sou · H7B33d2 · 2019-01-30 00:00:00 — Det gäller även dem som kommer in i det svenska skolsystemet under senare del eller i gymnasieåldern. I detta sammanhang är det viktigt att lyfta fram skolans studie- och yrkesvägledning som ska bidra till att eleven gör väl grundade val . Kommunerna har dessutom ett aktivitetsansvar för de som är , som varken arbetar eller studerar och som inte heller har fullföljt en gymnasieutbildning. Kommunerna ska verka för att ungdomarna fullföljer utbildning inom gymnasieskolan. Kommuner har också ett rekryterande uppdrag när det gäller vuxen- utbildning. Utbildningsverksamhet bedrivs i många olika system, bl.a. inom skolväsendet, inom universitet och högskolor, inom folkbildningen eller som arbetsmarknadspolitiska insatser. Därutöver finns privat utbildning, t.ex. företagsintern kompetensutveckling eller utbildning som erbjuds inom ramen för omställningsavtal. De olika formerna av utbildning har delvis olika syften och målgrupper vilket påverkar innehållet i utbildningen. Utbildningspolitiken lägger grunden för en framgångsrik jobb- politik där såväl inrikes som utrikes föddas kompetens effektivt kan tas till vara. Målet för de skolformer som ingår i kommunernas vuxen- utbildning är att vuxna ska stödjas och stimuleras i sitt lärande. De ska ges möjlighet att utveckla sina kunskaper och sin kompetens i syfte att stärka sin ställning i arbets- och samhällslivet samt att främja sin personliga utveckling. Utgångspunkten för utbildningen ska vara den enskildes behov och förutsättningar. För vuxenutbildning och särskild utbildning för vuxna gäller också att de som fått minst utbildning ska prioriteras. Gymnasieskolan ska ge eleverna en god grund för yrkesverksamhet eller för vidare studier. I enlighet med de mål och syften som finns inom utbildningspoli- tiken bör utbildning bl.a. tillgodose nuvarande och kommande be- hov på arbetsmarknaden. Det är i detta sammanhang avgörande att det finns tillräckligt med utbildningsmöjligheter. För att kunna möta de behov som finns är det ofta viktigt att planeringen av utbildning sker efter samråd med aktörer på regional och lokal nivå. Förut- sättningar för en fungerande kompetensförsörjning skapas om utbild- nings- och arbetsmarknadssystemets olika delar samverkar med var- andra och med det omgivande samhället, inte minst med näringslivet. Individerna bär ett ansvar för att använda och förvalta de möjlig- heter till utbildning som finns. Som stöd behövs en väl fungerande vägledning kring studier och yrken inför val som påverkar inträdet på arbetsmarknaden och kring möjligheter mitt i yrkeslivet. Kommun- ernas ansvar för studie- och yrkesvägledning regleras i skollagen (2010:800) medan det ansvar Arbetsförmedlingen har för yrkesväg- ledning är mindre tydligt reglerat och definierat. Det är i många fall viktigt att den kunskap om arbetsmarknads- utsikter och behov hos målgruppen som finns inom bl.a. Arbetsför- medlingen tas tillvara både vid planering av utbildning och kortsiktigt vid individuell vägledning och rådgivning. Det är även viktigt att mot- verka att studie- och yrkesval följer könsbundna mönster. Här finns en dubbel utmaning i att bryta könsuppdelningen på arbets- marknaden utan att skapa en ny. Det är kvinnor som i högre grad än män bryter mönster, dvs. väljer utbildningar och yrken som domi- neras av män. De studerandes möjligheter till försörjning under utbildnings- tiden varierar mellan olika utbildningsformer. Studiestödssystemet i syftar till att möjliggöra för människor att söka sig vidare till studier efter slutförd skolgång eller att senare i livet återuppta stu- dier. Systemet är och ska förbli ett av världens mest omfattande. I vissa fall finns möjlighet att studera med etableringsersättning, aktivitetsstöd, aktivitetsersättning eller sjukersättning. Det är viktigt att utbildning för en väl fungerande arbetsmarknad är effektiv och anpassad efter förändrade förutsättningar på arbets- marknaden. I takt med att utbildning och kompetensfrågor blir allt mer avgörande för en väl fungerade arbetsmarknad ökar även bety- delsen av samspel, dels mellan olika former av utbildning, dels mellan utbildning och insatser som finns inom både utbildningsväsendet och arbetsmarknadspolitiken, t.ex. att validera utrikes föddas kompetens och sedan komplettera med utbildning i . Samhällets samlade resurser behöver användas effektivt och olika insatser behöver vara överskådliga för individen, som under sitt liv kommer att ta del av många former av utbildning. Även för arbetsgivare underlättas kom- petensförsörjningen av goda möjligheter att överblicka utbildnings- systemet. Arbetsmarknadspolitikens förberedande utbildning, studiemoti- verande kurser, praktik, arbetsmarknadsutbildning och andra insatser skiljer sig på många sätt från andra former av utbildning. Arbetsmark- nadspolitikens insatser är överlag kortare och mer specifikt utformade än andra utbildningar och därmed finns större möjlighet att anpassa dem efter arbetsmarknadsläget och individens förutsättningar. Sam- tidigt kan inte sådana insatser ersätta den utbildning som sker inom skolväsendet och vid universitet och högskolor. Sådana utbildningar stärker individers ställning på arbetsmarknaden mer än vad kortare arbetsmarknadspolitiska insatser gör. Hur utbildning och andra insatser inom den aktiva arbetsmarknadspolitiken, t.ex. arbets- marknadsutbildning och motiverande insatser, bör förhålla sig till andra former av utbildning bör därför analyseras. En särskild utredare ska analysera hur statens åtagande och Arbets- förmedlingens uppdrag kan utformas för att så effektivt som möjligt bidra till en väl fungerande arbetsmarknad. •hur utformningen av statens åtagande beträffande arbetsmark- nadspolitiken kan bidra till att skapa tydlighet och förutsägbarhet för individer, såväl kvinnor som män, och arbetsgivare, •vilka förutsättningar utformningen av det statliga åtagandet för arbetsmarknadspolitiken har för att möta förändringar och ut- maningar på arbetsmarknaden och att anpassas efter snabba för- ändringar i konjunktur- och arbetsmarknadsläget, och •hur väl samspelet och ansvarsfördelningen fungerar mellan aktö- rer som påverkar arbetsmarknadens funktionssätt, med särskilt fokus på statliga myndigheters och kommunernas roll. Utredaren ska också särskilt analysera •om Arbetsförmedlingen som huvudsaklig statlig aktör för en väl fungerande arbetsmarknad och som ansvarig för en verksamhet som är tillgänglig och likvärdig för arbetssökande och arbetsgivare i hela landet har ett ändamålsenligt uppdrag, •samspelet mellan utbildningar och andra insatser inom arbetsmark- nadspolitiken, skolväsendet, universitet och högskolor samt folk- bildningen, och •hur användningen av olika typer av externa leverantörer inom arbets- marknadspolitiken kan bidra till en väl fungerande arbetsmarknad. Utifrån analyserna ska utredaren lämna förslag om •förändringar som kan göra det statliga åtagandet för arbetsmark- nadspolitiken mer effektivt och tydligt, exempelvis när det gäller styrning i form av reglering och finansiering i förhållande till ut- förande, •hur Arbetsförmedlingens vägledning kan stärkas och samspela med annan vägledning, •hur utbildning och andra insatser inom arbetsmarknadspolitiken bör förhålla sig till skolväsendet, universitet och högskolor samt folkbildningen, •förändringar som kan förbättra förutsättningarna för samverkan och ansvarsfördelning mellan aktörer på lokal, regional och natio- nell nivå som påverkar arbetsmarknadens funktionssätt, inklusive utformningen av uppdraget för Arbetsförmedlingen, och •fullständiga författningsförslag som bedöms nödvändiga för att genomföra föreslagna förändringar. Utredaren ska redogöra för ekonomiska och andra konsekvenser av sina förslag. Förslagens konsekvenser ska redovisas enligt 14–15 a §§ kommittéförordningen (1998:1474). Utredaren ska bedöma försla- gens konsekvenser för myndigheter och organisationer. Om förslagen innebär ökade kostnader eller minskade intäkter för staten, ska en beräkning redovisas. Om förslagen innebär samhälls- ekonomiska konsekvenser i övrigt, ska dessa redovisas. När det gäller ökade kostnader och minskade intäkter för staten ska utredaren före- slå finansiering av dessa. Utredaren ska dessutom redovisa eventuella personella konsekvenserna av sina förslag. Genomförande och redovisning av uppdraget Utredarens förslag bör syfta till att främja mångfald och jämställdhet och motverka diskriminering i arbetslivet och en könsuppdelning i arbetslivet. Utredaren ska bedriva arbetet utåtriktat och i kontakt med berörda myndigheter, kommuner, aktörer med regionalt utvecklingsansvar, näringsliv och övriga intressenter, inklusive relevanta aktörer inom EU samt ta del av internationella erfarenheter för att förbättra arbets- marknadens funktionssätt och att använda relevanta erfarenheter i andra länder. Utredaren ska genom en referensgrupp involvera arbets- marknadens parter i arbetet och fortlöpande ge dem möjlighet att fram- föra synpunkter. Utredaren ska ha kontakt med utredningen av mottagande och bosättning av asylsökande och nyanlända (dir. 2015:107), Delega- tionen för unga till arbete (dir. 2014:157) och andra relevanta utred- ningar. De delar av uppdraget som rör vägledning samt externa leveran- törer ska redovisas . Delredovisningen ska även innehålla en övergripande kartläggning av hur samspelet och ansvarsfördelningen fungerar mellan stat och kommun i frågor som påverkar arbetsmarknadens funktionssätt. Uppdraget ska slut- redovisas . (A 2016:03) Precisering av och förlängd tid för uppdraget Regeringen beslutade att ge en särskild utredare i uppdrag att analysera hur statens åtagande för en väl fungerande arbetsmarknad och Arbetsförmedlingens uppdrag kan utformas. Utredaren får nu även i uppdrag att analysera och lämna förslag om hur •Arbetsförmedlingens samarbete med andra relevanta aktörer kan förbättras, •de delar av Arbetsförmedlingens uppdrag som inte innebär myn- dighetsutövning kan läggas ut på andra aktörer och hur det stat- liga åtagandet i övrigt i så fall bör organiseras, •kommunernas roll i arbetsmarknadspolitiken bör förtydligas, och hur enskilda kommuner, i de fall det är effektivt, i högre grad ska kunna medverka i genomförandet av arbetsmarknadspolitiken, •arbetsmarknadspolitiken i större utsträckning ska kunna sam- verka med relevanta aktörer på regional och nationell nivå i syfte att stärka kompetensförsörjningen, och •arbetsmarknadsutbildningen kan svara mot arbetsmarknadens behov samt i vilken form och av vilka aktörer arbetsmarknadsutbild- ningar ska tillhandahållas. Redovisning av dessa delar ska ske i slutredovisningen , inklusive den analys av olika typer av externa leve- rantörer som enligt de ursprungliga direktiven skulle ha redovisats . I utredningens direktiv (2016:56) beskrivs att många aktörer, både statliga, kommunala, ideella och privata, påverkar arbetsmarknadens funktionssätt. Arbetsförmedlingen spelar som den huvudsakliga stat- liga myndigheten inom arbetsmarknadspolitiken en viktig roll. Med ett bättre samspel mellan de aktörer som bidrar till en väl fungerande arbetsmarknad kan samhällets samlade resurser utnyttjas bättre. Utredaren ska bl.a. analysera hur väl samspelet och ansvarsför- delningen fungerar mellan aktörer som påverkar arbetsmarknadens funktionssätt, med särskilt fokus på statliga myndigheters och kom- munernas roll. Bland andra aktörer finns de som utför verksamhet på uppdrag av Arbetsförmedlingen. Utredaren har bl.a. i uppdrag att särskilt ana- lysera hur användningen av olika typer av externa leverantörer inom arbetsmarknadspolitiken kan bidra till en väl fungerande arbets- marknad. Den delen skulle redovisas . Utredaren ska utifrån analyserna lämna förslag om bl.a. föränd- ringar som kan göra det statliga åtagandet för arbetsmarknadspoliti- ken mer effektivt och tydligt, exempelvis när det gäller styrning i form av reglering och finansiering i förhållande till utförande. Utredaren ska lämna fullständiga författningsförslag som bedöms nödvändiga för att genomföra föreslagna förändringar. Arbetsförmedlingens uppdrag och andra aktörer Arbetsförmedlingens uppdrag framgår främst av förordningen (2007:1030) med instruktion för Arbetsförmedlingen. Myndighetens verksamhet består av många olika aktiviteter och processer. De flesta av dessa aktiviteter och processer innebär att i någon form samarbetar med eller använder sig av andra aktörer, inom offentlig, privat och ideell sektor. I de ursprung- liga direktiven till utredningen beskrivs översiktligt vilka dessa är. Det finns verksamheter där andra, privata aktörer skulle kunna ha en större roll eller där samarbetet skulle kunna utvecklas. Det kan t.ex. handla om att genom avtal låta någon annan, privat aktör utföra delar av Arbetsförmedlingens uppdrag där verksamheten inte innebär myndighetsutövning. Arbetsförmedlingen fattar ett stort antal beslut och vidtar ett stort antal åtgärder som utgör myndighetsutövning, främst riktade mot arbetssökande men även mot arbetsgivare. Stora delar av Arbetsförmedlingens verksamhet innebär i sig inte myndig- hetsutövning, t.ex. stöd till arbetssökande eller kontakter med arbets- givare, men har nära koppling till myndighetsutövningen. har beslutat att tillkännage att regeringen bör ge tilläggs- direktiv till om att ta fram förslag om hur de delar av Arbetsförmedlingens uppdrag som inte innebär myn- dighetsutövning kan läggas ut på andra aktörer på arbetsmarknaden samt om hur det statliga åtagandet i övrigt bör organiseras (bet. 2016/17:AU16, rskr. 2016/17:184). Privata externa aktörer levererar tjänster till , både utbildning och kompletterande arbetsförmedlings- tjänster. Att överföra utförandet av betydande delar av den arbets- marknadspolitiska verksamheten som utförs av Arbetsförmed- lingen till andra, privata aktörer påverkar det statliga åtagandet. Det ställer krav på att utforma det statliga åtagandet på ett ändamåls- enligt sätt för att säkerställa en effektiv, tydlig, rättssäker och enhet- lig verksamhet med hög kvalitet och goda möjligheter till insyn. Exem- pelvis behöver det säkerställas att det finns väl fungerande reglering, finansiering, samordning, kontroll, tillsyn, uppföljning, insyn och samverkan med andra aktörer. •analysera och överväga hur Arbetsförmedlingens samarbete med andra relevanta aktörer kan förbättras, •lämna förslag om hur de delar av Arbetsförmedlingens uppdrag som inte innebär myndighetsutövning kan läggas ut på andra aktö- rer samt om hur det statliga åtagandet i övrigt i så fall bör organi- seras, •analysera och beskriva konsekvenser för den statliga styrningen och uppföljningen, •lämna förslag om utformningen av dessa för olika möjliga för- ändringar av ansvaret för utförande, och •vid behov lämna fullständiga författningsförslag. Kommuners medverkan i arbetsmarknadspolitiken Av alla de aktörer som Arbetsförmedlingen samarbetar med i någon form har kommunerna en särskild roll. I de ursprungliga direktiven till utredningen beskrivs att kommunernas verksamhet är en förut- sättning för en väl fungerande arbetsmarknad. Staten ansvarar för arbetsmarknadspolitiken. Kommuners roll i arbetsmarknadspolitiken regleras i bl.a. lagen (1944:475) om arbets- löshetsnämnd och lagen (2009:47) om vissa kommunala befogenheter. I den sistnämnda anges att kommuner efter överenskommelse med Arbetsförmedlingen får anordna aktiviteter för deltagare i arbets- marknadspolitiska åtgärder. En väsentlig aspekt som beaktas vid så- dana överenskommelser är i vilken utsträckning de enskilda kommun- erna har förutsättningar att överta en uppgift. Erfarenheter är positiva från de senaste årens nya samarbets- former, bl.a. lokala överenskommelser som Delegationen för unga och nyanlända till arbete (dir. 2014:157 och 2017:20) har främjat till- komsten av, men samverkan är fortfarande otillräcklig. Trots att det finns möjligheter för olika former av samarbete och samverkan mellan kommuner och Arbetsförmedlingen förekommer det uppfattningar om att det finns hinder i dagens regelverk, t.ex. när det gäller upphandling och kommunala befogenheter, i tolkningen av regelverken och i Arbetsförmedlingens utformning av sina upphand- lingar. Överlappningar eller bristande samordning mellan kommuner- nas arbetsmarknadsinsatser för personer som tar emot ekonomiskt bistånd och Arbetsförmedlingens åtgärder kan leda till att de samlade offentliga resurserna inte används effektivt. Detsamma gäller mellan vuxenutbildning och Arbetsförmedlingens utbildningar. Det kan leda till att enskilda arbetssökande inte får bästa möjliga stöd från det offentliga. Många kommuner är beredda att ta ett större an- svar för en bättre fungerande arbetsmarknad men anser sig många gånger inte kunna göra detta. Kommunernas roll inom arbetsmark- nadspolitiken kan därför behöva förtydligas för att skapa bättre förut- sättningar för olika former av samarbete och samverkan mellan staten och kommunerna. Arbetsmarknadspolitiken ska även i fortsättningen vara nationell. Enskilda kommuner bör dock i högre grad kunna medverka till genom- förandet av arbetsmarknadspolitiken, i syfte att de samlade offentliga resurserna används mer effektivt för att stödja arbetssökande och för att förbättra arbetsmarknadens funktionssätt. Det kan ske på flera sätt, t.ex. genom frivilliga överenskommelser inom befintliga befogen- heter mellan Arbetsförmedlingen och kommuner om att kommuner kan ansvara för viss verksamhet. Sådana överenskommelser kan även utformas samordnat på en regional nivå. Hur samarbete och sam- verkan utifrån sådana överenskommelser förhåller sig till tjänster som staten upphandlar kan då behöva tydliggöras. •analysera om kommunernas roll i arbetsmarknadspolitiken bör förtydligas och vid behov lämna fullständiga författningsförslag, och •lämna förslag om hur enskilda kommuner i de fall det är effektivt i högre grad ska kunna medverka i genomförandet av arbetsmark- nadspolitiken. Kompetensförsörjning och utvecklade former för arbetsmarknadsutbildning Arbetsförmedlingen finns till både för de arbetssökande och arbets- givarna. Arbetsgivares behov och den långsiktiga kompetensförsörj- ningen inom branscher måste vara underlag för myndighetens strate- giska planering. Arbetsförmedlingens arbetsgivarkontakter finns till stor del på lokal nivå, medan många branscher främst agerar nationellt och regionalt utifrån funktionella arbetsmarknadsregioner. Det behövs bättre former för hur den statliga arbetsmarknadspolitiken samverkar med arbetsgivare, branschorganisationer, arbetsmarknadens parter, aktörer med regionalt utvecklingsansvar och relevanta utbildnings- aktörer på regional och nationell nivå. Ett verktyg för att motverka brister på arbetsmarknaden är den yrkesinriktade arbetsmarknadsutbildningen. Dess resultat har för- bättrats något, men är fortsatt otillräckliga, i synnerhet om hänsyn tas till konjunkturläget med kompetensbrister inom många yrken. Att deltagarna har sämre förutsättningar än tidigare kan inte förklara nedgången. För att förbättra resultatet måste arbetsmarknadsutbildningarna bättre motsvara arbetsmarknadens behov och endast personer som kan tillgodogöra sig utbildningen bör delta. Det är viktigt att sam- hällets samlade resurser används effektivt och olika insatser behöver vara överskådliga för individen. Arbetsmarknadsutbildningen kan inte ersätta den utbildning som sker inom skolväsendet, i folkbild- ningen och vid universitet och högskolor. Den bör i stället komplet- tera de utbildningarna, t.ex. genom att vara en mer flexibel utbild- ningsform som snabbt kan svara mot kompetensbehov på lokala och regionala arbetsmarknader. I vissa fall har det saknats arbetsmarknadsutbildningar inom brist- yrken, vilket ofta berott på svårigheter i upphandlingen av utbild- ningarna. För att möta behoven på den framtida arbetsmarknaden behövs det en effektiv och flexibel form för hur arbetsmarknads- utbildningar kan tillhandahållas. •lämna förslag om hur den statliga arbetsmarknadspolitiken i större utsträckning ska samverka med relevanta aktörer som arbetsgivare, branschorganisationer, arbetsmarknadens parter, aktörer med regio- nalt utvecklingsansvar och relevanta utbildningsaktörer på regional och nationell nivå i syfte att stärka kompetensförsörjningen utifrån funktionella arbetsmarknadsregioner, •lämna förslag om hur det kan säkerställas att arbetsmarknadsut- bildningen är en flexibel insats som snabbt kan svara mot arbets- marknadens behov och som förbättrar förutsättningarna för de arbetssökande att få arbete och för de arbetsgivare som behöver anställa inom ett bristyrkesområde att snabbt få tag på arbetskraft, och •analysera och lämna förslag om i vilken form och av vilka aktörer som arbetsmarknadsutbildningar är bäst lämpade att tillhandahållas fortsättningsvis. Utredaren ska redogöra för ekonomiska och andra konsekvenser av sina förslag. Utredaren ska bedöma förslagens konsekvenser för myndigheter och organisationer, inklusive konsekvenser för myndig- heterna som arbetsgivare och för myndigheternas personal. Utredaren ska i enlighet med 14 kap. 3 § RF beakta proportionalitetsprincipen i samband med överväganden om inskränkningar av den kommunala självstyrelsen. Om förslagen innebär ökade kostnader eller minskade intäkter för staten, ska en beräkning redovisas. Om förslagen innebär samhälls- ekonomiska konsekvenser i övrigt, ska dessa redovisas. När det gäller ökade kostnader och minskade intäkter för stat eller kommun ska utredaren föreslå finansiering av dessa. Utredaren ska dessutom redo- visa eventuella personella konsekvenser av sina förslag. Genomförande och redovisning av uppdraget De ursprungliga direktiven pekar ut andra utredningar som utred- aren ska ha kontakt med. Utöver dessa ska utredaren ha kontakt med utredningen av de statliga myndigheterna inom skolväsendet (dir. 2017:37). Redovisning av dessa delar ska ske i utredningens slutredovisning , inklusive den analys av olika typer av ex- terna leverantörer som enligt de ursprungliga direktiven skulle ha redovisats . De delar som rör vägledning samt övergripande kartläggning av samspel och ansvarsfördelning mellan stat och kommun ska redovisas enligt det ursprungliga direktivet . Arbetsmarknadspolitikens funktion för den ekonomiska politiken Arbetsmarknadspolitiken har traditionellt haft en central roll i den ekonomiska politiken. Den ekonomiska politiken består av penning- och finanspolitik och har som mål att skapa en så hög välfärd som möjligt för medborgarna.1 För att förstå genom vilka mekanismer penning- och finanspolitiken verkar kan man prata om uppgifterna att stabilisera, allokera och fördela resurser i ekonomin. Den aktiva arbetsmarknadspolitiken kan understödja finans- och penningpoliti- ken i dessa tre uppgifter. I de flesta länder är penningpolitikens roll att försöka se till att ekonomin växer i stadig takt genom ett inflationsmål. I lägen då eko- nomin över- eller underpresterar och inflationen stiger eller sjunker anpassar räntan för att dämpa eller öka aktiviteten i eko- nomin. Penningpolitiken har således främst ett stabiliseringspolitiskt syfte. Även finanspolitiken har som ett av sina syften att stabilisera eko- nomin. Detta sker främst via s.k. automatiska och semi-automatiska stabilisatorer2, men också genom ändrade nivåer för skatter och bidrag. Förutom att stabilisera ekonomin har finanspolitiken till uppgift att förbättra strukturen på olika marknader så att ekonomin fungerar så bra som möjligt även i normala konjunkturlägen. Finans- politiken kan också, via t.ex. utbildning, skatter och bidrag omför- dela resurser i ekonomin så att inkomstutfallen jämnas ut. 1Välfärd är svårt att mäta direkt, därför approximeras den ofta med bruttonationalprodukten. 2Automatiska stabilisatorer inträffar per automatik (t.ex. utbetalning av arbetslöshetsersätt- ning då någon blir arbetslös), medan semi-automatiska stabilisatorer (dit aktiv arbetsmark- nadspolitik hör) kräver regeringsbeslut för att träda i kraft.