sou · H7B332 · 2019-06-12 00:00:00 — Ett barn ska ges möjlighet att framföra sina åsikter i frågor som rör barnet. Om barnet inte framför sina åsikter, ska hans eller hennes inställning så långt det är möjligt klarläggas på annat sätt. Barnets åsikter och inställning ska tillmätas betydelse i förhållande till hans eller hennes ålder och mognad (11 kap. 10 § SoL och barnkonven- tionen artikel 12). Barnets rätt att fritt uttrycka sina åsikter i alla frågor som rör barnet innebär enligt förarbetena till socialtjänstlagen att barnets inställning ska klargöras utan att barnet för den skull ställs inför svåra valsituationer. Behovet av att klarlägga barnets inställning är särskilt stort i de fall då barnet är i behov av skydd. Ett barn kan framföra sina åsikter muntligt, skriftligt eller på annat sätt. Barn som har fyllt har rätt att själva föra sin talan i mål och ärenden enligt socialtjänstlagen. Barn som inte fyllt får höras i domstol om det kan vara till nytta för utredningen och barnet inte kan antas ta skada av att höras (11 kap. 10 § SoL). Inom ramen för en barnavårdsutredning bör socialnämnden träffa barnet såväl med som utan vårdnadshavare för att genom samtal och observationer bilda sig en uppfattning om barnets situation. Barnet bör ges möjlighet att uttrycka sin åsikt både genom att svara på frågor och berätta fritt.20 Myndigheter har enligt 8 § förvaltningslagen (2017:900) en allmän skyldighet att samverka. Därutöver finns det en skyldighet för social- tjänsten, skolan och hälso- och sjukvården att samverka kring barn som far illa eller riskerar att fara illa. har ett första- handsansvar för att samverkan kommer till stånd. Bestämmelser om att kommunen tillsammans med ska upprätta en sam- ordnad individuell plan, en s.k. SiP, när en enskild har behov av 20SOSFS 2014:6 allmänna råd om handläggning av ärenden som gäller barn och unga. insatser både från och hälso- och sjukvården finns i 2 kap. 7 § SoL och 16 kap. 4 § hälso- och sjukvårdslagen. När det gäller ärenden som rör våldsutsatta och barn som har bevittnat våld ska socialnämnden samverka internt och externt för att samordna sina insatser så att de inte motverkar varandra. Om insatser ges till flera i en familj, ska samtliga insatser samordnas. Detta ska göras med beaktande av behovet av trygghet och säkerhet hos våldsutsatta och barn som bevittnat våld (3 kap. 9–10 §§ SOSFS 2014:4). Insatsen skyddat boende är inte reglerad i socialtjänstlagen, men enligt 2 kap. 1 § och 4 kap. 1 § socialtjänstlagen ansvarar de som vistas i kommunen får det stöd och den hjälp som de behöver. Det framgår av förarbetena till socialtjänstlagen att social- nämnden ska kunna erbjuda ett skyddat boende till dem som har behov av detta.21 föreskrifter och allmänna råd om våld i nära relationer22 innehåller föreskrifter om tillfälligt boende och allmänna råd om skyddat boende. Skyldigheten att erbjuda skyddat boende framgår även av såväl den s.k. Istanbulkonventionen som av det s.k. brottsofferdirektivet. I Istanbulkonventionens artikel 18 anges medlemsstaternas skyldighet att tillgodose särskilt utsatta personers särskilda behov, inbegripet när barn är brottsoffer, och att göra åt- gärderna tillgängliga för dem. Enligt artikel 23 ska medlemsstaterna vidta nödvändiga lagstiftningsåtgärder eller andra åtgärder för att till- handahålla lämpliga och lättillgängliga skyddade boenden i tillräckligt antal så att brottsoffren, särskilt kvinnor och deras barn ska vara trygga. Enligt brottsofferdirektivets artikel 9 ska medlemsstaterna som mini- mikrav tillhandahålla skyddat boende eller annat lämpligt tillfälligt boende för brottsoffer som behöver en säker plats på grund av en överhängande risk för sekundär eller upprepad viktimisering, hot eller vedergällning. ska vid behov kunna erbjuda en våldsutsatt per- son ett lämpligt, tillfälligt boende som motsvarar den våldsutsattas behov av skydd med utgångspunkt i den utredning och riskbedöm- ning som socialnämnden ska göra (se 5 kap. 1 § och 7 kap. 2 § SOSFS 2006/07:38 s. 44. Det boende som erbjuds den våldsutsatta bör vara lämpligt för eventuellt medföljande barn oavsett ålder och kön. Om det skydd- ade boendet tar emot barn, bör det i boendet finnas personal med kunskaper om barns behov (allmänna råd till 7 kap. 2 § SOSFS 2014:4). har konstaterat att tonåriga pojkar har ett sämre skydd eftersom de inte tas emot i alla skyddade boenden.23 Regleringen av skyddat boende har utretts med hänsyn till barns ställning i sådana boenden. I betänkandet Ett fönster av möj- ligheter24 läggs en rad förslag som syftar till att stärka barnrättsper- spektivet i skyddat boende. Betänkandet bereds hos . 6.2Uppmaning att begå självmord Att skada sig själv är inte något brott, och självmord eller själv- mordsförsök är således inte heller ett brott. Att uppmana någon att ta livet av sig kan därmed inte utgöra straffbar anstiftan av eller med- hjälp till självmord, så länge det är fråga om just ett självmord och inte ett mord. Det finns i svensk rätt inte något särskilt brott som direkt tar sikte på att uppmana någon att begå självmord. Under vissa omständigheter skulle vissa av bestämmelser om brott mot person samt brott mot frihet och frid, åtminstone teoretiskt, kunna aktualiseras. Den som berövar annan livet döms enligt 3 kap. 1 § för mord till fängelse , lägst tio och högst , eller, om omständigheterna är försvårande, på livstid. Är brott med hänsyn till de omständigheter som föranlett gärningen eller annars att anse som mindre grovt, dömes för dråp till fängelse, lägst sex och högst enligt 2 § samma kapitel. Brotten mord och dråp avser alltså att någon berövar annan livet, vilket utesluter brott mot den egna personen. För att någon ska vara 23Socialstyrelsen (2016) Kvalitet i skyddade boenden, s. 38. ansvarig för en annan persons död, när denne själv har utfört gärn- ingen, krävs att den som tagit livet av sig har pressats till detta utan att själv ha haft viljan att utföra gärningen. Det måste då krävas att gär- ningsmannen utöver själva uppmaningen genom någon fysisk åtgärd tagit del i dödandet. Denne måste också ha haft uppsåt till såväl upp- maningen och handlingen som den dödliga utgången. Den som genom misshandel eller annars med våld eller genom hot om brottslig gärning tvingar någon att göra, tåla eller underlåta något döms enligt 4 kap. 4 § för olaga tvång till böter eller fängelse i högst . Om någon med sådan verkan utövar tvång genom hot att åtala eller ange någon annan för brott eller att lämna menligt meddelande om någon annan, döms också för olaga tvång, om tvånget är otillbörligt. En förutsättning för tillämpning av bestämmelserna är att tvånget har lett till resultat och att detta omfattats av gärningsmannens uppsåt. Om våldet eller hotet inte har lett till något resultat kan straff för ett fullbordat brott inte komma i fråga. Det resultat som förutsätts i bestämmelsen om olaga tvång är att offret har förmåtts att “göra, tåla eller underlåta något”. Med detta avses såväl de fall då den tvungne – på grund av s.k. relativt tvång – själv gjort eller underlåtit något som de fall då offret – på grund av s.k. absolut tvång – inte har haft något annat val än att tåla något.25 Straffbestämmelsen skulle kunna vara tillämplig i de fall den som uppmanas inte alls har en önskan att ta livet av sig. Det skulle då kunna vara fråga om att gärningsmannen t.ex. genom hot om brottslig gärning eller hot om att sprida viss ofördel- aktig information om målsäganden tvingat honom eller henne att begå självmord. Som nämnts under avsnitt 6.1.3 ändrades bestämmelsen om ofred- ande i 4 kap. 7 § . Straffbestäm- melsen stadgar att den som fysiskt antastar någon annan eller utsätter någon annan för störande kontakter eller annat hänsynslöst agerande 25Bäcklund m.fl., Kommentar till (Zeteo ). döms, om gärningen är ägnad att kränka den utsattes frid på ett känn- bart sätt, för ofredande till böter eller fängelse i högst . I samband med att tillämpningsområdet för ofredandebrottet utvidgades gjordes i motiven (prop. 2016/17:222) en del uttalanden av intresse. Bl.a. uttalades i förarbetena till lagändringen att innehållet i en- staka yttranden i begränsad utsträckning bör kunna ge uttryck för ett sådant hänsynslöst agerande som är straffbart som ofredande under förutsättning att gärningen också är ägnad att kränka någons frid på ett kännbart sätt. Det bör förutom lämnande av falska dödsbud till exempel kunna utgöra ett hänsynslöst agerande att framföra yttranden som – utan att utgöra hot om brottslig gärning – ifråga- sätter någons människovärde, rätt till liv och till sin trygghet eller på annat sätt ger uttryck för hat mot någon. Exempel på sådana yttran- den kan vara att med emfas uppmana någon att ta livet av sig. För att ett hänsynslöst yttrande ska vara straffbart krävs att gärningen är ägnad att kränka den utsattes frid på ett kännbart sätt. Så kan vara fallet om yttrandet riktar sig mot en särskilt sårbar person – t.ex. en person som är utsatt för trakasserier och mobbning – eller till någon som befinner sig i en beroendeställning, t.ex. ett barn till den som gör uttalandet. Även sammanhanget där yttrandet sker är enligt motiven av betydelse. Yttranden som uttalas inom ramen för en hetsig ord- växling bör normalt inte omfattas av straffansvar medan uttalanden som sker opåkallat och överraskande i större utsträckning kan vara ägnade att vara fridskränkande. Även den omständigheten att ett yttrande sker på ett forum som många människor har tillgång till bör kunna vara av betydelse.26 Huruvida uppmaning till självmord kan anses utgöra ofredande enligt den nya straffbestämmelsen i någon betydande omfattning kommer att bli upp till rättstillämpningen. Lagstiftningen är alltjämt relativt ny, och det kommer att dröja innan någon tydlig praxis kan utvecklas på området. 6.2.5Vållande till annans död m.m. Enligt 3 kap. 7 § döms den som av oaktsamhet orsakar annans död, för vållande till annans död till fängelse i högst eller, om brottet är ringa, till böter. Den som av oaktsamhet orsakar 2016/17:222 s. 62 f. annan person sådan kroppsskada eller sjukdom som inte är ringa, döms för vållande till kroppsskada eller sjukdom till böter eller fängelse enligt 8 § samma kapitel. Ansvar för vållande till annans död förutsätter att gärningspersonen har orsakat den dödliga utgången och att han eller hon har orsakat denna genom oaktsamhet. Detta innebär inte att han eller hon för att kunna fällas till ansvar själv måste ha tillfogat den dödande skadan. Straffansvaret för honom eller henne kan uppstå genom en tidigare handling eller underlåtelse. Mot- svarande resonemang gäller för vållande till kroppsskada.27 I teorin skulle en uppmaning till självmord eller annan psykisk påverkan som leder till ett självmord eller ett självmordsförsök kunna medföra ansvar för något av dessa brott. Det skulle i vart fall kunna bli fallet vid en kriminalisering av sådana uppmaningar. Ett djupare resonemang om detta förs under avsnitt 10.3.8. 6.2.6Dödshjälp/eutanasi och assisterat självmord Dödshjälp, eller eutanasi, innebär att någon, ofta en läkare, avsiktligt avslutar en persons eller patients liv på dennes begäran. Enligt svensk lag är eutanasi eller aktiv dödshjälp förbjuden. Den som berövar en annan människa livet gör sig skyldig till mord eller dråp, även om det sker på den dödades begäran. Regeringen konstaterade i kommitté- direktivet till utredningen om vård i livets slutskede att läkar- ens uppgift är att värna liv. Om dödshjälp skulle legaliseras skulle det kunna leda till att människors tillit till hälso- och sjukvården och dess personal hotades. En legalisering av dödshjälp skulle också ge skräm- mande signaler till de som vill leva trots svår sjukdom. Om dödshjälp skulle tillåtas skulle, enligt regeringen, ett visst antal människor kunna komma att få dödshjälp trots att de inte uttryckligen begärt det. Därtill kommer att många skulle kunna känna oro för att döds- hjälp tillgrips på ett otillbörligt sätt. Regeringen begränsade därför kommitténs uppdrag till att inte omfatta frågan om dödshjälp, som inte har blivit föremål för någon utredning senare heller.28 Att hjälpa någon att begå självmord, genom passiv dödshjälp eller läkarassisterat självmord, är inte kriminaliserat. 27Bäcklund m.fl., Kommentar till (Zeteo ). iseras inom svensk sjukvård och innebär avbrytande av livsuppehåll- ande behandling. Om denna form av dödshjälp övergår i läkarassisterat självmord, genom att en läkare skriver ut medicin som patienten själv tar, kan läkaren förlora sin legitimation men riskerar inte åtal för brott. Om en person utan förskrivningsrätt överlåter medicin till en annan person, oavsett om denne använder medicinen för att begå självmord, kan personen straffas för att obehörigen ha överlåtit recept- belagd medicin, vilket är reserverat för vissa yrkesgrupper.29 29Vahlne (2014) Suicidnärhet, s. 14. Utredningens primära uppgift är att se över frågorna om kriminaliser- ing av att låta barn bevittna våld eller andra brott mellan närstående samt uppmaning till självmord. I sitt arbete har utredningen ut- forskat hur samhället arbetar med barn som bevittnar våld eller andra brottsliga handlingar mellan närstående samt arbetet med frågor som har med självmord att göra, för att skaffa sig en bild av läget . Detta kan enligt utredningens uppfattning ge en bredare förståelse av behovet av kriminalisering och eventuella ytterligare reformer i anslutning till sådan lagstiftning. Det ger också en bild av hur vi som samhälle har betraktat dessa frågeställningar, genom de priori- teringar som gjorts och hur utsatta grupper behandlas. 7.2Barn som bevittnar våld eller andra brottsliga handlingar mellan närstående är sedan sin omorganisation en myndighet som består av sju polisregioner. Polisregionerna har hel- hetsansvar för polisverksamheten inom ett angivet geografiskt område. Ansvaret omfattar bland annat utredningsverksamhet, brottsföre- byggande verksamhet och service. Polisens Nationella Operativa Avdelning, , ska inrikta och leda polisverksamheten nationellt och internationellt samt stödja polisregionerna i olika typer av verk- samheter. har ett antal utvecklingscentrum som är placerade i de olika polisregionerna. Centren ansvarar för olika ämnesområden. Utvecklingscentrum Väst (UC Väst) arbetar bl.a. med våld i nära relation och sexualbrott, medan brott mot barn och unga samt heders- relaterade brott ligger hos Utvecklingscentrum Mitt (UC Mitt). utvecklingscentrum finns på tre platser i landet, i , och . Deras uppgift är att bedriva metod- och rättsutveckling inom olika brottsområden och svara för den samlade kunskapen inom sina ansvarsområden. Våld mot närstå- ende och brott mot barn hanteras av Utvecklingscentrum . Ett utvecklat bästa arbetssätt Dåvarande genomförde i samarbete med Åklagar- myndighetens Utvecklingscentrum ett projekt –2013 för metodutveckling av handläggningen av vålds- och sexualbrott i nära relation och mot barn. Ett utprovat arbetssätt sam- manställdes i en promemoria över Ett bästa arbetssätt. Syftet med pro- jektet var att korta handläggningstiderna och höja kvaliteten i bevis- säkringen. En revidering av metodstödet har genomförts och detta heter numera Ett utvecklat bästa arbetssätt. För att nå målen krävs enligt polisens uppföljning en organisation av arbetet hos både åklagare och polis som bygger på gemensamma prioriteringar, kontinuitet och ett tätt samarbete. Kortfattat kan arbetsmetoden beskrivas enligt följande. Handlägg- ningen av relationsvåldsärenden ska ske snabbt och handläggnings- tiden ska inte överskrida . Handläggningstiden i barn- ärenden ska inte överstiga lagstadgade . Åklagarinträde ska ske skyndsamt. Tiden från anmälningstillfället till åklagarinträdet bör inte överskrida . Personella och reella tvångsmedel ska regelmässigt övervägas. Framställan om särskild företrädare för barn alternativt företrädare enligt 2 § lagen om särskild företrädare för barn och målsägandebiträde ska göras skyndsamt och i direkt anslut- ning till att första förhöret med barnet ska hållas. I de fall där en av vårdnadshavarna ska förordnas att ensam företräda barnet enligt 2 § lagen om särskild företrädare för barn är det nödvändigt att sam- tidigt göra framställan om målsägandebiträde för barnet. Preliminär gärningsbeskrivning med bevisuppgift bör upprättas av åklagare och användas av åklagare och polis under förundersökning i mer omfatt- ande och komplicerande ärenden. Ett första barnförhör bör hållas skyndsamt och senast från anmälningstillfället. Åklag- are bör och särskild företrädare/målsägandebiträde ska vara med vid barnförhören (medhörning). Målsägandebiträde och särskild före- trädare ska alltid ges tillfälle att vara med vid fortsatta förhör med sin klient. Som regel ska en försvarare inte vara närvarande vid det första barnförhöret. Inför det förhör som försvararen bereds möjlighet att närvara vid bör denne ha fått möjlighet att ta del av tidigare hållna förhör. Försvararen ska beredas tillfälle att följa barnförhören via medhörning samt få frågor ställda till barnet genom förhörsledaren.1 färdigställdes en ny handledning om förhör med barn samt vuxna som har en osynlig funktionsnedsättning. Handled- ningen är gemensam för polis och åklagare och har tagits fram av myndigheternas respektive utvecklingscentrum gemensamt. Fram- tagandet av den nya handledningen har sin bakgrund i en intern tillsyn vid –2016, som konstaterade att vissa brister var vanligt förekommande vid videodokumenterade målsägandeförhör med barn i förundersökningar som inte lett till åtal. En stor andel av förhören var långa i förhållande till barnens ålder och utveckling, förhörsledarna var i vissa fall alltför manualstyrda och inte tillräckligt lyhörda gentemot barnet. Det förekom att förhörsledaren avbröt barnet för att redogöra för grundreglerna när barnet redan börjat berätta om det förhöret skulle avse. Vidare var åklagarnärvaron vid de granskade förhören generellt låg. En annan slutsats som drogs i granskningen var att man borde ha övervägt att ställa en sluten eller ledande fråga i försök att föra förhöret framåt i de ärenden där man misslyckades med att närma sig de omständigheter som gjort att miss- tanke om brott uppkommit. Särskilt påtagliga blev problemen när det var fråga om de yngre barnen (cirka tre till ). Handledningen innehåller riktlinjer och råd avseende både planering och genomför- ande av förhör. Där behandlas allt från miljön i väntrummet och användning av hjälpmedel vid förhöret, till stöd vid utformning av ålderanpassade frågor. Målsättningen är enligt handledningens för- ord att de råd och tips som lämnas i handledningen på området 1Åklagarmyndigheten och (2018) Promemoria över ”Ett utvecklat bästa arbets- sätt” för utredning av brott mot barn, våld i nära relation och sexualbrott mot vuxna, s. 2 ff. förhör med barn så långt möjligt ska vara väl förankrade i forskning eller beprövad erfarenhet i form av att dessa är erkänt goda arbetssätt och praktiskt tillämpas i eller utomlands.2 Särskilt om arbete med relations- och barnärenden har numera en organisation där det finns brott i nära relationsgrupper/sektioner på polisområdesnivå eller en motsvarande enhet som samarbetar med åklagarkammarens relationsvåldsåklagare. Polisens metodstöd för våld i nära relation är under omarbetning. I det nya metodstödet har brott mot barn tagits bort, men de viktigaste delarna att känna till som berör barn som bevittnar brott finns med. Under ledning av pågår ett införandeprojekt med anledning av att blir svensk lag . Projektet pågår mellan och och har tre faser: förberedelsefas, införandefas och utvärderingsfas. Under förberedelsefasen ska arbetsgrupper i myndigheten först fast- ställa barnrättsarbete samt vilka artiklar i barn- konventionen som har bäring på den polisiära verksamheten. Därefter ska en arbetsgrupp ta fram underlag för barnkonsekvensanalyser och barnchecklistor. Slutligen ska arbetsgruppen ta fram stöd och väg- ledning för bedömning av barnets bästa i operativa situationer. I de senare faserna ska resultaten implementeras, bl.a. genom informa- tion och utbildning, samt utvärderas.3 Det finns flera olika utbildningar för personal i som ska arbeta med barnärenden, bl.a. grundläggande utbildning för handläggning av barn- och ungdomsärenden samt utbildning i att hålla barnförhör. Utbildningarna hålls både av själv4 och vid på uppdrag av Polismyndigheten.5 2Åklagarmyndigheten och (2018) Förhör med barn. Förhör med vuxna som har osynliga funktionsnedsättningar – handledning för polis och åklagare vid planering och genom- förande. 3Projektplan och internt informationsmaterial från , UC Mitt. 4Polismyndigheten, kursplan dnr A853.323/2016 och fortbildningsplan dnr A006.422/2018. 5Uppsala Universitet, kursplan, kurskod 8PD007. Särskilt om arbete med relations- och barnärenden har en av brott i nära relation, som togs fram och reviderades . Barn som bevittnar våld behandlas i ett eget avsnitt. Där anges att det finns ett uppenbart intresse att skydda barn som bevittnar våld som begås av en förälder mot en annan. Då barn är vittnen till övergrepp från en förälder mot en annan, och sålunda inte är brottsoffer i straff- rättslig mening, beaktas deras skyddsbehov i stället genom den sär- skilda straffskärpningsgrund i 29 kap. 2 § 8 som medger straffskärpning om ett brott varit ägnat att allvarligt skada trygg- heten och tilliten hos ett barn i dess förhållande till en närstående person. Möjligheten att beakta barnperspektivet vid straffmätningen och barnets rätt till ersättning för att ha bevittnat brott i en nära relation kräver, enligt handboken, att förundersökningen innehåller en god dokumentation om att barn varit närvarande vid brottet och några enkla uppgifter om vad som hänt. Enligt 20 § förundersök- ningskungörelsen ska uppgift om att det funnits ett barn som har bevittnat brottet och i så fall var barnet har befunnit sig antecknas i förundersökningsprotokollet. Dokumentationen bör enligt hand- boken lämpligen ske genom att ingripande polis i sin avrapporterings- promemoria anger att barn varit närvarande vid brottet och att polisen ställt några korta frågor till barnet, t.ex. ”Vad heter du? Vad är det som har hänt? Har någon gjort dig illa? Kan jag hjälpa dig med något?” Svaren på dessa korta frågor dokumenteras därefter lämpligen i pro- memorian. Det framhålls att något formellt förhör med barnet inte ska hållas i detta skede.6 Åklagaren bör, enligt handboken, se till att barnets uppgifter blir processmaterial vid kommande rättegång, t.ex. genom att åberopa rapporterande polis som vittne. Det är också möjligt att ställa frågor både till målsäganden och misstänkt om barn vistas i hemmet, hur gamla dessa barn är och var de befunnit sig vid de aktuella brottstill- fällena. Det är viktigt att uppgifterna om att barn bevittnat brott mot närstående antecknas i domen för att brottskadeersättning till barnet ska kunna utgå. Det är en fördel att åklagaren redan i gärnings- påståendet anger om någon särskild straffskärpningsgrund, t.ex. den 6Åklagarmyndigheten (2017) av brott i nära relation, s. 25 f. som rör barn, är aktuell.7 om brott mot barn reviderades i början av år 2019.8 Barnahus är samlingsnamnet på verksamheter där polis, åklagare, social- tjänst samt hälso- och sjukvård samverkar i gemensamma lokaler i ut- redningsprocessen vid misstanke om vålds- eller sexualbrott mot barn. fick dåvarande i samverkan med Åklagar- myndigheten, och i uppdrag av regeringen att ta fram nationella riktlinjer för samverkan i utredningar vid misstanke om brott mot barn. redovisade berörda myn- digheter de gemensamt framtagna nationella riktlinjerna och kriterier för vad som ska känneteckna ett barnahus. Målet för samverkan är att tillförsäkra barnen rättstrygghet, gott bemötande, stöd och skydd samt vid behov kris- och behandlingsinsatser. Vidare eftersträvas att de underlag som ligger till grund för såväl rättsprocessen som bedöm- ningar av behov om fortsatta insatser, förbättras.