sou · H7B33 · 2019-01-30 00:00:00 — NUTS (Nomenclature des Unités Territoriales Statistiques) är EU:s hierar- kiska regionindelning. Den introducerades av Europeiska kom- missionens generaldirektorat för att skapa jämförbara områden för exempelvis yta och befolkningsstorlek i EU:s olika medlemsländer. NUTS används bland annat för statistiskredovis- ning och i EU:s regionalpolitik. NUTS-regionerna finns i tre hierar- kiska nivåer – NUTS 1, NUTS 2 och NUTS 3. I utgörs NUTS 1 av tre landsdelar, NUTS 2 av riksområden och NUTS 3 av län. En samlad kompetensförsörjningspolitikSOU 2019:3 Europeiska socialfondsprogrammet i och svenska ESF- rådets regionala indelning följer indelningen i åtta regioner enligt NUTS 2: , Mellersta , , , , , och Öarna samt . 9.2Arbetsförmedlingens samverkan för kompetensförsörjning För att myndighetens verksamhet ska bidra till den nationella och regionala kompetensförsörjningen behöver Arbetsförmedlingen sam- verka med branschorganisationer och andra företrädare för arbets- livet. Arbetslivets bidrag behövs både för att fastställa vilka kom- petenser som eftersöks och hur individer kan matchas mot dessa, eller tillgodogöra sig det som saknas. Hur ska samverka med andra aktörer bestäm- mer myndigheten i stor utsträckning själv. Det framgår av myndig- hetens instruktion (19 §) att Arbetsförmedlingen ska ha ett natio- nellt partsråd.3 I övrigt ska Arbetsförmedlingen inrätta de råd- givande organ med andra aktörer på nationell, regional eller lokal nivå som behövs för att myndigheten ska kunna fullgöra sina upp- gifter (20 §). Formerna för denna samverkan genomgår nu ett för- ändringsarbete, vilket beskrivs nedan. 9.2.1Övergripande strategier och utvecklingsarbete På ser man nu över och reviderar inaktuella strategier och överenskommelser för samverkan. En ny arbetsgivarstrategi beslutades av Arbetsförmedlingen 3Förordning (2007:1030) med instruktion för Arbetsförmedlingen. (Arbetsförmedlingen 2017a). Strategin omfattar fyra områden. Det första är av övergripande karaktär och berör Arbetsförmedlingen som samarbetspartner. De tre övriga områdena följer myndighetens så kallade erbjudande till arbetsgivare; att underlätta för arbetsgivare vid rekrytering, stödja arbetsgivare vid omställning och få arbets- givare att bredda sina rekryteringar. Strategin beskriver hur ska arbeta strategiskt för att nå operativa mål. Den beskriver arbetet med arbetsgivare i det konkreta rekryterings- arbetet. Däremot saknas beskrivning av strategiska mål och hur samverkan med branschorganisationer används för att Arbetsför- medlingens verksamhet ska bidra till stärkt kompetensförsörjning på . Utöver arbetsgivarstrategin har myndigheten en strategi för Arbetsförmedlingens externa samverkan som beslutades (Arbetsförmedlingen 2015). Här anges att Arbetsförmedlingen ska samverka med myndigheter, kommuner, arbetsmarknadens parter, trygghetsorganisationer, och andra som bidrar till att förbättra arbets- marknadens funktionssätt. Varje chef ska inom sitt ansvarsområde verka för att myndigheten har en etablerad samverkan med relevanta samverkansparter som är ändamålsenlig, väl utvecklad och bedrivs i linje med strategin. Regiondirektörerna ansvarar för att ta fram och följa upp regionalt anpassade strategier. Mycket av arbetet med att utveckla med branschorganisationer har enligt uppgifter till utredningen legat vilande i väntan på myn- dighetens nya organisation och rekryteringen av en direktör för arbetsgivararbetet. Det framgår dock av utredningens kontakter med sakansvariga på huvudkontoret att myndighetens branschsam- verkan ska vara mer behovsstyrd. Branschråd ska inrättas där dessa fyller ett syfte utifrån arbetsmarknadens sammansättning, och då främst på regional och lokal nivå. Det kommer bli upp till direktören för arbetsgivararbetet att avgöra hur samverkan konkret ska se ut. Även om branschsamverkan på nationell nivå i viss mån är vilande så pågår samverkan på regional och lokal nivå. Här finns olika former av branschråd och branschnätverk som fungerar som mötesplatt- formar med arbetsgivarorganisationer, arbetstagarorganisationer och utbildningsanordnare. Varje marknadsområdeschef organiserar sin egen verksamhet inom marknadsområdet, där inberäknat samverkan med andra aktörer. Det innebär att Arbetsförmedlingens bransch- samverkan ser olika ut i olika marknadsområden. 9.2.2Arbetsförmedlingens samverkan på nationell nivå Arbetsförmedlingens branschsamverkan på nationell nivå sker både genom mer formaliserade branschråd och genom samverkan vid behov kring konkreta utvecklingsprojekt. Syftet med formaliserade branschråd är att träffa företrädare för olika branscher för att få kunskap om de kompetensbehov som finns och vilka utbildnings- nivåer som krävs för vissa yrken. Denna information kan bland annat få betydelse vid upphandling av arbetsmarknadsutbildning. I bransch- råden ingår vanligtvis Arbetsförmedlingen, andra myndigheter, arbets- givar- och arbetstagarorganisationer. På nationell nivå finns det övergripande partsrådet. Kopplat till generaldirektören finns ett partsråd vars ledamöter representerar arbetsgivar- och arbetstagarorganisationer. I partsrådet diskuteras frågor som rör Arbetsförmedlingens organisation, verksamhet och riktlinjer för dess fortsatta utveckling. Myndighetens framtida organisation kommer, enligt uppgifter från sakansvariga på huvudkontoret, ta ställning till vilka branschråd som ska finnas på nationell nivå. finns endast ett sådant råd, det så kallade för samhällsbyggnad. Rådet startade som en försöksverksamhet för att pröva att utveckla struktur och metod för nationella branschkontakter och plattform för att dela kunskap och utbyta perspektiv. Rådet träffas en gång och omfattar representanter från byggbranschen, fastighets- branschen, vvs-branschen och järnvägsbranschen. Det senaste mötet hölls . Arbetsförmedlingen har inte en tydlig bild om huruvida sektorsråd är det sätt som myndigheten vill möta branscher . Branschråd inom övriga branscher är vilande. Hållningen från huvudkontoret är att branschråd bara ska initieras om man ser ett behov av detta. Specifika förmedlingar för Sjöfart, Kultur Media respektive Gruvnäring För sjöfartsbranschen, kultur och media respektive gruvnäring finns specifika rikstäckande förmedlingar inom Arbetsförmedlingen. Till dessa finns även branschsamverkan kopplad. Marknadsområde ansvarar för Arbetsförmed- lingen Sjöfart. Kopplat till denna finns ett nationellt branschråd inom sjöfart som träffas tre till . och posten som sekreterare samt sammankallande innehas av Sjöfarts chef och utsedd arbetsförmedlare. Övriga del- tagande parter är Transportstyrelsen, , företrädare från arbetsgivar- och arbetstagarorganisationer samt vid behov andra aktörer. Agendan är i huvudsak informationsutbyte i aktuella frågor. Marknadsområde Nationell service ansvarar för Arbetsförmed- lingen Kultur Media. Även här finns det en inarbetad struktur kring branschråd med företrädare för kulturarbetsmark- naden. Nationella branschråd finns inom områdena bild och form, film, ord och media samt scen och ton. Ett ytterligare exempel på samverkan med utgångspunkt i regio- nal kompetensförsörjning men som agerar nationellt är den spe- cialiserade Arbetsförmedlingen Gruvnäring som arbetar i nära sam- arbete med gruvnäringen regionalt och lokalt i , men även har nationellt ansvar. Samverkan med övriga branscher Utöver för samhällsbyggnad och förmedlingen för sjö- fart respektive kultur och media finns ett antal nationella branschråd som beskrivs som inaktiva. Det är branschråden för transport, bygg- och anläggning, skog, vård och omsorg, verkstadsindustrin och besöksnäringen. De har enligt uppgift från huvudkontoret varit vilande i åtminstone . Det finns därmed inga fasta sam- verkansorgan på nationell nivå mellan Arbetsförmedlingen och bransch- organisationer inom dessa branscher. Samverkan sker i stället vid be- hov, bland annat inom ramen för arbetet med snabbspår, validering och upphandlade arbetsförmedlingstjänster. Workshops har hållits med branschorganisationer för att diskutera hur samverkan ska fungera , men ännu har inga beslut tagits. Utvecklingen av myndighetens branschsamverkan på nationell nivå avvaktar myndighetens om- organisation. Utredningen har även fått uppgifter från sakansvariga på huvudkontoret om att det är Arbetsförmedlingens linje att i så stor utsträckning som möjligt ingå i befintliga samverkansorgan i stället för att skapa egna. Ett exempel på detta förhållningssätt är att Arbetsförmedlingen har representanter i nationella programråd som finns för varje nationellt yrkesprogram i gym- nasieskolan. Här diskuteras frågor om respektive branschs kompe- tensbehov och synpunkter vad gäller behov av justeringar av inne- hållet i de nationella yrkesprogrammen i gymnasieskolan eller yrkes- inriktad vuxenutbildning på gymnasial nivå. Från deltar medarbetare som jobbar med att beställa eller utveckla myndighetens avtal inom yrkesområdena som omfattas av de specifika programråden. Deltagandet i de nationella programråden initierades 2016 efter att uppmanat Arbetsförmedlingen att nominera representanter till råden. önskade få in Arbets- förmedlingens perspektiv i diskussionen om den gymnasiala yrkes- utbildningen. Arbetsförmedlingen gjorde bedömningen att det var av strategisk vikt att Arbetsförmedlingen knöt ett närmare band med utvecklingen av yrkesutbildningen. Deltagandet ger Arbetsförmed- lingens representanter kunskap om hur branschorganisationer och skolväsendet resonerar kring olika programinriktningar, vilket gör att de får en bättre bild av behov av kompletterande arbetsmarknads- utbildning. I råden kan Arbetsförmedlingens representanter också bidra med kunskap om arbetsmarknadens behov inom de branscher som programråden spänner över utifrån myndighetens interna behovs- fångst och prognoser. 9.2.3Arbetsförmedlingens samverkan på regional nivå Arbetsförmedlingen ska enligt myndighetens instruktion utforma sin verksamhet så att den anpassas till de förutsättningar och behov som finns i olika delar av landet.4 Myndigheten har delat 4Förordning (2007:1030) med instruktion för Arbetsförmedlingen. in landet i 10 geografiska marknadsområden med varsin marknads- chef. Marknadschefen ansvarar för de eventuella regionala bransch- råd som finns inom marknadsområdet och bereder frågor om inrättande av nya regionala branschråd. Myndighetens regionala organisering och samverkan på regional nivå har genomgått förändringar . Från sakansvariga på huvudkontoret uppges att mycket branschsamverkan pågår ute i regionerna och att det inte finns något nationellt direktiv om hur man skall arbeta med samverkan regionalt och lokalt. Nedan ges en kort historik över den regionala samverkan. Länsarbetsnämnderna ingick i och lydde under . Det fanns en länsarbets- nämnd i varje län utom på där motsvarande funktion återfanns som en enhet på . Länsarbetsnämnderna hade bland annat ansvar för samordning av kontakter med arbets- marknadsparterna, kommuner och andra myndigheter. avvecklades länsarbetsnämnderna och Arbets- marknadsstyrelsen.5 ombildades till en enhetlig myndighetsorganisation som fick namnet . Förändringen föregicks av en rapport från Stats- kontoret där det konstaterades att styrningen av arbetsmarknads- politiken försvårades av att bestod av 21 skilda myndigheter (Statskontoret 2004). En sammanslagning skulle enligt Statskontoret förbättra förutsättningarna för en nationellt enhetlig och effektiv verksamhet som skulle kunna anpassas efter regionala förutsättningar på arbetsmarknaden. Den nya enhetliga myndighetsorganisationen syftade till att effektivisera arbetsmarknadspolitiken. Myndigheten ansågs behöva en mer professionell ledning. Det var också regeringens bedömning att flexibiliteten på arbetsmarknaden och anpassningen till lokala och regionala behov skulle förbättras om arbetsmarknadspolitiken byggdes upp kring lokala och regionala arbetsmarknader i stället för att begränsas till indelningen i län.6 2006/2007:01. Länsarbetsnämndernas arbetsuppgifter övertogs av den nybil- dade myndigheten . Det gällde även ansvaret för samverkan med arbetsmarknadens parter och deras branschorgani- sationer. Regionala arbetsmarknadsråd inrättades. De regionala arbetsmarknadsråden har fasats ut I regeringsuppdraget till dåvarande att bilda en ny myndighet, Arbetsförmedlingen, uppdrogs också att inrätta lokala samverkansorgan. Detta ledde till inrättande av så kallade arbetsmarknadsråd i alla 68 arbetsmarknadsområdena, med start . Den nationella arbetsmarknadspolitiken skulle uppnås genom att skapa former för samverkan inom fyra huvudområden: mobilisering av arbetskraftsutbudet, säkra kompetensförsörjningen, understödja en god sysselsättningsutveckling och samverkan när det gäller integ- rations- och jämställdhetsfrågor. Arbetsmarknadsråden skulle fun- gera som forum för informationsutbyte och samordning för detta. Rådens sammansättning varierade, men bestod vanligen av represen- tanter från arbetsmarknadsområdets kommuner, näringsliv, fackliga organisationer och . Arbetsmarknadsråden avskaffades inte genom ett aktivt beslut. De fasades ut successivt och kom senare att ersättas av de regionala kompetensplattformarna (se avsnitt 9.3.2). Regionala och lokala branschråd finns nu där initiativ tagits Regionerna inom Arbetsförmedlingen har stort inflytande över hur branschsamverkan på regional nivå ska organiseras, däribland vilka branschråd som ska inrättas. Den lokala och regionala närings- strukturen styr vilka branschråd som finns och vilka geografiska områden de omfattar. finns många exempel på branschråd och branschnätverk på regional nivå med syfte att förbättra matchningen inom en specifik bransch. De bildas generellt inom branscher eller yrkesområden där Arbetsförmedlingens insatser kan förväntas ha stor betydelse och där det finns behov av samverkan för att förbättra matchningen. Utgångspunkter kan vara branscher med bristyrken eller branscher med stora volymer lediga tjänster och arbetssökande. I branschråden finns vanligtvis, förutom Arbetsförmedlingen, repre- sentanter för arbetsgivare och fackförbund inom en viss bransch. En kartläggning från huvudkontoret ger en ögonblicksbild av hur förekomsten av regionala branschråd såg ut . I Region fanns regionala branschråd inom transport- och skogs- näringarna. Det fanns tre regionala branschråd inom transport (i , och /) och ett regionalt branschråd inom skog (i hela ). Inom vård och omsorg, teknik och tillverkning, samt besöksnäringen fanns det egna forum som fyllde funktionen av ett regionalt branschråd, exempelvis regionalt teknikcollege eller regionalt vård- och omsorgscollege. I fanns regionala branschråd inom transport, bygg och fastighet, besöksnäringen, vård och omsorg, handeln, pedago- gik, service, it/, verkstad, industri och teknik samt gröna näringar. Dessutom fanns ett branschråd med större arbetsgivare verksamma på och i anslutning till . I Region fanns regionala branschråd främst inom transport, bygg, gröna näringar och industrin. Även här använder sig av befintliga samverkansmodeller för kompetens- försörjning som de collegemodeller som skapats för gymnasieskolans yrkesprogram. Enligt sakansvariga på huvudkontoret ska branschstrateger finnas inom myndighetens alla marknadsområden. Deras uppdrag är att höja Arbetsförmedlingens branschkunskaper och förbättra match- ningen. finns 16 stycken tillsatta branschstrateger inom myn- digheten – två på nationell nivå och fjorton på regional nivå. De är inte jämnt utspridda över landet och det finns vakanser. De två nationella branschstrategerna arbetar främst med för samhällsbyggnad (se tidigare beskrivning). På den regionala nivån är branschstrategerna fördelade över dessa marknadsområden; (3), (1), (1), Nordvästra (1), (1), (2), (1), (2), (1), (1). Branschstrateger kan ha olika arbetsuppgifter. Det är upp till varje marknadsområde att besluta över rollens innehåll. De kan ansvara för branschkontakter, branschutbildning och andra aktivi- teter som medverkar till att höja Arbetsförmedlingens bransch- kunnande. I rollen kan också ingå att delta som Arbetsförmedling- ens representant i regionala branschråd och andra forum där myn- digheten möter branschrepresentanter. Behovssamordnare finns på huvudkontoret Behovssamordnare är en funktion på Arbetsförmedlingens huvud- kontor. Det finns sex stycken nationellt anställda behovs- samordnare med den geografiska spridningen; två för Region nord, två för samt två för Region syd. Behovssamordnarna bevakar regionernas respektive behov men tillhör huvudkontoret. De har i viss mån ett regionalt perspektiv, men också ett nationellt ansvar för en viss bransch. Arbetet som behovssamordnare består bland annat av att sam- ordna hanteringen när tjänsteavtal gällande arbetsmarknadsutbild- ningar löper ut och behöver förlängas eller handlas upp på nytt. Behovssamordnarna ska även fånga in nya utbildningsbehov från arbetsgivare och branscher som har lyfts från marknadsområdena till nationell nivå i den så kallade behovsfångsten (se vidare kapitel 8 om upphandling av arbetsmarknadsutbildning). Behovssamordnarna repre- senterar Arbetsförmedlingen i nationella programråd och i vissa fall i de regionalt utvecklingsansvariga aktörernas sam- verkansorgan (de regionala kompetensplattformarna). 9.3Behovet av en samlad kompetensförsörjningspolitik Som framgår av föregående avsnitt är Arbetsförmedlingens linje att myndigheten huvudsakligen ska använda sig av befintliga samverkansorgan för kompetensförsörjningsfrågor framför att skapa egna. Även utredningens bedömning är att kompetensförsörj- ningsfrågor bör diskuteras i gemensamma forum för att motverka organisatoriska stuprör och organisatoriska hinder. Dessa gemen- samma forum saknas dock i stor utsträckning . Långsiktigt stabila strukturer behövs, både på nationell och regional nivå. Vissa kompetensförsörjningsfrågor har en nationell logik och hanteras lämpligast på nationell nivå. Det gäller t.ex. nationella arbets- marknadsprognoser över hela den svenska arbetsmarknaden men även branschspecifika nationella analyser, yrkeskvalifikationer och de läroplaner och valideringsmodeller som följer av dessa samt digi- tal information och vägledning till enskilda om arbetsmarknadens kompetensbehov. Andra frågor har en regional logik då de är relaterade till en geografisk plats och de specifika förutsättningar som råder där. Det gäller t.ex. regionala arbetsmarknadsprognoser, utbildningsdimen- sionering inom olika utbildningsformer grundad i dessa prognoser, vägledning utifrån det regionala arbets- och utbildningsutbudet, men även snabbfotade insatser till följd av plötsliga förändringar på arbetsmarknaden. Dessa behov utvecklas nedan. 9.3.1Brist på överblick och koordinering på nationell nivå Kompetensförsörjning är ett tvärsektoriellt politikområde. Det är en kombination av målsättningar som återfinns inom flera olika politik- områden, främst arbetsmarknads-, utbildnings-, och näringspoliti- ken samt den regionala tillväxtpolitiken. Detta innebär att effektiva insatser kräver en koordinering mellan olika sakområden och mellan aktörer som ofta har skilda målsättningar och perspektiv. Det med- för en risk att frågor hamnar mellan stolarna då ingen enskild aktör har ett utpekat ansvar för att driva och förvalta det strategiska kompetensförsörjningsarbetet. Arbetsmarknadspolitikens huvudsakliga mål är öka sysselsätt- ningen och minska arbetslösheten. För detta görs insatser för att sammanföra arbetssökande med rekryterande arbetsgivare. Utbild- ning och andra rustande insatser är ett av de verktyg som står till arbetsmarknadspolitikens förfogande i detta arbete. Att medverka till en stärkt kompetensförsörjning är dock snarare att betrakta som ett medel än ett mål för att nå arbetsmarknadspolitikens huvud- sakliga syften. Det huvudsakliga målet för utbildningspolitiken är att barn, ung- domar och vuxna utifrån sina olika förutsättningar och behov ska få utbildning för sin personliga utveckling och delaktighet i samhället. Utbildningspolitiken bidrar till kompetensförsörjningen genom att utbildningssystemet tillhandahåller den kompetens som samhället är i behov av . Att bidra till kompetensförsörj- ningen och underlätta individers arbetsmarknadsetablering är dock bara ett av flera syften för utbildningspolitiken. Målet för näringspolitiken är att stärka den svenska konkur- renskraften och skapa förutsättningar för fler och växande företag. Då kompetensbrist är ett av de största tillväxthindren är det ur näringspolitiskt perspektiv avgörande att säkra att företagen har tillgång till rätt kompetenser i förhållande till hur marknaden utvecklas och förändras. Men för detta äger näringspolitiken få egna verktyg. Inom den regionala tillväxtpolitiken är det huvudsakliga målet att bidra till utvecklingskraft i alla delar av landet genom stärkt lokal och regional konkurrenskraft. Kompetensförsörjning är ett av fyra prio- riterade områden i den nationella strategin för hållbar regional tillväxt och attraktionskraft –2020. Utgifter inom ett politikområde kan ge vinster inom ett annat. Inom utbildningspolitiken kan det exempelvis finnas lågt incitament för att utveckla valideringsmodeller och systemstöd för att for- mulera yrkeskvalifikationer eftersom utbildningssystemet i sig inte har stora vinster av dessa verktyg. Vinster finns snarare inom arbets- marknads- och näringspolitikens ansvarsområden. Rörelsefrämjande verktyg med bred användbarhet kan fungera som en brygga mellan politikområden, men sådana satsningar riskerar alltså att bli under- finansierade vid ekonomiska prioriteringar eftersom det inte är självklart att användningen inom ett enskilt område ger tillräckligt värde för att täcka kostnaderna. Det kan också vara svårt att belägga kopplingen mellan sådana verktyg och den ökade sysselsättning, näringslivsutveckling och tillväxt som de möjliggör. Mycket av utvecklingsarbetet och genomförandet av kompetens- försörjningsarbetet måste göras av arbetslivet och arbetsmarknads- parternas branschorganisationer. De har dock inte alltid resurser att möta de förväntningar på samverkan, metodutveckling och kvali- tetssäkring som ställs. Staten nöter mycket på samma aktörer i arbetslivet och närmar sig samma personer från olika politikområ- den. Utredningens slutsats är att staten måste vara villig att investera i de politikområdesöverskridande strukturerna om man vill ha det bidrag som krävs från arbetslivets företrädare när det gäller bl.a. kvalitetssäkring av yrkesutbildning, utveckling av snabbspår för ny- anlända, validering, vägledning och matchning av kompetenser med aktuella kompetenskrav. Ansvaret för det offentliga åtagandet för kompetensförsörj- ningen är spritt såväl mellan olika politikområden som mellan olika offentliga aktörer. Flera olika statliga myndigheter arbetar med kompetensförsörjningsfrågor, men arbetet sker utifrån respektive myndighets ansvars- och verksamhetsområde. En systematisk och långsiktig samverkan saknas. Det görs ingen samlad analys varken av kompetensförsörjningsbehoven eller av hur väl det reguljära utbild- ningsväsendet, arbetsmarknadsåtgärder och andra insatser möter dessa behov. Det finns inte heller tillräckliga samverkansorgan för att behandla kompetensförsörjningsfrågor över gränser för politik- områden och myndigheters ansvarsområden. Detta gör att tillfälliga regeringsuppdrag och tidsbegränsade projekt inom enskilda politik- områden initieras för att lösa frågor som egentligen skulle behöva en enhetlig långsiktig struktur. Exempel på detta är bl.a. Valider- ingsdelegationen (U 2015:10) och YA-delegationen (U 2014:07) – två tidsbegränsade delegationer vars ansvarsområden inte har en naturlig hemvist efter avslutat uppdrag. Ett annat exempel är regeringsuppdraget Framtidens vårdkompetens där och tillsammans har fått i uppdrag att analysera och föreslå hur utbildningsväsendet och vården ska sam- verka för att långsiktigt trygga kompetensförsörjningen inom hälso- och sjukvården (2016).