sou · H7B332 · 2019-06-12 00:00:00 — De som får ett eller rött resultat kan bli föremål för ett samverkans- förfarande, om de anses ha en omfattande problematik som kräver multidisciplinära insatser. Om så blir fallet, kan åklagaren fatta beslut om tvingande åtgärder för att få personerna att medverka och t.ex. delta i behandling vid äventyr av häktning eller åtal. Samverkans- förfarandet kräver samtycke till brytande av sekretessen mellan de olika myndigheterna, vilket inhämtas genom motiverande samtal för informerat samtycke. samtycker till informations- delning. Åklagaren har också möjlighet att besluta om temporärt kontakt- och vistelseförbud i , vilket sedan ska prövas i domstol. Åklagarna har tillsammans med FJC:s personal möjlighet att göra en helhetsbedömning av familjens behov och besluta om åtalsunderlåtelse eller åtal samt om placering av barn etc, eftersom samtliga ärenden hanteras i familjedomstolen där åklagaren är part. Detta skiljer sig markant från det svenska systemet med allmän dom- stol och förvaltningsdomstol. 9.4Uppmaning att begå självmord har en reglering som förbjuder all medverkan till att någon annan begår självmord. Av straffeloven § 277 följer att den som medverkar till att någon tar sitt eget liv, straffas med fängelse i minst 8 eller högst , jfr. Bestämmelsen omfattar både fysisk och psykisk medverkan till självmord, t.ex. i form av Om det föreligger särskilda omständigheter kan straffet bestämmas till under straffminimum (§ 277 tredje ledet). Straff kommer inte ifråga när döden inte har inträtt (§ 277 fjärde ledet), vare sig det rör sig om att ett självmordsförsök inte har fullbordats eller ett försök att övertala eller uppmana någon inte har lett till att personen har försökt ta sitt liv. Det finns ytterst begränsad praxis på det här området, trots att lag- stiftningen har funnits . Enligt det norska Justitiedeparte- mentet finns endast fem avgöranden i sak enligt den aktuella straff- bestämmelsen. avgjordes ett ärende utan domstolsprövning, och kom det in tre anmälningar om medverkan till självmord enligt det norska . I och finns the Suicide Act. Enligt sektion 2 i lagen är det ett brott att utföra en handling som kan upp- muntra eller utgöra medhjälp till självmord eller självmordsförsök hos en annan person, om uppsåtet är att uppmuntra eller assistera självmord eller självmordsförsök. Det maximala straffet för en sådan gärning är fängelse . trädde the Coroners and 2009 i kraft, och lagen innehåller vissa tillägg till the Suicide Act 1961. Genom tilläggen skapades ett enda brott i stället för två sepa- rata, vilket motiverades av en vilja att öka allmänhetens förståelse för att lagstiftningen på området gäller såväl brott på nätet som i den fysiska världen. Förändringarna, som i och för sig inte utgjorde någon utvidgning av det straffbara området, välkomnades av intresseorga- nisationer som arbetar med frågor som rör självmordsprevention. Lagstiftaren har angett att bakgrunden till förändringen var en ök- ande oro för att nätet missbrukas för att uppmana till och sprida anvisningar för självmord.9 Ärenden som faller under denna lagstiftning får inte tas upp till prövning av rättsväsendet utan medgivande från motsvarigheten till Riksåklagaren. Enligt de riktlinjer som finns för sådana medgivanden, ska en omfattande prövning göras innan ett beslut fattas. Omständig- heterna kring händelsen, bevisläget och allmänintresset av att fallet tas upp till prövning är sådant som ska vägas in i bedömningen. 9Ministry of , Circular 2010/03. Omständigheter som talar för att fallet ska tas upp till prövning är bl.a. att personen ifråga var , att personen hade en nedsatt förmåga att fatta ett informerat beslut, att personen utsatts för press att ta sitt liv och att personen inte på ett tydligt sätt hade uttryckt en vilja att ta sitt liv. Andra omständigheter som talar för en prövning är sådant som har med den potentielle förövaren att göra, såsom att denne har utsatt det potentiella brottsoffret för våld, att uppmaningen skett via nätet tillsammans med instruktioner kring självmord eller att personen har fått någon form av ekonomisk vin- ning genom självmordet. Omständigheter som talar emot en prövning är bl.a. att ”offret” har fattat ett självständigt, klart och informerat beslut samt att ”förövaren” har agerat av medkänsla och försäkrat sig om att den som ämnat att ta sitt liv har fattat beslutet på egen hand och utan att ha utsatts för press.10 Lagstiftningen om uppmaning och assistans till självmord har varit kontroversiell när det gäller relationen till eutanasi. pågår en rättsprocess mellan staten och en man som p.g.a. sjukdom önskar assistans för att avsluta sitt liv, vilket staten har motsatt sig. Efter att mannens överklagande av underrättens dom fått avslag, väntar han nu på besked om prövningstillstånd från högsta instans.11 Uppvigling till självmord är en brottslig gärning i . Enligt artikel 135 i strafflagen straffas den som uppviglar någon annan till självmord, eller tillhandahåller assistans till självmord, med upp till fängelse. Om den person som utsätts för uppvigling är , är straffet mellan ett och fängelse. Det är också en brottslig gärning att propagera för eller skapa publicitet kring en produkt eller metod för att begå självmord. Straffet för en sådan gärning är böter eller fängelse i högst . Båda dessa brott ligger under allmänt åtal och det krävs alltså ingen anmälan från en enskild för att en förundersökning ska inledas.12 10https:///legal-guidance/suicide-policy-prosecutors-respect-cases- encouraging-or-assisting-suicide 11R () v Secretary of State for [2017] EWHC 2447. 12Information från i . Incitement or assisted suicide 1 – Whoever incites another person to commit suicide or renders assistance for such purpose, is punished with sentence of imprison- ment up to three years, if the suicide is effectively attempted or completed. 2 – If the incited person or to whom assistance is rendered is less than 16 years of age or has, by any reason, his capacity of evaluation or determination sensibly reduced, the agent is punished with sentence of imprisonment from one to five years. Article 139 Advertising to suicide Whoever, by any means, makes advertising or publicity of a pro- duct, object or method recommended as a mean to produce the death, in an adequate to produce suicide, is punished with sentence of imprisonment for not more than two years or with fine penalty of up to 240 days. Genom lagen av om hets till självmord, inrättades brottet hets till självmord i den franska rättsordningen. I strafflagen finns nu två skilda överträdelser: hets till självmord och propagerande eller reklam för medel för någon att ta sitt liv. Hets till självmord är en överträdelse som är särskilt svår att påvisa. För att brottet ska föreligga måste en hetsgärning ha begåtts, hetsgärningen ha fått verkan och det måste finnas ett orsakssamband mellan hets- gärningen och självmordet eller självmordsförsöket. Hets till själv- mord är alltså straffbart endast om den person som utsatts för hetsen faktiskt tagit eller försökt ta sitt liv. Ett passivt agerande som att endast vara närvarande vid offrets sida när denne skrider till handling kan inte, om inte andra omständigheter föreligger, lagföras annat än under brottsrubriceringen underlåtenhet att komma en person i fara till undsättning, som är ett separat brott. Föreskriften är inte heller tillämplig på dödshjälp. Att på begäran av en person som fattat beslutet att begå självmord tillhandahålla denne det redskap med hjälp av vilket denne tar sitt liv utgör inte hets till självmord utan endast icke straff- bar medhjälp. Direkt hets att begå en handling föreligger när det uttryckliga syftet är att handlingen ska begås. Indirekt hets före- ligger när handlingen inte är uttryckligen utsagd. Ju mer indirekt eller suggestiv hetsen är, desto svårare är det att fastställa orsakssam- bandet mellan att en person blir utsatt för hets och att personen skrider till handling. Ställda inför ett självmord som involverar en utomståendes ”del- tagande” möter åklagare och domare, enligt uppgifter från det franska justitieministeriet, ofta svårigheter när det gäller brottsrubriceringen. Eftersom hets är tämligen snävt avgränsat används den rubriceringen sällan. Ofta används i stället andra brottsrubriceringar som mord alternativt dråp, förgiftning, olaga utövande av farmaci, vållande till annans död, trakasseri och underlåtenhet att komma en person i fara till undsättning. Brottet hets till självmord kan visserligen kumuleras med brottet underlåtenhet att komma en person i fara till undsätt- ning men förutsätter likväl en önskan att i en annan person ingjuta en beslutsamhet att ta sitt liv. Åklagare och domare möter likaså svårigheter vid självmord som framkallats till följd av diskussioner på sociala medier på internet, särskilt i fall där en person direktutsänder sitt självmord. I fallet med en person som filmar sitt självmord och direktutsänder bildmaterialet på internet kan sålunda medlemmar av publiken vilka skymfar per- sonen under direktutsändningen, och därigenom med säkerhet styrker dennes självmordsönskan, eventuellt fällas för förolämpning eller rent av hets till självmord, men i fråga om den senare brottsrubriceringen är det särskilt komplicerat att fastställa orsakssambandet mellan pub- likens agerande och självmordet. Även i situationer där en suicidal person ber om råd föreligger alltså inte något orsakssamband, och följaktligen inget brott, om man kan bevisa att det som faller under rubriceringen hets i själva verket inte tjänat något till eftersom själv- mordet skulle ha inträffat ändå. Hets till självmord är ett uppsåtligt brott och måste ha begåtts med full sakkännedom, inte bara i vetskap om handlingens klander- värda natur utan också med en vilja att intala brottsoffret att ta sitt liv. Fastställande av uppsåt grundar sig i allmänhet på den omständig- heten att den anklagade var medveten om eller omöjligen kunde vara ovetande om brottsoffrets psykologiska bräcklighet, bland annat med tanke på den anklagades band till brottsoffret. De kan även grunda sig på utstuderade förfaranden från den hetsandes sida, som i ett fall med en person som erkände sig ha drivit sin mor till själv- mord och som planerat moderns begravning redan innan modern skred till handling (d’appel d’, appellationsdomstolen i , ). Hets till självmord är belagt med fängelsestraff och ett bötesstraff på . Lagstiftaren har valt att skärpa straffet till fängelsestraff och ett bötesstraff på i de fall där brottsoffret är ett barn som inte fyllt . Försök till hets till själv- mord är inte straffbart. har en till två personer fällts för hets till självmord som fått verkan (med eller utan straff- skärpning). Det innebär att det –2016 har med- delats 20 fällande domar på denna grund, varav sex fällande domar för hets till självmord mot ett barn som inte fyllt 15 år.13 I finns reglering av sådant som kan omfatta uppmaning att begå självmord på delstatsnivå på vissa håll. Flera delstater har en lagstift- ning som uttryckligen förbjuder medhjälp, rådgivning och upp- maning till självmord. Många av dessa har reglerat sådana gärningar som en del av ett förbud mot assisterat självmord. Det har emellertid ifrågasatts om denna form av reglering i alla delar är förening med den amerikanska konstitutionen. Så var fallet i målet State v. Melchert- Dinkel som avgjordes av i . Målet rörde en man som på olika nätforum hade utgett sig för att vara en kvinnlig sjuksköterska och instruerat suicidala personer i metoder för självmord och uppmanat dem att begå självmord. Han hade också uppmanat personerna att filma sina självmord så att han kunde se dem via webkamera. Domstolen underkände den del av regleringen som förbjöd uppmaning till självmord, eftersom den strider mot konstitutionens första tillägg om yttrandefrihet. Eftersom självmord inte är olagligt i , ansåg domstolen att yttrande- friheten inte kan begränsas när det gäller uppmaning att begå själv- mord. Däremot dömdes mannen för att ha assisterat självmord.14 13Uppgifter från det franska justitieministeriet till utredningen. 14Sweeney (2017) Deadly Speech: Encouraging Suicide and Problematic Prosecutions. I delstater som saknar uttryckliga förbud mot uppmaning och lik- nande till självmord, förekommer tillämpning av regleringen kring dråp/vållande till annans död, på engelska involuntary manslaughter, i mål om uppmaning till självmord. Så var t.ex. fallet i det uppmärk- sammade målet Commonwealth v. , som rörde en ung kvinna i som uppmanat och instruerat sin pojkvän att begå självmord. Enligt delstatslagen i kan detta brott begås antingen genom aktivt handlande eller underlåtenhet. I det aktuella målet tillämpades båda grunderna.15 har en lagstiftning som förbjuder alla former av uppmuntran och uppmaningar till att begå självmord, oav- sett om personen som uppmuntras eller uppmanas har för avsikt att skada sig själv. Detsamma gäller om någon ger råd om att begå själv- mord. Act 2015 kompletterar tidigare lagstiftning med reglering kring digital kommunikation och har utvidgat det kriminaliserade området för uppmaningar till självmord. Före införandet var det också förbjudet att uppmana någon annan till självmord, men bara om personen faktiskt begick eller försökte begå självmord. Subpart 1 – Crimes Act 1961 This subpart amends the Crimes Act 1961. Section 179 amended (Aiding and abetting suicide) In section 179, insert as subsections (2) and (3): (2)A person commits an offence who incites, counsels, or procures another person to commit suicide, even if that other person does not commit or attempt to commit suicide in consequence of that conduct. (3)A person who commits an offence against subsection (2) is liable on conviction to imprisonment for a term not exceeding 3 years. The Criminal Code Amendment (Suicide Related Material Offences) Act har gällt som federal lag i . Regleringen inriktar sig främst på Internet och liknande tekniska media och alltså inte på mer traditionell kommunikation. The Suicide Related Material Offences Act inkluderar två olika brott. Det är olagligt att använda Internet eller liknande teknik för att bese, överföra, göra åtkomligt, publicera eller på annat vis sprida material som direkt eller indirekt instruerar i eller uppmanar till självmord, alternativt material som direkt eller indirekt lyfter fram, beskriver eller instruerar i en specifik metod att begå självmord. En förutsättning för straffansvar är att avsikten är att uppmana till självmord och/eller instruera någon annan i att använda en särskild metod för självmord. Utformningen är mycket detaljerad och tillämpningen kringgärdad av specificerade förutsättningar. I och med att lagen är så bred har det särskilt tillagts att ämnet i sig inte är olagligt att diskutera och att man inte är skyldig till brott bara för att man använt Internet eller liknande teknik för att delta i offentlig diskussion eller debatt om eutanasi eller själv- mord eller propagera för reform av lagstiftningen gällande dessa frågor. Tekniskt sett bör även t.ex. chatkonversationer falla under lagen, då de per definition använder sig av den slags ”service” som åsyftas i lagtexten. 10Utredningens analys, överväganden och förslag Straffsystemet består av tre nivåer: kriminalisering, ådömande av brottspåföljd och verkställighet av brottspåföljd. På ett övergripande plan bygger det svenska straffsystemet på straffteorin om allmän- prevention. Genom straffhotet och medvetenheten om att straff kom- mer att dömas ut om brott begås, avskräcks människor i allmänhet från att begå brott. Genom att en gärning följs av straff visas också på gärningens förkastlighet och därmed påverkas normbildningen hos människor i allmänhet. Den svenska kriminalpolitiken präglades av den s.k. behandlingsideologin, som vilade på individualpreventiv grund. Genom påföljdsreformen betonades allmänpreventionen som bestraffningens syfte, som man strävade efter att skapa rättvisa straff, alltså proportionalitet mellan brott och straff. Brottens straffskalor baseras på brottens svårhet eller förkastlig- het. Straffskalorna bestäms alltså efter någon form av rättviseresone- mang, vilket betyder att allmänpreventiva överväganden inte ligger till grund för vilka straffsatser som skulle vara nödvändiga för att för- hindra olika brottstyper. Påföljdssystemet bygger i stället på propor- tionalitet och som en följd av detta också ekvivalens (likvärdighet), konsekvens och förutsebarhet. Det utmätta straffet ska vara pro- portionellt i förhållande till det begångna brottets allvar. Lika brott ska behandlas lika medan allvarligare brott ska behandlas strängare än mindre allvarliga brott. Förhållandet måste också gälla mellan olika brottstyper; brottstypernas allvar i förhållande till varandra måste också ges genomslag vid bedömningen. Utredningens analys, överväganden och förslag Kriminalisering är en formell social kontroll genom straffhot. Straff är i grunden repressivt och statens yttersta maktmedel mot dess med- borgare. Kriminalisering måste därför användas med urskiljning och bara när det är nödvändigt för att motverka ett icke önskvärt bete- ende. Kriminalisering bör enligt rättsvetenskapen utgöra den sista utvägen för problemlösning i ett samhälle, eller ratio som prin- cipen heter på latin.1 Straffsanktionen måste vara nödvändig utifrån gärningens allvar och effektiv för att motverka beteendet. En kriminalisering kan leda till en ökad belastning för rättsväs- endet. Möjligheterna för rättsväsendet att klara denna ytterligare belastning är därför också något som måste finnas med i resone- manget. Intresset av att kriminalisera måste vägas mot kostnaden att utreda och lagföra de brott som kommer att bli aktuella enligt det nya straffbudet. Allmänpreventiva överväganden är av grundläggande betydelse för beslut om kriminalisering. Existensen av straffhotet enligt lagen ska påverka människors handlande i önskvärd riktning genom t.ex. avskräckning, vanebildning och moralbildning. Kriminaliseringen har därutöver en expressiv eller symbolisk funktion, genom att stats- makten pekar ut en gärning som socialt förkastlig. Huruvida en krim- inalisering är effektiv avgörs av många olika faktorer. Den avskräck- ande effekten beror t.ex. på sådant som risk för upptäckt, resurser för polisiära insatser och kunskap om skyldigheterna enligt lagen hos medborgarna. Den vanebildande eller moralbildande effekten beror till stor del på om människor internaliserar innebörden av straff- budet, vilket i stor utsträckning påverkas av informell social kontroll i t.ex. familjen, skolan och arbetsgemenskapen.2 När bör kriminalisering ske? Regeringen gjorde i propositionen Ett effektivare brottmålsförfarande vissa uttalanden som har fått stort genomslag på hur har kommit att hantera frågor om kriminalisering. Där uttalas bl.a. att 1Asp m.fl. (2013) Kriminalrättens grunder, s. 33 f. 2A.a., s. 34. Utredningens analys, överväganden och förslag kriminalisering som en metod för att söka hindra överträdelser av olika normer i samhället bör användas med försiktighet. Rättsväs- endet bör inte belastas med sådant som har ringa eller inget straff- värde. Kriminalisering är heller inte det enda och inte alltid det mest effektiva medlet för att motverka oönskade beteenden. Det all- männas resurser för brottsbekämpning bör koncentreras på sådana förfaranden som kan föranleda påtaglig skada eller fara som inte kan bemötas på annat sätt.3 I doktrinen har frågan om när kriminalisering bör ske behandlats av bl.a. Jareborg och Lernestedt. Jareborgs inställning till kriminali- sering i allmänhet framgår delvis av föregående avsnitt. Jareborg menar vidare att kriminalisering bör komma ifråga endast om det finns något värde eller intresse som det finns anledning att skydda. I regeringsformens andra kapitel finns en uppräkning av centrala legi- tima värden, såsom liv, frihet, ära, hälsa, egendom, handlingsfrihet, rörelsefrihet och ekonomisk trygghet. Det finns emellertid många olika sätt att se på vad som är centrala legitima värden. Vid sidan av privata intressen finns gruppintressen och offentliga intressen att beakta, såsom allmän ordning och säkerhet, demokrati, trafiksäkerhet etc. Även om det finns ett intresse som är värt att skydda, är det inte självklart att det ska ske genom kriminalisering. Ett intresse kan ofta ges tillräckligt skydd genom andra åtgärder än straffrättsliga sådana, genom exempelvis skadeståndsskyldighet, administrativa kontroll- system eller upplysning. Kriminalisering ska tillgripas i sista hand och mot de mest förkastliga gärningarna. För att avgöra om en gärnings- typ är straffvärd, dvs. att det finns goda skäl att belägga den med straff, kan enligt vissa rättsvetare användas den huvudprincipen att en kriminalisering endast bör avse särskilt skyddsvärda intressen. Vad som är ett särskilt skyddsvärt intresse är inte möjligt att beskriva med exakthet, men viss ledning går att hämta ur ovan nämnda upp- räkning ur regeringsformens kapitel två. Vidare kan ett riktvärde vara att man genom straffhotet främst bör söka förhindra sådant som kan betecknas som skada, såvitt avser skada som drabbar en annan individ, ett allmänt intresse eller värdefulla gemensamma institutioner. För att avgöra om kriminalisering ska komma ifråga i förhållande till en viss gärningstyp, måste också beaktas om kriminaliseringen kommer att vara någorlunda effektiv. Vinsterna av kriminaliseringen måste vägas mot kostnaderna. Med kostnader menas då dels rent monetära 1994/95:23 s. 52. Utredningens analys, överväganden och förslag sådana i form av statliga utgifter för kontroll och lagföring, dels kostnader av mer ideell karaktär som obehag och lidande för den som döms och för andra. Även andra faktorer, såsom möjligheterna till missbruk av straffbudet, måste räknas in. Lernestedt framhåller också vikten av restriktivitet i användandet av kriminalisering och formulerar fyra huvudsakliga problemområden i detta sammanhang: intresse, skada, förstadier och effektivitet. Varje problemområde ställs upp som ett presumtivt filter, vilket godtag- bart måste kunna passeras för att kriminalisering ska vara acceptabel. Området intresse handlar förenklat om att det skyddsvärda måste kunna definieras fristående från vad som menas angripa det. Det innebär att intressen bör behandlas före, och fristående från, det som påstås orsaka negativ påverkan på dem. För att ett intresseperspektiv ska kunna vara ett verksamt verktyg för restriktiv kriminalisering är det ett grundläggande krav att det motiveras vad som önskas skyddat med visst straffbud och varför. Området skada handlar i stora drag om att kriminaliseringen för att vara godtagbar måste riktas mot beteende som orsakar skada. Skadekravet skulle enligt Lernestedt kunna fungera som en vattendelare mellan godtagbar och icke god- tagbar kriminalisering. Begreppet är emellertid problematiskt och kan tolkas på olika sätt. Möjligheterna för skadebegreppet att fungera som ett sållningsverktyg vid avgörande av vilka kriminaliseringar som bör vara tillåtna respektive otillåtna, får enligt Lernestedt därför sägas vara begränsade. Huvudfrågan i området förstadier är hur långt ”i förväg” det är berättigat att inträda med kriminalisering, eller, uttryckt på ett annat sätt, hur stor straffrättsbuffert som får läggas runt de intressen som anses skyddsvärda. Hur stor straffrättslig buffert som kan tillåtas runt skyddsvärda intressen bör vara avhängigt av intressets vikt. Ju viktigare det är som önskas skyddat, desto längre i förväg bör det i princip vara godtagbart att skydda det just genom kriminalisering. Effektivitet har här att göra med straffbuds förmåga att fullgöra sina uppgifter. Ett krav på att ett straffstadgande ska vara effektivt brukar traditionellt tolkas främst på två sätt. För det första så att den som företar den straffbelagda gärningen i viss högre grad kan upptäckas och fällas. För det andra så att stadgandet påverkar frekvensen av aktuell gärningstyp negativt.