sou · H7B312 · 2019-03-07 00:00:00 — 17Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 1177/2010 av om passagerares rättigheter vid resor till sjöss och på inre vattenvägar och om ändring av förordning (EG) nr 2006/2004. 18Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 181/2011 av om passagerares rättigheter vid busstransport och om ändring av förordning (EG) nr 2006/2004. Allmänt om behovet av ändringar med funktionshinder eller nedsatt rörlighet och vidta andra åtgärder för att trygga resenärernas personliga säkerhet. Vidare föreskrivs en skyldighet för transportörer m.fl. enligt fartygs- och busspassagerarförordningarna att inrätta förfaranden för utbildning om funktionshinder och funktionsnedsättningar. Transportstyrelsen får meddela de förelägganden som behövs för att bestämmelserna ska följas. Ett föreläggande får förenas med vite. Enligt utredningens bedömning är de bestämmelser som Transportstyrelsen har tillsynsansvar över inte av sådant slag att det bör bli aktuellt att överväga EU-förord- ningens befogenheter, som testköp och åtgärder rörande webbplatser. Det kan inte anses nödvändigt med sådana befogenheter i dessa avseenden; Transportstyrelsens möjlighet att meddela förelägganden är tillräcklig. Direktivet om konsumentkreditavtal19 (punkten 14 i bilagan) har införlivats genom konsumentkreditlagen (2010:1846) som utöver bestämmelser om att näringsidkaren ska lämna viss information även innehåller föreskrifter om bl.a. kreditprövning, konsumenters ångerrätt och rådgivning av bostadskrediter. Tillsynen över konsumentkreditlagen är delad mellan och . har enligt lagen vissa utredningsbefogenheter. Om näringsidkaren inte följer bestämmelsen om kreditprövning, får meddela en varning. En varning ska förenas med en sanktionsavgift, om överträdelsen inte är ringa. Direktivet om konsumentskydd vid tidsdelat boende20 (punkten 16 i bilagan) är införlivat genom lagen (2011:914) om konsumentskydd vid avtal om tidsdelat boende eller långfristig semesterprodukt. Utöver bestämmelser som ålägger näringsidkaren att lämna viss information innehåller lagen även bestämmelser om upprättande av avtal och konsumentens ångerrätt. har tillsyn över lagen och har för detta ändamål vissa befogenheter. Lagen har inga bestämmelser om sanktioner. 19Europaparlamentets och rådets direktiv /48/EG av om konsumentkreditavtal och om upphävande av rådets direktiv /102/EEG. 20Europaparlamentets och rådets direktiv /122/EG av om konsumentskydd vid vissa aspekter av avtal om tidsdelat boende, långfristiga semesterprodukter, återförsäljning och byte. Allmänt om behovet av ändringar Artikel 13 i direktivet om alternativ tvistlösning21 (punkten 21 i bilagan), som innehåller bestämmelser om information om alternativa tvistlösningsorgan, är genomförd med lagen (2015:671) om alternativ tvistlösning i konsumentförhållanden. Samma lag kompletterar artikel 14 i förordningen om tvistlösning online vid konsumenttvister22 (punkten 22 i bilagan) som innehåller föreskrifter om den konsumentinformation som näringsidkaren ska lämna. Artiklarna 3–18 och 20.2 i betalkontodirektivet23 (punkten 24 i bilagan) har huvudsakligen införlivats i ett nytt kapitel i lagen (2010:751) om betaltjänster, 4 a kap. 1–8 §§.24 Regleringen handlar bl.a. om skyldighet att tillhandahålla betalkonto med s.k. grundläggande funktioner, avgifter för sådana konton och information om tjänster och avgifter. I föreskrifter (FFFS 2018:4) om verksamhet för betaltjänstleverantörer finns vissa preciseringar avseende lagens bestämmelser. Direktivet om paketresor och sammanlänkande researrangemang25 (punkten 25 i bilagan) är delvis införlivat genom paketreselagen (2018:1217). Enligt lagen ska näringsidkaren lämna viss information. Lagen innehåller också bestämmelser om bl.a. resenärens avbeställningsrätt och ändringar av avtalet. har tillsyn över lagen och har för detta ändamål vissa befogenheter. Gemensamt för alla de lagar som redovisas i det föregående är att de innehåller bestämmelser som föreskriver att om en näringsidkare inte lämnar viss angiven information, så ska marknadsföringslagen tillämpas med undantag av bestämmelserna i 29–36 §§ om marknadsstörningsavgift. Vidare föreskrivs att den aktuella informationen ska anses vara väsentlig enligt 10 § tredje stycket marknadsföringslagen, vilket har betydelse för möjligheten att ingripa mot överträdelser. 21Europaparlamentets och rådets direktiv /11/EU av om alternativ tvistlösning vid konsumenttvister och om ändring av förordning (EG) nr 2006/2004 och direktiv /22/EG. 22Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 524/2013 av om tvistlösning online vid konsumenttvister och om ändring av förordning (EG) nr 2006/2004 och direktiv /22/EG. 23Europaparlamentets och rådets direktiv /92/EU av om jämförbarhet för avgifter som avser betalkonto, byte av betalkonto och tillgång till betalkonto med grundläggande funktioner. 24I promemorian Möjlighet för värdepappersföretag i tredjeland att tillhandahålla tjänster utan krav på tillstånd och vissa betaltjänstfrågor (Fi2018/03686/V) föreslås ändringar i betaltjänstlagen. 25Europaparlamentets och rådets direktiv (EU) 2015/2302 av om paketresor och sammanlänkade researrangemang, om ändring av förordning (EG) nr 2006/2004 och och rådets direktiv /83/EU samt om upphävande av rådets direktiv /314/EEG. Allmänt om behovet av ändringar Bestämmelserna är nästan uteslutande placerade under rubriken vid utebliven information eller någon variant av denna rubrik. En avgörande fråga för övervägandena är vad hänvisningen i dessa lagar till marknadsföringslagen egentligen innebär. Ordalydelsen av såväl de aktuella bestämmelserna som rubrikerna kan ge intrycket att marknadsföringslagen blir tillämplig först när det står klart att näringsidkaren inte har lämnat viss information. En strikt bokstavlig tolkning skulle därmed innebära att marknadsföringslagens bestämmelser om upplysningsskyldighet etc. inte skulle vara tillämpliga för att utreda om en näringsidkare brustit i informationsskyldigheten. I förarbetena till flera av de aktuella bestämmelserna sägs också att hänvisningen innebär att sanktionssystemet i marknadsföringslagen ska tillämpas om näringsidkaren inte lämnar viss information (se t.ex. prop. 2010/11:85 s. 73 f., prop. 2013/14:15 s. 64 och prop. 2017/18:77 s. 298 f.). Enligt utredningens bedömning finns det emellertid skäl som talar för att lagstiftningen inte ska ges en så inskränkt tolkning. Först och främst hänvisar de aktuella bestämmelserna i lagarna i princip till marknadsföringslagen i dess helhet. Undantag görs endast för marknadsstörningsavgift. Vidare finns det uttalanden i förarbetena som ger stöd för att marknadsföringslagen blir tillämplig redan vid misstanke om en överträdelse. Vid införandet av e-handelslagen framhölls att hänvisningen till marknadsföringslagen innebär att det gäller viss upplysningsskyldighet för näringsidkaren (se prop. 2001/02:150 s. 119). Ytterligare stöd för att bestämmelserna ska ges en vidare tolkning finns i förarbetena till den tidigare prisinformationslagen (1991:601). Där framhålls att näringsidkare är skyldiga att på anmaning av KO komma in med yttrande eller upplysningar i ett ärende som rör informationsplikten (se prop. 1990/91:171 s. 33). En sådan bredare tolkning framstår sakligt sett som den mest rimliga och uppfyller bäst ändamålet med lagstiftningen. Såvitt utredningen kan bedöma får denna tolkning också anses vedertagen i praxis, trots det intryck lagtexten kan ge. Slutsatsen är därför att de ändringar som görs i marknadsföringslagen automatiskt får fullt genomslag beträffande de lagar som hänvisar till marknadsföringslagen, såvida inget undantag föreslås. Hänvisningen i respektive lag avser i princip hela marknadsföringslagen. De befogenheter som utredningen har att överväga är Allmänt om behovet av ändringar inte av sådan karaktär att det finns skäl att ompröva detta ställningstagande. Därmed saknas det primärt behov av att särskilt överväga ändringar i dessa lagar, i vart fall såvitt gäller näringsidkarens skyldighet att lämna information. Som framgår innehåller de redovisade lagarna även bestämmelser av civilrättslig karaktär, som en enskild konsument kan åberopa mot näringsidkaren. EU-förordningen tar sikte på överträdelser som rör det kollektiva konsumentintresset. Detta innebär att överträdelser där en enstaka konsument har drabbats genom att näringsidkaren brutit mot en civilrättslig regel inte står i fokus. nämns i skäl 13 i förordningen, i fråga om befogenheten att göra testköp, att ett testköp kan ske för att upptäcka överträdelser som omfattas av förordningen, såsom vägran att respektera konsumentens ångerrätt vid distansavtal. Det är inte helt klart vad som avses med denna skrivning. Enligt utredningens mening är en rimlig tolkning av förordningen att enstaka överträdelser mot en civilrättslig regel i princip får anses falla utanför dess tillämpningsområde. Däremot kan överträdelser mot civilrättsliga regler omfattas, om de upprepas och drabbar konsumenternas kollektiva intressen. Enligt svensk rätt torde ett sådant upprepat åsidosättande av konsumenternas civilrättsliga rättigheter, som följer av den konsumentskyddande lagstiftningen som redovisas i detta avsnitt, kunna angripas av KO med stöd av antingen marknadsföringslagen eller avtalsvillkorslagen. Definitionen av begreppet marknadsföring i marknadsföringslagen är nämligen bred (se 3 §). Även avtalsvillkorslagen har ett brett tillämpningsområde. I 3 § i den lagen finns en marknadsrättslig generalklausul som gör det möjligt att under vissa förutsättningar meddela förbud mot oskäliga avtalsvillkor. Med stöd av bestämmelsen kan avtalsvillkor som avviker från tvingande rättsregler förbjudas (se prop. 1994/95:17 s. 90). Också avtalsvillkor som strider mot dispositiva regler kan angripas, under förutsättning att avvikelsen leder till att avtalsvillkoret får anses oskäligt. Ingripande kan även ske mot avtalsvillkor som är oklara. Utredningen vill i detta sammanhang lyfta en fråga där man kan ha olika uppfattning om behovet av reglering för att uppfylla EU- förordningen. Utöver bestämmelser som anger att marknadsföringslagen ska tillämpas om en näringsidkare underlåter att lämna information eller som är av civilrättslig karaktär, finns det i en del av Allmänt om behovet av ändringar lagarna vissa bestämmelser som i någon mån är av annat slag. Som ett typexempel kan nämnas kravet på kreditprövning enligt konsumentkreditlagen. Även här gör utredningen för sin del bedömningen att upprepade överträdelser mot bestämmelser av detta slag kan angripas med stöd av marknadsföringslagen, eller ibland avtalsvillkorslagen, varför några särskilda regler inte är nödvändiga för att förordningen ska få ett effektivt genomslag. Men utredningens bedömning kan diskuteras. Om man anser att marknadsföringslagen och avtalsvillkorslagen inte kan tillämpas på detta sätt, måste ytterligare lagändringar övervägas för att ta hand om dessa speciella konsumentskyddande bestämmelser. Det som i så fall behöver övervägas är ändringar, t.ex. i konsumentkreditlagen, för att tillgodose förordningens bestämmelser om utrednings- och tillsynsbefogenheter. Genom resegarantilagen (2018:1218) införlivas reglerna om resenärers skydd vid obestånd i direktivet om paketresor och sammanlänkade researrangemang (punkten 25 i bilagan). Resegarantin ska säkerställa att de betalningar som görs för resan betalas tillbaka till resenären i den utsträckning resan inte genomförs till följd av insolvens hos arrangören. Den som är arrangör av en paketresa är skyldig att, innan resan erbjuds till försäljning, se till att paketresan omfattas av en godkänd resegaranti. Att marknadsföra resor i strid med resegarantilagen, dvs. utan ställd säkerhet, kan skapa ett oriktigt intryck av laglighet och förfarandet har ansetts otillbörligt (se t.ex. MD 2009:3 och MD 2009:17). I den nya resegarantilagen har den tidigare gällande straffsanktionen bytts ut mot en administrativ sanktionsavgift (se 24 §). Enligt utredningens uppfattning bör denna omständighet inte påverka bedömningen av om förfarandet är otillbörligt. Slutsatsen är att den marknadsföringsrättsliga dimensionen av att saluföra paketresor utan att resegaranti har ordnats kan angripas med stöd av marknadsföringslagens regelverk. De ändringar som utredningen ska överväga i det sammanhanget kommer automatiskt att få genomslag här. Resegarantilagen reglerar förhållandet mellan det allmänna och olika reseaktörer (se SOU 2016:84 s. 149 f.) Den innehåller i 19– Allmänt om behovet av ändringar 23 §§ bestämmelser om tillsyn. Kammarkollegiet utövar tillsyn över lagen och får bl.a. förelägga näringsidkaren att fullgöra sin skyldighet att se till att resegaranti ordnas. Mot bakgrund av resegarantilagens offentligrättsliga karaktär och då KO på marknadsrättslig väg kan ingripa mot en näringsidkare som saluför resor utan att ordna resegaranti, bedömer utredningen att det inte är nödvändigt att överväga om det finns behov av ändringar i resegarantilagen. Enligt portabilitetsförordningen26 (punkten 26 i bilagan) är en tjänsteleverantör skyldig att ordna så att en konsument kan ta med sig en köpt eller abonnerad innehållstjänst på internet över gränserna. Det har i annat sammanhang analyserats om svensk lagstiftning behöver anpassas eller kompletteras för att förordningen ska kunna tillämpas (se , faktapromemoria 2015/16:FPM38). Någon nationell lagstiftning som tar sikte på gränsöverskridande portabilitet finns inte, men enligt avtalsvillkorslagen kan en näringsidkare förbjudas att använda ett avtalsvillkor som är oskäligt mot konsumenten. Såvitt utredningen känner till kommer portabilitetsförordningen inte att kompletteras i svensk rätt. Enligt utredningens bedömning torde avtalsvillkor som förhindrar gränsöverskridande portabilitet kunna angripas av KO med stöd av avtalsvillkorslagen. De kompletteringar som utredningen ska överväga i den lagen kommer automatiskt att få genomslag för portabilitetsförordningen. Vidare torde underlåtenhet av näringsidkaren att tillhandahålla viss information kunna angripas med stöd av marknadsföringslagen. Några ytterligare överväganden med anledning av portabilitetsförordningen bedöms inte nödvändiga. 26Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2017/1128 av om gränsöverskridande portabilitet för innehållstjänster online på den inre marknaden. Allmänt om behovet av ändringar Artikel 20 i tjänstedirektivet27 (punkten 12 i bilagan) innehåller principen om icke-diskriminering. Enligt artikeln ska medlemsstaterna se till att de allmänna villkoren för tillträde till en tjänst som tjänsteleverantören tillhandahåller allmänheten inte innehåller diskriminerande bestämmelser som grundar sig på tjänstemottagarens nationalitet eller bosättningsort, dock utan att utesluta möjligheten att införa skillnader i villkoren när dessa är direkt motiverade av objektiva faktorer. Principen om icke-diskriminering återges i 20 § lagen (2009:1079) om tjänster på den inre marknaden. I författningskommentaren till den paragrafen hänvisas till avtalsvillkorslagens marknadsrättsliga sanktioner mot erbjudande av oskäliga avtalsvillkor (se prop. 2008/09:187 s. 187). De kompletteringar som utredningen ska överväga beträffande avtalsvillkorslagen kommer således automatiskt att få genomslag beträffande lagen om tjänster på den inre marknaden. I skäl 4 till geoblockeringsförordningen28 (punkten 27 i bilagan) förklaras att artikel 20 i tjänstedirektivet inte har haft full verkan när det gäller att bekämpa diskriminering. Syftet med förordningen är att bidra till en väl fungerande inre marknad genom att förhindra omotiverad s.k. geoblockering och andra former av diskriminering, som direkt eller indirekt grundar sig på kunders nationalitet, bosättningsort eller etableringsort. Med geoblockering avses den situationen att en näringsidkare som bedriver näringsverksamhet i en medlemsstat blockerar eller begränsar åtkomsten till sina webbplatser och liknande för kunder från andra medlemsstater. Ett annat fall av geoblockering är när en näringsidkare tillämpar andra allmänna villkor för åtkomst till sina varor och tjänster för kunder från andra medlemsstater. har antagit en lag med kompletterande bestämmelser till EU:s geoblockeringsförordning som träder i kraft den Enligt lagen ska den eller de myndigheter som regeringen bestämmer stödja och kontrollera att EU:s geoblockeringsförordning följs. En näringsidkare som har brutit mot förordningens 27Europaparlamentets och rådets direktiv /123/EG av om tjänster på den inre marknaden. 28Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2018/302 av om åtgärder mot omotiverad geoblockering och andra former av diskriminering på grund av kunders nationalitet, bosättningsort eller etableringsort på den inre marknaden och om ändring av förordningarna (EG) nr 2006/2004 och (EU) 2017/2394 samt direktiv /22/EG. Allmänt om behovet av ändringar bestämmelser om åtkomst till webbplatser och liknande, åtkomst till varor eller tjänster eller förbud mot diskriminering av skäl som rör betalning ska åläggas att betala en sanktionsavgift. I förarbetena konstateras att det inte finns någon myndighet som har ansvar för tillsyn på hela det område som geoblockeringsförordningen reglerar. Det bedömdes ändamålsenligt att får ansvara för att förordningen följs i de fall då kunden är en konsument. Något behov av att utse en särskild myndighet som ska vidta åtgärder mot diskriminering enbart av företag bedömdes inte finnas. (Se prop. 2018/19:26 s. 20 f.) Regeringen konstaterade vidare att geoblockeringsförordningen inte ställer upp något krav på att ansvaret för att förordningen genomförs på ett korrekt och verkningsfullt sätt utövas genom regelrätt tillsyn. Vidare noterades att EU:s nya konsumentskyddsförordning har antagits och att denna utredning har fått i uppdrag att utarbeta de författningsförslag som behövs för att komplettera den förordningen. De utrednings- och tillsynsbefogenheter som följer av konsumentskyddsförordningen kommer att vara tillämpliga även vid överträdelser av geoblockeringsförordningen, när kunden är en konsument. Regeringen bedömde därför att det inte bör införas några särskilda bestämmelser om befogenheter vid tillsyn eftersom ändamålsenliga verktyg för tillsyn kommer att finnas på plats vid ikraftträdandet av konsumentskyddsförordningen. (Se a. prop. s. 22 f.) Enligt utredningens bedömning får avtalsvillkor som strider mot geoblockeringsförordningen anses oskäliga. KO kan ingripa mot en sådan överträdelse med stöd av avtalsvillkorslagen. När det gäller vissa andra överträdelser mot geoblockeringsförordningen som handlar om att blockera eller begränsa åtkomsten till webbplatser och liknande kan det råda viss tvekan om ett sådant agerande utgör en marknadsföringsåtgärd. Mot bakgrund av den breda definitionen av marknadsföring gör utredningen bedömningen att så är fallet. KO kan därmed ingripa mot sådana överträdelser med stöd av marknadsföringslagen. Det behövs därmed inte göras ändringar i lagen med kompletterande bestämmelser till EU:s geoblockeringsförordning. Denna slutsats är dock inte given. Om bedömningen skulle göras att marknadsföringslagen inte kan tillämpas vid t.ex. otillåten blockering, måste det övervägas ändringar i lagen med kompletterande bestämmelser till EU:s geoblockeringsförordning. Det skulle då vara Allmänt om behovet av ändringar nödvändigt att utse vilken myndighet som ska utöva tillsyn över att geoblockeringsförordningen följs, i fråga om överträdelser som drabbar en kund som är konsument. I lagen skulle det även behöva tas in en reglering av utrednings- och tillsynsbefogenheter, däribland rätten att få upplysningar och genomföra inspektion och testköp. Vidare skulle det vara nödvändigt att införa en möjlighet att vid vite, och även interimistiskt, kunna förbjuda näringsidkaren att fortsätta med det lagstridiga agerandet. Däremot lär det knappast finnas behov av varningsmeddelande. Men som sagt bedömer utredningen att dessa ändringar inte är nödvändiga eftersom KO enligt utredningens uppfattning kommer att ha möjlighet att ingripa mot överträdelser mot geoblockeringsförordningen med stöd av antingen avtalsvillkorslagen eller marknadsföringslagen. Direktivet om audiovisuella medietjänster Direktivet om audiovisuella medietjänster29(punkten 17 i bilagan) reglerar tv-sändningar och beställ-tv. Radio- och tv-lagen (2010:696) genomför delvis direktivet. Artiklarna 9–11 och 19–26 innehåller bestämmelser om krav på audiovisuella kommersiella meddelanden, om reklam avseende tobak, alkohol och medicinsk behandling och om sponsring och produktplacering. Ett direktiv med ändringar av direktivet om audiovisuella medietjänster30 har antagits. En särskild utredare har fått i uppdrag att föreslå de författningsändringar och andra åtgärder som behövs för att genomföra direktivet. Uppdraget ska redovisas . Marknadsföringslagen gäller oavsett vilket medium som används. Detta innebär att KO kan angripa otillbörlig marknadsföring i tvsändningar eller beställ-tv med stöd av den lagen. Även överträdelser mot förbudet mot marknadsföring av alkohol och tobak kan angripas av KO som otillbörlig marknadsföring. För marknadsföring av medicinska produkter, se nedan om läkemedelslagen. 29Europaparlamentets och rådets direktiv /13/EU av om samordning av vissa bestämmelser som fastställs i medlemsstaternas lagar och andra författningar om tillhandahållande av audiovisuella medietjänster. 30Europaparlamentets och rådets direktiv (EU) 2018/1808 av om ändring av direktiv /13/EU om samordning av vissa bestämmelser som fastställs i medlemsstaternas lagar och andra författningar om tillhandahållande av audiovisuella medietjänster (direktivet om audiovisuella medietjänster), mot bakgrund av ändrade marknadsförhållanden. Allmänt om behovet av ändringar och tv övervakar genom granskning i efterhand om program står i överensstämmelse med radio- och tv-lagen. Med beaktande av tillsynens karaktär och vad den avser gör utredningen bedömningen att det inte kan anses motiverat att ges befogenheter enligt EU-förordningen. Även Justitiekanslern och Myndigheten för press, radio och tv har ett visst tillsynsansvar enligt radio- och tv-lagen. Såvitt utredningen kan bedöma aktualiseras inte dessa myndigheters tillsyn när det gäller de artiklar i direktivet som omfattas av EU-förordningens tillämpningsområde. Som framgår av redovisningen tillämpas marknadsföringslagen vid underlåtenheten att lämna viss information enligt betaltjänstlagen. Beträffande resterande bestämmelser i 4 a kap. utövar tillsyn (se 8 kap. 1 §). Utredningen behöver överväga behov av ändringar när det gäller tillsynen av dessa bestämmelser. Artiklarna 10, 11, 13–18, 21–23, kapitel 10 och bilagorna I och II i bolånedirektivet31 (punkten 23 i bilagan) är huvudsakligen genomförda dels med ändringar i konsumentkreditlagen, dels med den nya, näringsrättsliga lagen (2016:1024) om verksamhet med bostadskrediter. Lagen innehåller bl.a. bestämmelser om rådgivning, oberoende kreditförmedling, riktlinjer för utlåning och dokumentation. har tillsyn över lagen (se 5 kap. 2 §). Utredningen behöver överväga om det finns behov av att komplettera tillsynsbestämmelserna i lagen för att leva upp till EU-förordningen. Artiklarna 86–100 i direktivet om upprättande av gemenskapsregler för humanläkemedel32 (punkten 5 i bilagan) innehåller en detaljerad reglering av marknadsföring av humanläkemedel. I direktivet finns bl.a. bestämmelser om förbud mot marknadsföring av läkemedel 31Europaparlamentets och rådets direktiv /17/EU av om konsumentkreditavtal som avser bostadsfastighet och om ändring av direktiven /48/EG och 2013/36/EU och förordning (EU) nr 1093/2010. 32Europaparlamentets och rådets direktiv /83/EG av om upprättande av gemenskapsregler för humanläkemedel. Allmänt om behovet av ändringar som inte är godkända för försäljning och bestämmelser om hur läkemedelsreklam ska vara utformad. Direktivet införlivades genom ändringar läkemedelslag och genom föreskrifter av .