av elektroniska hjälpmedel har inte, som vid en inpasseringskontroll, möjlighet att vända i dörren och avstå från att delta i provet till följd av vetskapen om en kontroll. En provdeltagare som fuskat med hjälp av elektroniska hjälpmedel och som ställs inför det faktum att utpasseringskontroll kommer att ske kan antas försöka göra sig av med fuskutrustningen innan kontrollen. Med uppmärksam provpersonal och goda rutiner bör dock detta kunna upptäckas. En kontroll av provdeltagarna efter provets genomförande kan därför, i högre grad än vad som gäller för inpasseringskontroll, antas leda till att provdeltagare som har fuskat med hjälp av elektronisk utrustning upptäcks eller avslöjas. Om man vid utpasseringskontrollen hittar dold elektronisk utrustning på eller hos en provdeltagare är detta i vart fall en stark indikation på att personen också har använt sig av En praktisk svårighet i detta sammanhang är dock att identifiera elektronisk utrustning som just fuskutrustning. Eftersom en provdeltagare inte i förväg ska kunna räkna ut i vilka provlokaler som utpasseringskontrollen genomförs, kan denna form av kontroll också antas ha en generellt avskräckande effekt. Om risken för att bli påkommen med att ha fuskat på provet ökar bedömer vi att antalet provdeltagare som vill utsätta sig för risken minskar. Det i sin tur kan tänkas leda till att färre personer är intresserade av att betala fuskligorna för att fuska vid högskoleprovet. Med minskade intäkter för ligorna blir incitamentet att bedriva sådan verksamhet mindre. Kontroll med radiovågsdetektor har den fördelen att den kan utföras provet pågår. Ett stort antal provdeltagare kan alltså undersökas utan att särskild tid behöver avsättas för det. Vi visar i avsnitt 8.2 att sådana kontroller kan få en hög täckningsgrad givet en viss ekonomisk ram. Det finns alltså ekonomiska och praktiska förutsättningar att genomföra relativt täta kontroller. Därmed bedömer vi att denna åtgärd har en större generellt avskräckande effekt än in- och utpasseringskontroller med kroppsvisitation som med samma ekonomiska ram inte kan genomföras på ett lika omfattande sätt. Ytterligare en fördel med kontroll med radiovågsdetektor är att det går att upptäcka fusk och annan radiokommunikation medan den pågår. Om risken för att avslöjas med att fuska blir större bedömer vi att det är färre personer som vågar ta risken. Detta torde minska förekomsten av fusk på lång sikt. Det bör också minska efterfrågan på hjälp med fusk vid högskoleprovet genom användning och därmed också incitamenten för fuskligornas verksamhet. Både allmänna in- och utpasseringskontroller med kroppsvisitation och kontroller med radiovågsdetektor är enligt vår bedömning verkningsfulla metoder för att motverka fusk vid högskoleprovet. Kontroll med radiovågsdetektor är en mindre ingripande åtgärd än kroppsvisitation. Om en undersökning med radiovågsdetektor kan anses ha lika avskräckande effekt som kroppsvisitation bör alltså den förstnämnda åtgärden väljas. Vår bedömning är att kontroller med radiovågsdetektor har potential att ge en större avskräckande effekt än in- eller utpasseringskontroller och alltså är mer effektiv. Detta på grund av att den förstnämnda kontrollen sannolikt kan genomföras i större omfattning. Ingen av kontrollerna har dock testats i situationer som påminner om högskoleprovet, och ytterligare metodutveckling krävs när det gäller samtliga kontroller innan det går att dra några säkra slutsatser i detta avseende. 6.3.6Vilka åtgärder finns det skäl att föreslå? Utredningens bedömning: Kontroll med radiovågsdetektor är den minst ingripande åtgärden. Potentiellt är den också mer avskräckande och därmed en klart effektiv åtgärd. In- eller utpasseringskontroller med kroppsvisitation är en mer ingripande åtgärd, som i gengäld i större utsträckning kan leda till att avslöja fuskare och hitta fuskutrustning. Båda typerna av kontroller behövs därmed. I valet mellan möjliga åtgärder för att motverka fusk genom användning av elektroniska hjälpmedel vid högskoleprovet bör tyngdpunkten ligga på kontroll med radiovågsdetektor, men med en begränsad möjlighet till allmän in- och utpasseringskontroll med kroppsvisitation. Denna möjlighet är en nödvändig och proportionerlig begränsning i grundlagsskyddet mot kroppsvisitation. Som vi konstaterat ovan utgör en allmän in- eller utpasseringskontroll med kroppsvisitation i samband med högskoleprovet tveklöst en mer ingripande åtgärd än kontroll med radiovågsdetektor. In- eller utpasseringskontroller med kroppsvisitation bör därför väljas endast om undersökning med radiovågsdetektor inte är tillräcklig. Radiovågsdetektorer har ännu inte använts för att identifiera pågående radiokommunikation under högskoleprovet. Vi bedömer dock att kontroll med radiovågsdetektor är en effektiv åtgärd för att avskräcka från fusk vid provet och att sådan kontroll bör införas för att motverka fusk. Det går emellertid inte att bortse från att kroppsvisitation förefaller vara den enda möjliga åtgärden för att faktiskt hitta elektroniska hjälpmedel som en provdeltagare använt eller avser att använda för att fuska vid högskoleprovet. Påträffad fuskutrustning eller det faktum att en provdeltagare avslöjas med att försöka göra sig av med sådan utrustning inför en utpasseringskontroll indikerar att vederbörande har fuskat eller försökt att fuska. Därmed finns det också möjlighet att vidta ett antal sanktioner mot provdeltagaren med stöd av nu gällande regler. Den som försöker vilseleda vid provet kan stängas av och den som i strid med sin försäkran om att inte använda otillåtna hjälpmedel ändå använder sådana kan dömas för brott. Kontroll med radiovågsdetektor kan indikera pågående radiokommunikation till eller från en provdeltagare. Ett utslag kan bero på att en provdeltagare använder sig av ett dolt elektroniskt hjälpmedel för att försöka fuska på provet, men det kan också bero på att vederbörande helt enkelt glömt att lämna ifrån sig och stänga av sin telefon eller annan elektronisk utrustning. Kontroll med radiovågsdetektor ger ingen möjlighet till någon mer utförlig undersökning av förklaringen till utslaget, och det enda som därmed kan slås fast är att provdeltagaren gör sig skyldig till överträdelse av ordningsföreskrifterna om att elektronisk utrustning ska vara avstängd. Redan med dagens regelverk innebär en sådan överträdelse (om den upptäcks t.ex. därför att det kan identifieras vems mobiltelefon som plingar till under ett provpass) ett uteblivet resultat på provpasset (se vidare avsnitt 7.3.4). För att det ska vara möjligt att vidta strängare sanktioner mot provdeltagaren krävs därför att också andra omständigheter talar för att vederbörande fuskat eller försökt fuska.