sou · H7B338 · 2019-07-15 00:00:00 — 36Processlagberedningens betänkande Förslag till rättegångsbalk, SOU 1938:44 s. 380 f. 37Hans Danelius, Mänskliga rättigheter i europeisk praxis. En kommentar till Europakonventio- nen om de mänskliga rättigheterna, femte upplagan 2015, s. 301 och , Förklar- ingsbördan i brottmål och dess förenlighet med oskyldighetspresumtionen, SvJT 2017 s. 653. Ett ökat partsinflytande i brottmål om en försvarare har varit närvarande eller om den misstänkte har haft möjlighet att rådgöra med en försvarare.38 Passivitet kan tillmätas ett bevisvärde Rätten för en misstänkt eller tilltalad person att vägra lämna belast- ande uppgifter till myndigheterna hindrar inte att rätten vid sin bevisvärdering kan dra slutsatser av den misstänktes vägran att uttala sig eller i övrigt av det sätt på vilket den misstänkte valt att försvara sig.39 har i några fall lagt ett visst bevisvärde vid den tilltalades passivitet. Domstolen har därvid slagit fast att rätten till tystnad inte är absolut.40 Det kan, enligt domstolen, inte sägas att en tilltalads beslut att vara tyst genom hela det straffrättsliga förfar- andet ska vara utan följder för honom eller henne när domstolens värderar bevisningen. Domstolen har utgått från att betydelsen av den tilltalades tystnad får prövas i fall till fall med hänsyn till om- ständigheterna. Eftersom rätten att inte uttala sig och rätten att inte anklaga sig själv är grundläggande aspekter av rätten till en rättvis rättegång krävs det enligt domstolen särskild försiktighet vid be- dömningen av om en vägran att uttala sig kan läggas en tilltalad till last som en negativ omständighet vid bevisprövningen. Om åklaga- ren har presenterat bevisning som är så stark att den kräver en för- som den tilltalade borde kunna lämna kan tystnaden exem- pelvis tillmätas ett bevisvärde. Domstolen tycks vid sin bedömning även fästa vikt vid att det funnits annan viktig bevisning som talat mot den tilltalade och att därför det faktum att den tilltalade tigit bara varit en av flera besvärande omständigheter.41 En av de domar som exemplifierar det sagda har sammanfattats enligt följande.42 hade påträffats i ett hus på där en person hade hållits in- spärrad, och han vägrade att uttala sig om anledningen till att han hade befunnit sig på denna plats. Vid den följande rättegången mot honom för medverkan till olaga frihetsberövande vägrade han också att avge vittnesmål i egen sak. Enligt särskilda på gällande bestämmelser var det tillåtet att dra för en tilltalad negativa 38Europadomstolens dom i målet Kolesnik mot . 39Hans Danelius, Mänskliga rättigheter i europeisk praxis. En kommentar till Europakonventio- nen om de mänskliga rättigheterna, femte upplagan 2015, s. 302. 40Europadomstolens dom i målet mot . 41Europadomstolens dom i målet mot . 42Hans Danelius, Mänskliga rättigheter i europeisk praxis. En kommentar till Europakonventio- nen om de mänskliga rättigheterna, femte upplagan 2015, s. 302, referat av dom i målet mot . Ett ökat partsinflytande i brottmål slutsatser av dennes vägran att uttala sig i en sådan situation. framhöll att inte hade tvingats uttala sig och inte hade bestraffats för sin vägran att uttala sig. Indicierna mot honom var emellertid så starka att det inte varit orimligt att tolka hans vägran att förklara sin närvaro i huset som ett ytterligare element till stöd för att han varit inblandad i brottet. Artikel 6:1 hade således inte kränkts. Vad gäller behovet av säkerhetsåtgärder för att förhindra att en till- talads tystnad används på ett orättfärdigt sätt har domstolen i kon- staterat att närvaron av en försvarare har en särskild betydelse för att garantera att de misstänkta inte behövt känna ett tvång att yttra sig.43 Förekomsten av det indirekta tvång att yttra sig som det kan inne- bära att låta tystnad i huvudsak kvarstå som oförklarad har inte an- setts vara i strid med en rättvis rättegång enligt . Underlåter en part att enligt rättens beslut infinna sig vid rätten eller annars fullgöra något i rättegången eller att besvara för utred- ningen framställd fråga ska rätten, med hänsyn tagen till omständig- heterna i det enskilda fallet, pröva vilken verkan detta ska ha som bevis (35 kap. 4 § RB). Att den tilltalades agerande under rättegången, sär- skilt underlåtenhet att besvara framställda frågor, på det beskrivna sättet ska tillmätas betydelse i bevishänseende följer av principen om fri bevisprövning. Den tilltalades tystnad kan inte ensam användas som bevis för hans eller hennes skuld. Det är alltid åklagaren som måste prestera tillräcklig bevisning för att styrka brott. Den tilltalade är inte skyldig att på något sätt underlätta åklagarens uppgift. Men om exempelvis åklagaren lagt fram bevis om ett visst förhållande, så kan det i vissa fall ligga en förklaringsbörda på den tilltalade.44 Om den tilltalade underlåter att lägga fram motbevisning mot ett bevis- faktum som åklagaren har lagt fram kan underlåtenheten tillmätas ett värde såsom hjälpfaktum för att värdera åklagarens bevisfaktum. Även annan passivitet från den misstänkte eller tilltalade kan få be- visverkan. I lagstiftningsarbetet med att genomföra det s.k. oskuldspresum- tionsdirektivet i svensk rätt bedömde JO i sitt remissvar, tvärtemot den särskilda utredare som hade haft i uppdrag att lämna förslag om hur direktivet skulle genomföras, att bestämmelsen i rättegångs- balken om att en tilltalads underlåtenhet att medverka kan tillerkännas en viss betydelse i bevishänseende stod i strid med direktivet.45 JO 43Europadomstolens dom i målet Condron mot . 44Jfr Fitger m.fl., – en kommentar på internet, kommentaren till 35 kap. 4 § RB. 2017/18:58 s. 15 f. Ett ökat partsinflytande i brottmål framhöll att direktivet syftade till att ge den som utnyttjar sin rätt att tiga ett mer omfattande skydd än vad som följer av Europakon- ventionen och ansåg att frågan behövde belysas ytterligare. I likhet med ett flertal andra remissinstanser bedömde regeringen emellertid att direktivet snarare syftar till att genom gemensamma minimiregler förtydliga de skyldigheter medlemsländerna redan har. Det innebar att det enligt praxis är tillåtet med nationella be- stämmelser om bevisverkan av en misstänkts eller tilltalads passivitet, under förutsättning att rätten till en rättvis rättegång och oskulds- presumtionen respekteras. Regeringen gjorde därför bedömningen att bestämmelsen i 34 kap. 4 § RB inte står i strid med vare sig direk- tivet eller konventionen. Strafflindring på grund av medverkan till utredning av egen brottslighet infördes en ny strafflindringsgrund i som tar sikte på tilltalade som har medverkat till utredning av egen brotts- lighet (29 kap. 5 § första stycket 5 BrB). Bestämmelsen innebär att en tilltalad som lämnat uppgifter som är av väsentlig betydelse för utredningen av det egna brottet kan få ett kortare straff än vad som annars skulle ha blivit fallet. Det krävs i dessa fall, uttalades det i förarbetena, att den tilltalades medverkan ska ha varit av viss dignitet för att strafflindring ska kom- ma i fråga.46 De uppgifter som lämnats ska ha lett till att utredningen i något väsentligt avseende påskyndats eller underlättats. Detta bör normalt, sades det, innefatta att den tilltalade lämnat en utförlig redo- görelse för omständigheterna kring brottet eller lämnat andra upp- gifter som är till gagn för utredningen. I ett mål om ekonomisk brotts- lighet kan det, angavs det vidare, t.ex. röra sig om en redogörelse för olika transaktioner. Andra exempel kan vara att den tilltalade lämnat uppgifter om kontakter som han eller hon har haft, pekat ut personer som kunnat lämna upplysningar om olika förhållanden eller anvisat platser av betydelse för utredningen av brottet. Det bör däremot inte enligt uttalandena i förarbetena komma i fråga att tillämpa strafflind- ringsgrunden när en gärningsman har blivit tagen på bar gärning eller när den tilltalade erkänt efter att utredningen har nått så långt att det 2014/15:37 s. 38. Ett ökat partsinflytande i brottmål redan föreligger övertygande bevisning om hans eller hennes skuld. Ett erkännande är i sig varken en nödvändig eller tillräcklig förut- sättning för strafflindring enligt bestämmelsen. Den tilltalade kan medverka i utredningen på ett relevant sätt utan att erkänna något brott. Även om den tilltalade förnekar brott bör strafflindring kunna komma i fråga om den tilltalade genom att lämna uppgifter av väsentlig betydelse för utredningen har bidragit till att klarlägga de faktiska omständigheterna kring brottet. Inte heller i situationen då den tilltalade erkänner endast delar av en gärning bör möjligheten till strafflindring vara utesluten. Om den tilltalade erkänt vissa gärningar men inte andra bör utgångspunkten vara att en separat bedömning görs för varje brott. Motsatsvis gäller att ett blankt erkännande inte är tillräckligt. Om den tilltalades medverkan är av en sådan omfattning att en nedsättning av straffet kommer i fråga bör det normalt sett ske en relativt påtaglig justering av straffet.47 På så sätt kan, påpekades i för- arbetena, strafflindringen fungera som ett incitament för den miss- tänkte att medverka till utredningen av den egna brottsligheten. En utgångspunkt vid bedömningen bör enligt förarbetsuttalandena vara att nedsättningen ska stå i proportion till framför allt graden av med- verkan och brottets straffvärde. Det bedömdes inte möjligt att när- mare precisera hur stor nedsättningen ska vara i det enskilda fallet. Frågan ska avgöras med beaktande av samtliga omständigheter, vilka kan variera från fall till fall. I situationer då det är fråga om ett brott med högt straffvärde och den tilltalade har medverkat i stor utsträck- ning kan det alltså bli fråga om en omfattande nedsättning, sett eller till och med år. Om det med hänsyn till före- komsten av billighetsskäl är uppenbart oskäligt att döma till påföljd får rätten meddela påföljdseftergift (29 kap. 6 § BrB). Som motiv för att införa en strafflindringsgrund som avsåg miss- tänktas utredningsmedverkan angavs bl.a. att det faktum att en miss- tänkt gärningsman medverkar till utredningen av det egna brottet och därigenom bidrar till att händelseförloppet klargörs kan anses ge uttryck för ett ansvarstagande hos gärningsmannen.48 Det bedömdes vara ett beteende som kan anses positivt och föredömligt genom att det markerar en vilja att klara upp och ställa till rätta efter sig och att 2014/15:37 s. 39, NJA 2010 s. 592. 2014/15:37 s. 18. Ett ökat partsinflytande i brottmål gärningsmannen tar avstånd från den brottsliga gärningen. En ord- ning som uppmuntrar ett sådant beteende anses indirekt kunna bidra till att främja respekten för rättsväsendet. I förarbetena lyftes vidare fram att en ordning som erbjuder straff- lindring för den som medverkar vid utredningen av egen brottslighet kan bidra till en effektivare utrednings- och lagföringsprocess och att resurser för utredning av annan brottslighet därmed kan fri- göras.49 Det framhölls att strafflindringsgrunden skulle utgöra ett tydligt incitament för en misstänkt person att medverka vid utred- ningen av det egna brottet.50 Det kan i sin tur, sades det, bidra till mer effektiva brottsutredningar och därmed leda till resursbespar- ingar. Lagföring bedömdes också kunna ske snabbare. Snabbhet kon- staterades generellt sett ha ett betydande kriminalpolitiskt värde eftersom sambandet mellan brott och påföljd blir starkare ju kortare tidsavståndet är mellan dem. I allmänhet blir också brottsutredning- ar allt svårare att genomföra ju som har förflutit efter brottet, konstaterade regeringen. Att förundersökning och lagföring kan ske på ett mer effektivt sätt bedömdes också kunna antas med- föra en ökad tilltro till rättsväsendet från allmänhetens sida. Slutligen bedömdes en snabb lagföring kunna medföra fördelar även ur ett brottsofferperspektiv. För ett brottsoffer sades det vara av stor bety- delse, inte minst för möjligheten att bearbeta upplevelsen av brottet, att utredning och lagföring sker så tätt inpå brottet som möjligt. En snabbare lagföring innebär också att de ekonomiska anspråk som kan finnas från brottsoffrets sida med anledning av gärningen behand- las snabbare. Särskilt om praxis för strafflindring vid utredningsmedverkan presenterade en kartläggning över tillämpning- en av den då nya bestämmelsen om strafflindring vid utrednings- medverkan i en rapport år 2016.51 Rapporten grundade sig på en kartläggning av 35 domar som meddelats till och med samt på informationsinhämtning från åklagare och advokater. 2014/15:37 s. 14. 2014/15:37 s. 18. 51Rapporten vid medverkan till utredning av egen brottslighet. En kartläggning, Utvecklingscentrum , . Ett ökat partsinflytande i brottmål Av kartläggningen framgår bl.a. att bestämmelserna om strafflind- ring vid utredningsmedverkan hade tillämpats vid skilda typer av brott och vid såväl allvarlig som mindre allvarlig brottslighet. De uppgifter som hade lett till strafflindring var av varierande slag. Den genomsnittliga strafflindringen vid tillämpning av bestämmelsen upp- gick till . Det konstaterades vara vanligt att bestäm- melsen hade tillämpats tillsammans med andra s.k. billighetsskäl och förmildrande omständigheter. Bestämmelsen hade så långt efter ikraft- trädandet av allt att döma tillämpats i linje med uttalandena i förarbe- tena. Åklagare hade uttryckt sig vara positivt inställda till bestäm- melsen och ansett att den kunde bidra till effektivare utredningar och kortare handläggningstider. Åklagarna ansåg dock att bestäm- melsen måste bli mer känd för att kunna få genomslag. Det stora flertalet av åklagarna hade uttryckt uppfattningen att åklagaren nor- malt inte bör ta initiativ till att lämna information om bestämmelsen. En majoritet av åklagarna ansåg att det borde framgå av förundersök- ningsprotokollet om information lämnats om bestämmelsen, medan andra åklagare var av motsatt uppfattning. Majoriteten av åklagarna var av uppfattningen att utredningsläget då den misstänkte lämnar uppgifter framgår av förundersökningsprotokollet och att någon särskild dokumentation normalt inte krävdes. Många av åklagarna ansåg att det inte behövde dokumenteras särskilt vad den miss- tänktes uppgifter resulterat i, medan några åklagare hade uppfatt- ningen att dessa uppgifter borde dokumenteras särskilt i en prome- moria. Om uppgifterna dokumenterades särskilt ansåg flertalet av åklagarna att promemorian endast borde beskriva de faktiska om- ständigheterna och inte innehålla värderingar. De flesta av åklagarna ansåg att åklagarens uppfattning om strafflindring inte borde anges i stämningsansökan. Det stora flertalet av åklagarna ansåg att det under sakframställningen borde redogöras för de faktiska omstän- digheter som kan föranleda strafflindring, men att värderingen av uppgifterna borde anstå till slutanförandet. Att tillämpningen av strafflindringsgrunden vid utredningsmed- verkan tycks ha varit relativt begränsad sedan regleringen infördes bekräftas av statistik som tagit fram för utredning- ens räkning. Av statistiken framgår att antalet domar som angett strafflindringsgrunden i domslutet har understigit 100 –2018. Ett ökat partsinflytande i brottmål Strafflindring vid medverkan till utredning av annans brottslighet enbart med hänvisning till billighetsskäl HD har i ett avgörande gett en tilltalad ett lägre straff än brottets straffvärde motiverade efter att den tilltalade hade av- slöjat sina medbrottslingar.52 HD hänvisade till ett förarbetsuttal- ande om att den tilltalades medverkan till utredning av andras brott helt undantagsvis skulle kunna anses motivera ett lägre straff53 och bedömde att det kan finnas ett snävt begränsat utrymme för att inom ramen för nuvarande lagstiftning vid straffmätningen beakta att en gärningsman har avslöjat sina medbrottslingar. HD underströk dock att nuvarande reglering om strafflindring handlar om billighetshänsyn och att en tillämpning som innebär att en strafflindring motiveras enbart av samhällets intresse av att brott utreds inte är förenlig med den nuvarande regleringen. Den om- ständigheten att en av de tilltalade i det aktuella målet lämnat upp- gifter som bidragit till att övriga tilltalade i målet kunnat lagföras och dömas utgjorde alltså inte i sig skäl för strafflindring. Däremot kon- staterade domstolen att det i målet fanns ett klart samband mellan det faktum att den tilltalade hade lämnat uppgifter om sina med- brottslingar och att han skulle komma att leva under hot om allvarliga repressalier vilket påtagligt skulle inskränka hans möjligheter att leva ett normalt liv. HD bedömde att det skulle vara obilligt om dessa allvarliga följder inte kunde räknas den tillta- lade till godo vid påföljdsbestämningen (jfr 29 kap. 5 § första stycket 8 BrB). Det ansågs därför i det enskilda fallet föreligga en sådan undantagssituation som utgjorde skäl för ett lindrigare straff. 4.3.10Muntlighet, omedelbarhet, koncentration och bevisomedelbarhet Skillnaden mellan en muntlig och en skriftlig process avgörs inte av huruvida endast muntlig eller endast skriftlig kommunikation får an- vändas i rättegången. Skillnaden består i stället i att rätten i en muntlig 52NJA 2009 s. 599. 1987/88:120 s. 91 f. Ett ökat partsinflytande i brottmål process grundar sitt avgörande enbart på det som förekommit munt- ligen vid rättegången medan avgörandena i en skriftlig process grun- dar sig på skriftligt material.54 Inför övergången till en muntlig och omedelbar rättegångsord- ning konstaterades det i förarbetena till att en för- utsättning är hela förhandlingen genomförs vid ett enda tillfälle så att rättens ledamöter ska kunna minnas vad som förekommit under förhandlingen.55 Det angavs att ett muntligt förfarande bereder en säkrare, tillförlitligare och fullständigare grund för målets prövning än ett skriftligt.56 Detta ansågs i sin tur ge en ökad garanti för ett materiellt riktigt avgörande. Det uppgavs vidare att det bara är vid en muntlig process som lekmannadomares deltagande kan bli av verklig betydelse eftersom en lekman bedömdes ha stora svårigheter att ta till sig skriftliga inlagor i ett mål. Redan inför ikraftträdande framhölls det dock, att eftersom muntlighet enbart är en metod för att åstadkomma en god rättegång är det naturligt att den får vika så snart övervägande prak- tiska skäl talar mot dess tillämpning.57 Det anmärktes att det i varje muntlig ordning förekommer sådana avvikelser, bl.a. motiverade av de svårigheter att föra bevisning inför rätten som kan uppstå t.ex. om ett vittne är sjukt eller befinner sig utomlands. Kon- sekvent med denna hållning har principerna om muntlighet, omedel- barhet och koncentration försetts med flera undantag i . En redogörelse för nuvarande reglering av muntlighet, omedel- barhet, koncentration och bevisomedelbarhet finns i utredningens tidigare betänkande SOU 2017:98, kapitel 4. 54Processkommissionens betänkande Rättegångsväsendets ombildning, andra delen, Rättegången i brottmål, SOU 1926:32 s. 15. 55Processkommissionens betänkande Rättegångsväsendets ombildning, andra delen, Rättegången i brottmål, SOU 1926:32 s. 21. 56Processkommissionens betänkande Rättegångsväsendets ombildning, andra delen, Rättegången i brottmål, SOU 1926:32 s. 20. 57Processkommissionens betänkande Rättegångsväsendets ombildning, andra delen, Rättegången i brottmål, SOU 1926:32 s. 16. Ett ökat partsinflytande i brottmål 4.4Tydligare ramar för straffprocessen genom ett ökat partsinflytande över förundersökningar Vår bedömning: För att straffprocessens ramar ska kunna bestämmas på ett tydligare sätt under förundersökningen bör parternas val i högre grad tillåtas inverka på handläggningen av brottmålet. En sådan utveckling förutsätter att åklagare ges be- slutsbefogenheter om sådant som kan utgöra ett incitament för brottsmisstänkta att medverka i högre grad. Det handlar i första hand om utökade befogenheter för åklagare att besluta om be- gränsningar av brottmålen och om följderna av brott. En utgångspunkt vid överväganden om hur straffprocessens ramar kan bestämmas på ett tydligare sätt under förundersökningen är att reglerna som styr förundersökningsarbetet i princip är utformade som ett ramverk. Med några undantag, t.ex. i fråga om tvångsmedel och den misstänktes rätt till insyn, finns det inte några detaljerade bestämmelser om hur förundersökningar ska bedrivas. Regelverket medger att själva förundersökningsarbetet kan genomföras på olika sätt i olika fall. Skälet till att omfattningen av tvingande detaljregler- ing av åtgärderna under förundersökningar är så begränsad är att reg- lernas tillämpning måste kunna anpassas till handläggningen av olika typer av brottmål och olika typer av situationer. Att bestämmelserna är anpassningsbara har bedömts vara en förutsättning för att de ska vara ändamålsenliga. Något skäl för oss att frångå huvudprincipen om att i största möj- liga mån undvika detaljreglering av förundersökningsarbetet finns enligt vår mening inte. Att reglera tydligare hur förundersökningar ska genomföras skulle visserligen innebära att lagstiftaren på ett säk- rare sätt kunde styra genomslaget av en reform. Det måste emeller- tid, bedömer vi, även fortsättningsvis finnas ett utrymme för under- sökningsledaren att, inom ramen för myndighetens interna riktlinjer för arbetet, välja olika vägar att bedriva förundersökning på det sätt som passar omständigheterna i enskilda fall bäst. Att införa tving- ande bestämmelser om hur förundersökning ska bedrivas för att Ett ökat partsinflytande i brottmål straffprocessens ramar ska kunna bestämmas på ett tydligare sätt är mot den bakgrunden en olämplig väg. 4.4.2Ytterligare processverktyg i förundersökningsarbetet Möjligheter att lägga upp processen på ett delvis nytt sätt Det finns inte något utrymme i straffprocessen att tvinga en miss- tänkt att medverka i prövningen av brottsmisstankar som riktas mot honom eller henne. Den misstänktes passivitet kan inte processuellt bestraffas. Det betyder att det inte går att kräva av en misstänkt per- son vare sig att överhuvudtaget yttra sig eller att yttra sig . Misstänkta personer har enligt den uppfattning av inne- börden av en rättvis rättegång som vi har vidare alltid en formell möjlighet att ändra sig eller att komma med nya uppgifter. Att införa skyldigheter för misstänkta i fråga om åtgärder under förundersök- ningen för att straffprocessens ramar ska kunna bestämmas på ett tydligare sätt är alltså, enligt vår uppfattning, inte möjligt. De reformer vi överväger bygger i stället på att parterna tillhanda- hålls ytterligare valmöjligheter i förhållande till vad som gäller . Ambitionen är att utvidga den processuella verktygslådan. Om de regler vi föreslår tillämpas kommer ramarna för processen att kunna bestämmas tydligare än som är fallet . Avgörande för att en öns- kad utveckling som innebär att parterna i högre grad väljer att an- vända nya processverktyg för att påverka brottmålets vidare hand- läggning är att både åklagaren och den misstänkte uppfattar att det finns något att vinna med att använda verktygen. Om parterna inte ser några positiva effekter, utan i värsta fall tvärtom nackdelar, med att tillämpa verktygen kommer reformen inte att få genomslag. Ändamålsenliga verktyg för brottsbekämpande myndigheter För den part som leder förundersökningen eller för talan i domstol, ofta polis och åklagare, är det centralt att ha ändamålsenliga verktyg för att genomföra förundersökningsarbetet och föra bevisning. Om det införs verktyg som ger förbättrade förutsättningar i dessa avse- enden kommer verktygen att tillämpas. Det måste då finnas upp- Ett ökat partsinflytande i brottmål fattade fördelar för arbetet i form av framför allt frigörande av resur- ser, tidsvinster eller förbättrade möjligheter att säkra och föra bevis- ning. Överväganden om hur ett ökat inflytande för parten som leder förundersökning och för talan i domstol bör utformas handlar därför i stor utsträckning om ändamålsenlighet i förhållande till den uppgift som parten har i processen.