sou · H7B33d2 · 2019-01-30 00:00:00 — Här uppstår det frågetecken om hur detta förhåller sig till det statliga ansvaret för arbetsmarknadspolitiken, det vill säga om lagen ger kommunerna någon kompetensutvidgande befogenhet. Utredningen har inte funnit några rättsfall där lagens eventuella kompetensutvidgande funktion prövas. Däremot är det intressant att notera att bestämmelserna i lagen inte omnämns i rättsfall där det har varit fråga om kommunen har överskridit sina befogenheter när den har vidtagit åtgärder med syfte att förebygga arbetslöshet.23 Lagen har tolkats på vitt skilda sätt; från att den inte har någon praktisk betydelse för kommunernas möjligheter att ge arbetsmark- nadsstöd till att den ger en vidsträckt befogenhet på det arbetsmark- nadspolitiska området. Ett exempel på det senare är kommuner som 22Uppgifterna fanns inte med i den ursprungliga lydelsen utan flyttades över från arbets- marknadskungörelsen (1966:368). Den senare ersatte kungörelsen , som gällde vid tiden för arbetslöshetsnämndslagens ikraftträdande. 23RÅ 1993 ref. 98 hade en kommun beslutat att teckna borgen för ett privat bolag för att främja sysselsättningen i kommunen. Kammarrätten – vars dom Regeringsrätten fastställer – konstaterade att kommunalt stöd till enskild näringsidkare, i vart fall för att motverka arbets- löshet, inte kan godtas annat än i rena undantagsfall. Kommunen hade inte lyckats visa att stödåtgärden (borgensåtagandet) har sådan betydelse för motverkande av arbetslöshet inom kommunen att kravet på synnerliga skäl är uppfyllt. I RÅ 2000 ref. 1 fastställdes att krav på lokal finansiering för att erhålla medel ur inte medförde att det förelåg synnerliga skäl för att utge stöd till en enskild näringsidkare. Kammarrätten konstaterade att kommunen inte hade visat att dess borgensåtagande skulle ha sådan betydelse för sysselsätt- ningen och befolkningsutvecklingen i kommunen att det på denna grund kunde anses kom- petensenligt. Regeringsrätten fastställde kammarrättens dom. Tydligare ansvarsfördelning mellan stat och kommun tillhandahåller jobbsökarinsatser till personer som är anmälda hos Arbetsförmedlingen men inte uppbär försörjningsstöd. Då är det inte möjligt att luta sig mot befogenheten i SoL. Det kvarvarande alternativet är lagen om arbetslöshetsnämnd. Åt andra hållet anger i Ds 2008:66, förarbetena till befo- genhetslagen, att den ”allmänna begränsade kompetens” som följer av lagen om arbetslöshetsnämnd inte ger kommunerna befogenhet att inom ramen för arbetsmarknadspolitiska åtgärder kunna anordna aktiviteter för arbetslösa. av kommunerna har en särskild . I övriga kommuner är det kommunstyrelsen (), socialnämnden () eller utbildningsnämnden () som ansvarar för arbetsmarknadsinsatserna (SKL 2017). Detta visar dels att många kommuner inte har ansett det nödvändigt eller lämpligt att organisera arbetsmarknadsarbetet i en särskild nämnd. Det indikerar också att det kommunala arbetsmarknads- arbetet ligger nära framför allt socialpolitiken. Kommunerna har för övrigt en stor frihet i att inrätta de nämnder som de finner lämpligt. Det finns några få undantag, det vill säga nämnder som varje kommun är skyldiga att inrätta. Exempel på så- dana är kommunstyrelse, valnämnd, krisledningsnämnd, patient- nämnd och överförmyndarnämnd om ingen överförmyndare har ut- setts. Utredningen tror att en effektiv samverkan syftar till att uppnå synergier när olika myndigheter bidrar med sin specialistkompetens. Att en samverkan som innebär att båda parter kan bidra med samma typ av tjänst uppfyller inte detta syfte. Det finns risk att samverkan då i stället kommer att avse en förhandling mellan vilken myndighet som ska göra vad i ett specifikt fall. Kommunerna fyller en viktig funktion på arbetsmarknadspoli- tikens område, inte minst som arbetsgivare. Flera politikområden där kommunerna har tydliga skyldigheter har dessutom stor betydelse för arbetsmarknadspolitiken. Det är viktigt att staten drar nytta av kommunernas arbete och särskilda kompetens. Grunden för detta bör dock fastställas genom medvetna ställningstaganden, efter en be- dömning av hur detta kan bidra till att öka effektiviteten i det statliga åtagandet på det arbetsmarknadspolitiska området. Bedömningen bör dessutom vara förankrad i de förutsättningar som råder i dagens Tydligare ansvarsfördelning mellan stat och kommun Bestämmelserna i lagen om arbetslöshetsnämnd uppfyller inte dessa krav. 10.2.34 kap. 4 § socialtjänstlagen upphävs Förslag: 4 kap. 4 § i socialtjänstlagen (2001:453, SoL), om att socialnämnden efter samråd med Arbetsförmedlingen får begära att den som uppbär försörjningsstöd under vissa förutsättningar ska delta i av nämnden anvisad praktik eller annan kompetens- höjande verksamhet, upphävs. Det finns två bestämmelser i som är särskilt relevanta för social- politikens gränsyta mot arbetsmarknadspolitiken: 1.4 kap. 1 § i SoL (arbetsmarknadsbestämmelsen) 2.4 kap. 4 § SoL (anvisningsbestämmelsen). Enligt arbetsmarknadsbestämmelsen har den som inte kan försörja sig men som kan arbeta rätt till ekonomiskt bistånd om han eller hon står till arbetsmarknadens förfogande. Om den enskilde som får ekonomiskt bistånd inte har kunnat er- bjudas någon lämplig arbetsmarknadspolitisk åtgärd får socialnämn- den i en kommun enligt anvisningsbestämmelsen begära att denne ska delta i av nämnden anvisad praktik eller annan kompetenshöjande verksamhet. Sådan praktik eller kompetenshöj- ande verksamhet ska syfta till att utveckla den enskildes möjligheter att försörja sig själv och stärka möjligheterna att komma in på arbetsmarknaden eller på en fortsatt utbildning. ska samråda med Arbetsförmedlingen innan beslut fattas. Utredningen anser att det är oklart hur anvisningsbestämmelsen förhåller sig till Arbetsförmedlingens arbetsmarknadsstöd och i prak- tiken har gett upphov till en överlappning. En bokstavstolkning ger att det är något annat än ”lämplig[a] arbetsmarknadspolitisk[a] åt- gärd[er]” som avses, vilket skulle innebära att bestämmelsen inte skapar någon överlappning. Enligt förarbetena och den tillämpning som bestämmelsen har fått i praktiken står det dock klart att det rör sig om en överlappning. Utredningen ser en risk att anvisningsbe- stämmelsen skapar drivkrafter för Arbetsförmedlingen att lämna Tydligare ansvarsfördelning mellan stat och kommun över utförande av myndighetens uppgifter på kommunerna i allt större utsträckning. Denna ordning har inneburit att kommunerna frivilligt tagit ansvar för utförandet av delar av en statlig uppgift utan ersättning. Utredningen konstaterade även i sitt delbetänkande (SOU 2017:82) att sådant samråd som uppställs som krav i anvis- ningsbestämmelsen inte verkar komma till stånd i praktiken i någon större utsträckning, trots att kommunen anordnar insatser. Anvisningsbestämmelsen – och tillämpningen av den – är därmed otydlig och skapar överlappning. Man kan till och med gå så långt att påstå att den har bidragit till en ordning som inte är demokratiskt förankrad eftersom arbetsmarknadspolitik ska vara ett statligt ansvar. Utredningen bedömer att anvisningsbestämmelsen har två funk- tioner; en befogenhetsutvidgande funktion och en annan funktion som innebär en möjlighet att ställa krav på den som uppbär försörj- ningsstöd. Den befogenhetsutvidgande funktionen innebär att kom- munen får ge understöd till en enskild. Utan författningsstöd hade sådant stöd kunnat anses strida mot den allmänna kommunala kom- petensen. I syfte att tydliggöra ansvarsfördelningen och minska överlappningen mellan Arbetsförmedlingens och kommunernas arbetsmarknadsinsatser anser utredningen att den befogenhetsutvid- gande funktionen bör tas bort. Detta ändrar inte socialnämndens möjligheter att ställa krav på den enskilde. Enligt utredningens me- ning är kravet enligt arbetsmarknadsbestämmelsen (4 kap. 1 § SoL) att stå till arbetsmarknadens förfogande för att ha rätt till försörj- ningsstöd i sig tillräckligt.24 I det följande utvecklas skälen till detta. I förarbetena anges att socialnämndens insatser kan avse jobbsökaraktiviteter Formuleringen av bestämmelsen – att kommunen får anordna in- satser om den enskilde inte har kunnat erbjudas någon lämplig arbetsmarknadspolitisk åtgärd – indikerar att de kommunala åtgär- derna är något annat än arbetsmarknadspolitiska åtgärder. Det ligger nära till hands att tolka bestämmelsen som att det rör sig om kompe- tensutveckling i ett socialt perspektiv mot bakgrund av socialnämndens uppdrag. Eftersom karaktären av åtgärderna inte anges uttryckligen 24Se även prop. 2015/16:136. Tydligare ansvarsfördelning mellan stat och kommun i lagen så uppstår dock en viss otydlighet, till exempel i förhållande till Arbetsförmedlingens insatser. I förarbetena (prop. 1996/97:124) anges dock att åtgärderna kan avse ”arbetssökarverksamheter som avser att förbättra den unges kunskaper om samhället och arbetslivet, förmåga att skriva arbets- ansökan eller på andra sätt ta kontakt med potentiella arbetsgivare, etc.”. Bestämmelsen ska enligt regeringen inte användas för personer som har uttalade sociala problem. Mot bakgrund av dessa uttalanden står det klart att bestämmelsen redan från början inneburit en över- lappning i förhållande till det statliga åtagandet. Det är, enligt förarbetena till bestämmelsen, viktigt att kommu- nerna bistår med aktiva insatser för att stödja den enskilde att klara sin egen försörjning. Det anges även att detta gör sig gällande när individen av olika skäl inte kommer ifråga för åtgärder inom de ordinarie arbetsmarknadspolitiska systemen. Regeringen anser att det är viktigt att det finns kommunala insatser som komplement till det ”reguljära systemet” (1996/97:124). Någon beskrivning av vad som avses med de ordinarie systemen eller det reguljära systemet och en utförlig analys av gränsdragningen mot det statliga åtagandet saknas dock. I förarbetena till ändringen 2013 (då begränsningen till huvud- sakligen unga togs bort) framgår att flera remissinstanser avstyrkte förslaget med motiveringen att arbetsmarknadsinsatser är ett statligt åtagande och att kommunerna inte ska skapa parallella system efter- som det resulterar i en otydlig ansvarsfördelning. Man framförde också att det finns en risk för att statens ansvar vältras över på kom- munerna, och det utgör inte ett effektivt resursutnyttjande. Reger- ingen bemöter farhågorna genom att kort konstatera att den aktuella ändringen enbart avser målgruppens omfattning. Den innebär därför inte någon förändring i ansvaret för stödet. Enligt regeringen bör socialnämndens insatser inte ersätta de arbetsmarknadspolitiska åt- gärderna. Arbetsförmedlingens uppdrag när det gäller arbetslösa för- sörjningsstödstagare skulle därför inte påverkas av förslaget (prop. 2012/13:94). Vidare anges i bistånd att socialnämndens åtgärder inte får ersätta Arbetsförmedlingens arbetsmarknadspolitiska åtgärder. Tydligare ansvarsfördelning mellan stat och kommun Krav på sökaktivitet och deltagande kan ställas enligt arbetsmarknadsbestämmelsen I arbetsmarknadsbestämmelsen anges att den som inte kan försörja sig men som kan arbeta har rätt till ekonomiskt bistånd om han eller hon står till arbetsmarknadens förfogande.25 Av förarbeten och rätts- praxis framgår att socialnämnden då kan ställa krav på att den en- skilde bland annat ska vara anmäld som arbetssökande hos , vara aktivt arbetssökande, delta i verksamheter som anordnas för arbetssökande både av Arbetsförmedlingen och kom- munen samt medverka till upprättande av en handlingsplan hos Arbetsförmedlingen.26 Arbetsmarknadsbestämmelsen infördes men verkar närmast ha varit en kodifiering av vad som redan ansetts gälla. I förarbetena (SOU 2015:44) till den nya bestämmelsen anges att detta innebär att den som till exempel inte söker anvisat arbete, är beredd att ta ett erbjudet lämpligt arbete, eller inte medverkar i andra åtgärder som samhället ställer till förfogande inom ramen för arbets- marknadspolitiken, inte kan anses stå till arbetsmarknadens förfo- gande såvida det inte finns godtagbara skäl. Formuleringen ”att stå till arbetsmarknadens förfogande” före- kommer även i 9 § , där begreppets innebörd utvecklas. I sank- tionsbestämmelserna i lagen (43 §) återfinns ytterligare information om vad den enskilde har att förhålla sig till. Enligt (socialtjänstlagen (2001:453), kommen- taren till 4 kap. 1 §, Karnov) ska inte deltagande i Arbetsförmedling- ens insatser ses som jobbsökaraktiviteter. Däremot så indikerar ett sådant deltagande att den enskilde står till arbetsmarknadens för- fogande.27 Det kan även innebära att det finns skäl för att sänka kraven på sökaktivitet. En helhetsbedömning måste göras. Utgångspunkten är nämligen att den enskilde ska vara aktiv i sitt arbetssökande för att få försörjningsstöd. Enligt Clevesköld gäller detta enbart personer som endast har arbetslöshet som försörjnings- hinder. 254 kap. 1 § socialtjänstlagen (2001:453). 1979/80:1 Del A s. 196 och s. 526 samt prop. 2015/16:136 s.12 f och däri angiven rättspraxis. 27I SOU 2015:44, s. 21, anges att: ”Så länge den enskilde följer ett program i enlighet med Arbetsförmedlingens anvisningar får han eller hon som regel anses stå till arbetsmarknadens förfogande.” Tydligare ansvarsfördelning mellan stat och kommun I SOU 2015:44 redovisas en enkätundersökning där kommuner () bland annat hade svarat på frågan om man ställde krav på att den enskilde skulle delta i arbetsmarknadspolitiska pro- gram inom ramen för bedömningen av om denne stod till arbets- marknadens förfogande. angav att de alltid eller oftast ställer ett sådant krav (svarade Vet ej). Det konstateras att omständigheten att kommunerna i stor utsträckning uppgivit att aktivt arbetssökande ingår i kravet att stå till arbetsmarknadens förfogande skulle kunna utgöra en indikation på att kravet att stå till arbetsmarknadens förfogande delvis flyter ihop med kravet på att vara aktivt arbetssökande och att gränsdragningen mellan dem inte är helt självklar. svarade att de ställer krav på att den en- skilde ska söka lämpliga arbeten. Den lagliga grunden till kraven på den enskilde kan vara både arbetsmarknadsbestämmelsen och anvisningsbestämmelsen Bestämmelsen om att socialnämnden får anvisa till kompetenshöj- ande åtgärder som anordnas av kommunen infördes 1998.28 I för- arbetena betonas att syftet är att förtydliga den enskildes ansvar för att ordna sin egen försörjning.29 Man ansåg att kommunerna be- hövde kunna ställa hårdare krav i samband med prövningen av för- sörjningsstöd. I bestämmelsens ursprungliga lydelse gällde de nya möjligheterna att ställa krav på ett aktivt deltagande huvudsakligen ungdomar . 2013 togs denna begränsning bort. krävs inga särskilda skäl för att kommunerna ska kunna anvisa den som uppbär försörjningsstöd med stöd av bestämmelsen oavsett ålder. 28Det innebär dock inte att kommunerna inte anordnade några arbetsmarknadsinsatser . Se till exempel RÅ 1995 ref 97 där Regeringsrätten ansåg att det var rätt att kommunen inte hade beviljat den biståndssökande ekonomiskt bistånd eftersom personen inte deltog i en arbetssökarverksamhet som socialnämnden arrangerade. Kommunen anförde att man hade startat en egen arbetssökarverksamhet eftersom man var missnöjd med arbets- förmedlingens insatser för de arbetssökande. Arbetsförmedlingens arbetsbelastning hade inneburit att den arbetssökande kunde vara registrerad hos förmedlingen utan att få varken insats eller personlig kontakt med arbetsförmedlare. Allt fler socialdistrikt hade i takt med denna utveckling startat arbetssökarverksamheter. 1996/97:124 s. 71. Tydligare ansvarsfördelning mellan stat och kommun När anvisningsbestämmelsen hade varit i kraft ge- nomförde en uppföljning av hur bestämmelsen hade tagits emot i kommunerna (1999). Många kommu- ner angav att det även tidigare – före bestämmelsens ikraftträdande –hade varit möjligt att ställa krav på målgruppen. Bestämmelsen ansågs inte nödvändig för att skulle få ställa den typen av krav på den enskilde. I en rapport framförde och (2004) återigen denna ståndpunkt från många kommuner; att bestämmelsen inte ansågs nödvändig för att skulle kunna ställa krav på den enskilde. Kommunerna hänvisade i stället till 4 kap. 1 § SoL. Vidare genomförde och länsstyrelserna (2005) en gemensam översyn av hur anvisningsbestämmelsen hade tillämpats sedan ikraftträdandet. Man konstaterade att det förekom att kom- muner tillämpade bestämmelsen på alla som söker försörjningsstöd och att det inte hade varit lagstiftarens intention. Även i denna rapport redogörs för att många kommuner har ansett det tillräckligt att tillämpa arbetsmarknadsbestämmelsen för att ställa denna typ av krav. I förarbetena till tillägget i arbetsmarknadsbestämmelsen (rätten till försörjningsstöd om man står till arbetsmarknadens förfogande), SOU 2015:44, konstateras att ”det varierar i kommunerna hur man använder nämnda (4:4) stadgande. I vissa kommuner anses samt- liga erbjudna kommunala arbetsmarknadspolitiska åtgärder vara en åt- gärd enligt 4 §. I andra kommuner används i princip aldrig denna bestämmelse utan alla beslut om insatser, eller avslag, hänförs till 4 kap. 1 § SoL”. En del av de kommuner som man intervjuat hade även uttryckt att det finns en risk att det sociala arbetet hamnar i bak- grunden om agerar arbetsförmedlare. Enligt Kammarrätten i var det korrekt att vägra ekono- miskt bistånd med anledning av att personen på grund av alkohol- missbruk hade blivit av med sin praktikplats.30 Det var inte visat att personen hade ett sådant allvarligt missbruk att det inte kunde krävas att han deltog i praktiken. Han förlorade sin praktikplats på grund av att han inte förändrade sitt beteende. Praktiken var anvisad av Arbetsförmedlingen, det rörde sig alltså inte om en praktik som var anvisad av . Domstolen menar alltså att socialnämnden 30Kammarrätten i mål nr 8223-12. Tydligare ansvarsfördelning mellan stat och kommun har haft rätt att ställa krav på den enskilde att delta i en av anvisad insats för att denne gör vad som kan krävas för att bidra till sin egen försörjning. 2015/16:136 anges att det av förarbeten och rättspraxis framgår att den som ansöker om ekonomiskt bistånd bland annat ska vara anmäld som arbetssökande hos Arbetsförmedlingen, vara aktivt arbetssökande, delta i verksamheter som anordnas för arbetssökande inom ramen för arbetsmarknadspolitiken och medverka till upprätt- ande av en handlingsplan hos Arbetsförmedlingen. Utredningen gör bedömningen att det bör vara möjligt att upphäva anvisningsbestämmelsen utan att socialnämndens möjligheter att ställa krav på att den enskilde deltar i arbetsmarknadspolitiska in- satser går förlorad. Det kommer framöver att avse arbetsmarknads- insatser som tillhandahålls av Arbetsförmedlingen. Med föreslagen förändring blir Arbetsförmedlingens ansvar tydligare. Tillsammans med den föreslagna arbetsmarknadsbedömningen och bestämmel- serna om den samordnade individuella planeringen bör Arbetsför- medlingen och socialnämnden kunna bidra med sina respektive spe- cialistkompetenser för att tillsammans ge ett effektivt offentligt stöd till den enskilde. 10.2.4Uttryckligt lagstöd för kommunerna att skaffa platser för feriearbete och feriepraktik hos andra arbetsgivare Förslag: Enligt lagen om vissa kommunala befogenheter får kom- muner skaffa platser för feriearbete och feriepraktik. Bedömning: Att kommuner skaffar (ackvirerar) platser för ferie- arbete och feriepraktik innebär ingen överlappning i förhållande till det statliga åtagandet, även om det kan kategoriseras som ett arbetsmarknadsstöd. Det bör säkerställas att kommunerna har be- fogenhet att handha sådana uppgifter. Att kommunerna själva får Tydligare ansvarsfördelning mellan stat och kommun anordna feriearbeten och feriepraktik, det vill säga ta emot ferie- arbetare och feriepraktikanter i rollen som arbetsgivare, torde inte kräva befogenhetsutvidgande reglering. Utredningen anser att kommunerna inte bör ha möjlighet att hos andra arbetsgivare anordna sysselsättning för inskrivna arbetslösa hos Arbetsförmedlingen. Detta är en uppgift som ankommer på Arbetsförmedlingen. Det finns dock skäl att göra ett undantag från denna princip, nämligen feriearbete och feriepraktik. Här bör kom- munerna ha möjlighet att på eget initiativ och utan Arbetsförmed- lingens inblandning inte enbart ordna feriearbete och feriepraktik i egen regi utan även i annans regi. Att ta söka efter och ta emot prak- tikanter i verksamhet bedömer utredningen inte kräva något särskilt lagstöd. Det bör kommunen kunna göra i egenskap av arbetsgivare. Den andra delen, som rör andra arbetsgivare, kan dock kräva stöd i lag eftersom det annars kan anses strida mot den all- männa kompetensen i kommunallagen. Eftersom feriearbete och feriepraktik sker under särskilda perioder och ofta sysselsätter ungdomar är det rimligt att tro att merparten inte är anmälda hos Arbetsförmed- lingen. Det primära syftet med feriearbete och feriepraktik är inte heller någon varaktig etablering på arbetsmarknaden. Arbetsförmed- lingen går inte miste om möjligheterna att bygga evidens kring vilket arbetsmarknadsstöd som är mest effektivt. Av dessa två skäl, tillsam- mans med den praxis som kommunerna har utvecklat på området (att hjälpa ungdomar att hitta feriearbete), följer att det bör finnas lagstöd för en sådan befogenhet. Befogenheten ska vara målgrupps- neutral, till exempel inte avgränsas till ungdomar i viss ålder. Den ska inte heller avgränsas till individer som uppbär försörjningsstöd från kommunen. Inte heller ska det krävas någon överenskommelse med Arbetsförmedlingen för att en kommun ska kunna hjälpa en person att hitta ett feriearbete. En sådan ordning skulle riskera att förlänga handläggningstiden. Befogenheten bör därför inordnas i befogen- hetslagen, under rubriken medverkan i arbetsmarknads- politiska åtgärder. Tydligare ansvarsfördelning mellan stat och kommun 10.2.5Arbetsförmedlingen och ska samordna stödet till den enskilde Förslag: I SoL respektive förordningen (2007:1030) om den arbetsmarknadspolitiska verksamheten införs bestämmelser om att Arbetsförmedlingen och kommunerna tillsammans ska upp- rätta en individuell plan när den enskilde har behov av insatser från båda aktörer. Planen ska upprättas om kommunen eller Arbetsförmedlingen bedömer att den behövs för att den enskilde ska få sina behov tillgodosedda, och om den enskilde samtycker till att den upprättas. Arbetet med planen ska påbörjas utan dröjs- mål. Planen ska när det är möjligt upprättas tillsammans med den enskilde. Av planen ska det framgå 1.vilka insatser som behövs, 2.vilka insatser respektive huvudman ska svara för, 3.vilka åtgärder som vidtas av någon annan än kommunen eller Arbetsförmedlingen, och 4.vem av huvudmännen som ska ha det övergripande ansvaret för planen. Det är tydligt att det finns skärningspunkter där arbetsmarknads- politiken och socialpolitiken ligger mycket nära varandra. Det finns en gråzon där det är svårt att avgöra vad som ska höra till vilket om- råde. Någon exakt fördelning av en individs olika behov mellan dessa områden kan inte göras. Förhållandet kan i korthet leda till att sam- ma typ av stöd ges av både Arbetsförmedlingen och , men också till att respektive myndighet förlitar sig på att den andra tillhandahåller det stöd som den enskilde har behov av. Dessutom kan oklarheterna leda till att många och långa diskussioner om vem som ska bekosta vilket stöd i en specifik situation, vilket tar resurser från kärnverksamheten. Även om det står klart att samordning på individnivå sker i stor utsträckning så anser utredningen att det finns förbätt- ringsmöjligheter. En förbättrad samordning karakteriseras av att omfattningen ökar, att både kommun och Arbetsförmedlingen tar Tydligare ansvarsfördelning mellan stat och kommun ansvar för uppgiften31 och att huvudmännens respektive ansvars- områden tydliggörs.