sou · H7B365 · 2019-12-16 00:00:00 — Detta görs både i ersätt- ningsgradens täljare och i nämnaren. Den relativa förändringen i hushållets disponibla inkomst och i individens ekonomiska standard blir därmed samma sak. löshetsförsäkringen och kan därför anses vara väl etablerade på arbetsmarknaden. Den andra gruppen, som också får anses vara väl etablerad på arbetsmarknaden, får grundersättning från arbetslös- hetsförsäkringen. Dessa individer uppfyller arbetsvillkoret i försäk- ringen, men inte det medlemsvillkor som gäller för inkomstbaserad ersättning. Individer i den tredje gruppen uppfyller inte arbetsvill- koret i arbetslöshetsförsäkringen. Denna grupp har en svagare för- ankring på arbetsmarknaden och får ersättning med aktivitets- stödets grundbelopp eller försörjningsstöd (se vidare fördjupnings- ruta 3.2). Möjligheten till ersättning vid arbetslöshet består dock inte en- bart av ersättning från det allmänna. Många som är etablerade på arbetsmarknaden har även rätt till ersättning via det kollektivavtal som gäller på arbetsplatsen. Denna kompletterande ersättning har beaktats i beräkningen av individers ersättningsgrad. Villkoren för att få ersättning samt ersättningens storlek skiljer sig åt mellan olika avtalsområden. I många avtal finns villkor kring anställningstid och ålder som måste vara uppfyllda. För att täckas av ett kollektivavtal behöver den anställde dock inte själv vara medlem av en fackföre- ning. Kollektivavtalen för exempelvis privatanställda tjänstemän och för anställda inom kommuner och landsting ger, , en ersättning som är relaterad till den tidigare lönen. Privat- anställda arbetare får i stället ett engångsbelopp utbetalat.35 Utöver ersättning från det allmänna och avtalsersättningar kan individen få ersättning från inkomstförsäkringar som ingår i med- lemsavgiften till de flesta fackförbund. Även dessa har beaktats i beräkningarna. Villkoren för inkomstförsäkringarna skiljer sig åt mellan förbunden. Skillnaderna rör i huvudsak maximalt antal ersätt- ningsdagar, tak för försäkrad inkomst samt kvalifikationstid.36 För- säkringen ger, tillsammans med den inkomstbaserade ersättningen från den allmänna arbetslöshetsförsäkringen och eventuell avtals- 35Cirka av de anställda täcks av kollektivavtal som kan ge kompletterande ersätt- ningar i händelse av arbetslöshet (). 36TCO (2019) innehåller en översikt av villkoren för inkomstförsäkring i olika fackförbund. Exempelvis varierar antalet ersättningsdagar mellan och taket för försäkrad inkomst mellan /månad och uppåt till helt taklöst. Kvalifikationstiden är i de flesta fall 12 månaders medlemskap i fackförbundet, men något förbund kräver 18 månader. ersättning, som mest av hela lönen under de 200 första arbetslöshetsdagarna.37 I tabell 3.3 har individer grupperats efter den typ av ersättning de förväntas erhålla från det allmänna vid arbetslöshet. Det finns tydliga skillnader mellan de olika gruppernas genomsnittliga ersättnings- grad. Personer med inkomstbaserad ersättning hade 2017 (när kom- pletterande ersättningar från kollektivavtal och inkomstförsäkringar beaktas) en ersättningsgrad som i genomsnitt var högre än ersättningsgraden för personer med grundersättning från arbetslöshetsförsäkringen. De senare hade i sin tur tio procenten- heter högre ersättningsgrad än personer som fick ersättning med grundbelopp eller försörjningsstöd. Av tabellen framgår också att de kompletterande ersättningarna förstärker skillnaderna mellan grup- perna. Det beror på att det endast är personer med inkomstbaserad ersättning som kan komma i fråga för ersättning via en inkomstför- säkring, medan personer som får ersättning med grundbelopp eller försörjningsstöd inte är kvalificerade för någon form av komplette- rande ersättning. Källor: (HEK och ) och egna beräkningar. 37 Behovet för fackförbunden att erbjuda inkomstförsäkringar beror på hur avtalsersätt- ningarnas villkor ser ut för förbundens medlemmar. Exempelvis får anställda inom kommuner och landsting redan via avtalsersättningen av den tidigare lönen vid arbets- löshet. Den genomsnittliga ersättningsgraden – sett över samtliga individer och med kompletterande ersättningar inkluderade – minskade , från . Om analysen begränsas till att endast beakta ersättningar från de offentliga systemen var nedgången större, ungefär åtta procentenhe- ter. Kompletterande ersättningar från kollektivavtal och inkomst- försäkringar har således fått ökad betydelse , vilket har haft en dämpande effekt på utvecklingen mot en sjunkande genomsnittlig ersättningsgrad. Ersättningsgraden har sjunkit i genomsnitt för samtliga delgrup- per i tabell 3.3. På ett övergripande plan finns det två orsaker till att den disponibla inkomsten vid arbete har ökat snabbare än den dis- ponibla inkomsten vid arbetslöshet. För det första har ersättningen vid arbetslöshet inte justerats upp i takt med löneutvecklingen. Exempelvis har inkomsttaket och grundersättningen i arbetslöshets- försäkringen ökat långsammare än den allmänna inkomstutveck- lingen. sänktes dessutom kompensationsnivån för ersätt- ningsdag 200–300 för personer med inkomstbaserad ersättning från . För det andra har införandet av jobbskatteavdraget 2007, och den successiva utbyggnaden därefter, bidragit till att för- stärka den disponibla inkomsten vid arbete relativt den disponibla inkomsten vid arbetslöshet. Förskjutningar mellan grupper med olika typ av ersättning vid arbetslöshet kan också påverka den genomsnittliga ersättningsgraden sett över samtliga individer. Ex- empelvis sjönk andelen personer med inkomstbaserad ersättning vid arbetslöshet . Detta har dock haft en mycket begränsad effekt på den genomsnittliga ersättningsgraden. Tabell 3.4 visar att ersättningsgraden varierar relativt mycket mellan individer och att en stor del av den minskade genomsnittliga ersättningsgraden kan förklaras av att andelen personer med höga ersättningsgrader () har minskat. Detta är särskilt tydligt för gruppen med inkomstbaserad ersättning. hade ungefär sju av tio personer med inkomstbaserad ersätt- ning en ersättningsgrad som översteg . hade den- na andel sjunkit till fem av tio personer. Bland personer med grund- ersättning från arbetslöshetsförsäkringen, ersättning med grund- belopp eller försörjningsstöd var det en relativt liten andel som hade en ersättningsgrad , och andelen minskade ytterligare . Det skedde också en märkbar förskjutning nedåt av ersättningsgrader från intervallet 60– till intervallet 40–. hade nästan sju av tio personer med svag förankring på arbetsmarknaden, dvs. personer som fick ersättning med grundbelopp eller försörjningsstöd, en ersättningsgrad som var eller lägre. Anm.: Varje rad summerar till . Avrundningsfel kan dock förekomma. Källor: (HEK och ) och egna beräkningar. Personer med låg lön har i genomsnitt högre ersättningsgrad än per- soner med hög lön (se figur 3.6). hade den lägsta lönekvin- tilgruppen högre genomsnittlig ersättningsgrad än den högsta lönekvintilgruppen när analysen begränsas till att endast beakta ersättningar från de offentliga systemen. Om även kompletterande ersättningar beaktas blir skillnaden mindre mellan olika löneskikt, eftersom de kompletterande ersättningarna till över- vägande del tillfaller personer med relativt hög lön. Figur 3.6 visar även att den fallande genomsnittliga ersättnings- graden (sett över samtliga individer och med kompletterande ersättningar inkluderade) främst beror på att ersätt- ningsgraden sjönk i de lägre löneskikten. I de högre löneskikten var den genomsnittliga ersättningsgraden i stort sett lika stor 2006 och 2017. Det finns flera orsaker till att ersättningsgraden har sjunkit mindre för höginkomsttagare. Exempelvis innebär jobbskatteavdra- gets konstruktion att höginkomsttagare får en mindre relativ för- stärkning av löneinkomsten efter skatt än låginkomsttagare. annan orsak är att fler fackförbund erbjöd inkomstförsäkringar 2017 än 2006. Dessa försäkringar har, som påpekats tidigare, större bety- delse i de högre inkomstskikten. Dessutom har i en del fall inkomst- taken i försäkringarna höjts och kvalifikationstiden förkortats. Denna utveckling har bidragit till att hålla uppe den genomsnittliga ersättningsgraden i de övre löneskikten. En tredje orsak handlar om kapitalinkomsternas ökade andel av hushållens disponibla inkom- ster. Kapitalinkomster är relativt starkt koncentrerade till de övre löneskikten.38 Då ersättningsgraden ökar med stigande kapital- inkomst39(allt annat lika), har de ökade kapitalinkomsterna delvis motverkat utvecklingen mot fallande ersättningsgrader i de övre löneskikten. Ersättning från det allmänna Anm.: Samtliga individer har rangordnats efter storleken på löneinkomsten vid helårsarbete. Därefter har de delats in i fem lika stora grupper, s.k. kvintilgrupper. Kvintilgrupp 1 avser de som har lägst löneinkomst. Kvintilgrupp 5 avser de som har högst löneinkomst. Källor: och egna beräkningar. 2018/19:1 bilaga 3. I bilagan (tabell 3.2) visas att av de samlade kapitalinkomsterna bland män 20–gick till de av männen som hade högst arbetsinkomster. Bland kvinnor gick av kapitalinkomsterna till de 20 pro- cent som hade högst arbetsinkomster. 39Anta t.ex. att två ensamstående individer har lika stor lön efter skatt, , och lika stor ersätt- ning efter skatt vid arbetslöshet, 0,7∙A. Anta vidare att den första individen har en kapital- inkomst efter skatt som motsvarar hälften av löneinkomsten efter skatt, 0,5∙A, medan den andra individen har en kapitalinkomst som är lika stor som löneinkomsten, dvs. A. Ersätt- ningsgraden med den lägre kapitalinkomsten blir då (0,7∙A+0,5∙A)/(A+0,5∙A)=1,2/1,5= 80procent, Med den högre kapitalinkomsten blir ersättningsgraden (0,7∙A+A)/(A+A)= 1,7/. Fördjupningsruta 3.2: Beräkning av ersättningsgrader Beräkningarna görs i huvudsak med hjälp av de registerdata som ingår i SCB:s FASIT-modell som används för konsekvensana- lyser av ändrade skatter och transfereringar inom bl.a. Analysen baseras på personer 20–som har varit sysselsatta eller arbetssökande och som inte har invandrat eller utvandrat under analysåret. Ersättningsgrader har inte beräknats för personer med företagarinkomster. Beräkningen av individers ersättningsgrader görs i två steg. Först beräknas den disponibla inkomst hushållet skulle ha haft om individen hade arbetat . Därefter beräknas den disponibla inkomst hushållet skulle ha haft om individen i stället hade varit arbetslös . Den disponibla inkomsten beräknas i båda fallen med hänsyn till betalda skatter och erhållna bidrag. En lägre inkomst kan t.ex. innebära att man får rätt till bostads- bidrag. Inkomstbaserad ersättning från arbetslöshetsförsäkringen till- delas personer i datamaterialet som a) mottog noll kronor i arbetsmarknadsstöd eller försörjningsstöd och som var medlemmar i a-kassa, eller b) mottog någon inkomstbaserad arbetslöshetsersättning . Grundersättning från arbets- löshetsförsäkringen tilldelas de som a) mottog noll kronor i arbetsmarknadsstöd eller försörjningsstöd och som inte var medlemmar i a-kassa, eller b) mottog någon grundersätt- ning , men inte någon inkomstbaserad ersättning. I dataunderlaget saknas uppgift om medlemskap i a-kassa på indi- vidnivå. Därför slumpas medlemskap ut på individer så att an- delen medlemmar överensstämmer med täckningsgraden på ag- gregerad nivå. För personer med inkomstbaserad ersättning eller grundersättning beräknas helårsinkomsten vid arbete utifrån observerad löne- och transfereringsinkomst , omräk- nad till en hypotetisk helårslön. Ersättning med aktivitetsstödets grundbelopp eller försörj- ningsstöd tilldelas de personer i datamaterialet som var arbets- sökande och som mottog aktivitetsstöd med grundbelopp eller försörjningsstöd (men inte någon inkomstbaserad er- sättning eller grundersättning). Om totalt mottaget arbetsmark- nadsstöd var större än eventuellt mottaget försörjningsstöd till- delas individen ersättning med aktivitetsstödets grundbelopp, annars tilldelas individen försörjningsstöd. För individer som får ersättning med grundbelopp/försörjningsstöd saknas i regel underlag i datamaterialet för att skatta en hypotetisk helårslön. För dessa individer har den genomsnittliga helårsinkomsten vid arbete antagits ligga vid den i den samlade löne- fördelningen. För att få viss variation i inkomsterna slumpas löneinkomsten ut på individer i ett intervall kring detta medel- värde (plus/minus ). innebär det att helårs- lönen slumpas ut i ett intervall om ca 22 500 till ca . Personer med inkomstbaserad ersättning från arbetslöshets- försäkringen får, givet att de uppfyller villkoren i övrigt, även arbetslöshetsersättning via kollektivavtalet för arbetsplatsen och från fackförbundets inkomstförsäkring. Även personer med grundersättning från arbetslöshetsförsäkringen har rätt till avtals- ersättning om de uppfyller de villkor som gäller för det specifika avtalet. Däremot är ersättning från någon inkomstförsäkring inte aktuell för dessa personer eftersom de inte uppfyller medlemsvill- koret. Personer som vid arbetslöshet får ersättning med aktivi- tetsstödets grundbelopp eller försörjningsstöd antas inte vara kvalificerade för någon form av kompletterande ersättning. Den genomsnittliga marginaleffekten har sjunkit För personer som arbetar mäts ofta de ekonomiska drivkrafterna till ett ökat arbetsutbud av marginaleffekten. Den definieras som den andel av en marginell löneökning som faller bort i ökad skatt, ökade avgifter och minskade transfereringar: ME =1– ����. ������� ����� �ö��ö�����−����. ������� �ö�� �ö��ö����� �ö��ö����� Ju lägre marginaleffekt desto mer lönsamt är det att arbeta en extra timme. Den genomsnittliga marginaleffekten bestäms inte bara av regler iskatte- och transfereringssystemen, utan påverkas även av den eko- nomiska utvecklingen. Stigande sysselsättning minskar t.ex. antalet personer med inkomstprövade bidrag, vilket bidrar till att minska den genomsnittliga marginaleffekten. Ökade inkomster, som gör att fler betalar statlig inkomstskatt, bidrar till att öka den genomsnitt- liga marginaleffekten. Beräkningen görs för varje individ genom att löneinkomsten ökas med . Makens eller makans inkomst hålls oför- ändrad. Därefter beräknas hur mycket hushållets disponibla inkomst förändras efter att skatter och transfereringar justerats till följd av löneökningen.40 Den genomsnittliga marginaleffekten har minskat med 5,3 pro- centenheter, från till , (se figur 3.7). Den genomsnittliga marginaleffekten minskade kontinuerligt 2006–2010. Minskningen kan främst kopplas till de förändringar i skattesystemet som ägde rum under dessa år. Infö- randet av jobbskatteavdraget 2007, och förstärkningarna –2010, var tillsammans med den justerade nedre skiktgränsen för statlig inkomstskatt 2009 de viktigaste förändringar som gjordes.41 Källor: och egna beräkningar. 40Beräkningarna görs med hjälp av FASIT-modellen och baseras på personer i åldersgruppen 20–som inte har invandrat eller utvandrat under analysåret. Marginaleffekter har dock inte beräknats för personer med företagarinkomster eller för personer som saknar löne- inkomst men som har skattepliktiga transfereringar. Personer som har en negativ disponibel hushållsinkomst har också exkluderats. 41I fördelningspolitiska redogörelse (prop. 2009/10:1 bilaga 4) beräknades den genomsnittliga marginaleffekten ha sjunkit 2006–2010. Förändring- arna i skattesystemet bedömdes ha minskat den genomsnittliga marginaleffekten med 5,3 pro- centenheter. Övriga förändringar som inte direkt kunde hänföras till ändrade regler bedömdes ha bidragit till att minska den marginaleffekten med . –2013 var den genomsnittliga marginaleffekten i stort sett . En ytterligare förstärkning av jobbskatteavdraget bidrog till att den genomsnittliga marginaleffekten sjönk något 2014. –ökade den genomsnittliga marginaleffekten åter, bl.a. till följd av en långsammare uppskrivning av den nedre skiktgränsen för statlig inkomstskatt och utfasningen av jobbskatteavdraget vid högre inkomster. förväntas den genomsnittliga marginal- effekten sjunka något till följd av slopandet av den s.k. värnskatten. Denna reform väntas särskilt sänka marginaleffekten för personer med höga förvärvsinkomster. Den genomsnittliga marginaleffekten skiljer sig en del mellan olika inkomstgrupper (se figur 3.8). varierade den genom- snittliga marginaleffekten från (för tiondelen med lägst ekonomisk standard, dvs. inkomstgrupp 1) till (för tiondelen med högst ekonomisk standard, dvs. inkomstgrupp 10). Marginaleffekten har minskat för samtliga inkomstgrupper mel- lan 2006 och 2017. Marginaleffekten har dock minskat mer i den nedre delen av inkomstfördelningen än i toppen. Därigenom har de ekonomiska drivkrafterna till ett marginellt ökat arbetsutbud stärkts mest för låginkomsttagare. Inkomstgrupp (ekonomisk standard) Anm.: Inkomstgrupperna definieras utifrån fördelningen av ekonomisk standard i befolkningen som helhet. Källor: och egna beräkningar. 3.2.2Hög utbildningsnivå trots internationellt sett låg avkastning av högre utbildning En vanligt förekommande farhåga med låg lönespridning är att utbildning inte lönar sig privatekonomiskt för individen. I en inter- nationell jämförelse framstår avkastningen på utbildning i som låg. (2018a) mäter lönsamheten på eftergymnasial ut- bildning jämfört med att börja arbeta direkt efter gymnasiet och finner att utbildningspremien i är den lägsta bland OECD- länderna. Det gäller i synnerhet högskoleutbildning. Avkastningen på högskolestudier varierar dock beroende på inriktning. Utbild- ningar som civilingenjör, läkare, ekonom och jurist har högst avkast- ning, medan studier till förskollärare och tandhygienist samt konst- närliga utbildningar har negativ avkastning och alltså inte är privat- ekonomiskt lönsamma (se 2016 och m.fl. 2010). Den relativt låga avkastningen verkar inte vara ett stort hinder för högre utbildning i då andelen med eftergymnasial utbildning har ökat stadigt (se figur 3.9). Jämfört med andra länder i har befolkningen i en relativt hög utbildningsnivå. Av be- folkningen i åldern 25–har någon form av efter- gymnasial utbildning. Det är högre än genomsnittet i som ligger kring . m.fl. (2010) visar att avkastningen i termer av årslöner av längre utbildning steg trots att utbudet av personer med högskoleutbildning ökade kraftigt. Det skulle kunna bero på att teknikutveckling ökade den relativa efterfrågan på högutbildad arbetskraft. I bilaga 8 om vuxenutbild- ning framgår att avkastningen på utbildning är densamma som den var 1990. Avkastningen på utbildning steg alltså under 1990- talet, men har sedan minskat vilket kan hållit tillbaka löneskillnaderna . Källa: (). 3.2.3Flexibla relativlöner skulle kunna förbättra ekonomins funktionssätt En viktig aspekt av skillnader i lön mellan olika yrken i ekonomin är att det påverkar människors beslut om utbildning och arbete. Det kan t.ex. krävas en högre relativlön för att personer ska välja studier till bristyrken, utbilda sig på jobbet, ta på sig nya arbetsuppgifter eller ﬂytta från en ort till en annan. Skillnader i löner kan på så vis bidra till att förbättra ekonomins funktionssätt genom effektivare användning av arbetskraftens förmågor. Bristen på utbildad arbetskraft inom framför allt välfärdssektorn har uppmärksammats . Enligt Arbetsförmed- lingens bedömning råder det stor arbetskraftsbrist inom hela yrkesområdet hälso- och sjukvård (se Arbetsförmed- lingen 2019). Det är ett yrkesområde med många sysselsatta som till största delen utgörs av kommunalt finansierad verksamhet. För flertalet yrkesgrupper inom hälso- och sjukvård, exempelvis sjuk- sköterskor, specialistsjuksköterskor och barnmorskor, är det i dags- läget mycket liten konkurrens om jobben. Samma sak gäller för exempelvis förskollärare och grundskollärare inom området pedago- giska arbeten, och socialsekreterare och personliga assistenter inom yrkesområdet socialt arbete. Båda dessa områden omfattar ett stort antal sysselsatta i kommunalt finansierad verksamhet. I bilaga 1 om den makroekonomiska utvecklingen beskrivs ut- vecklingen av efterfrågan på arbetskraft i den offentliga sektorn . Yrken som där pekas ut som bristyrken är bl.a. lärare och specialistsjuksköterskor. Det är yrken som kräver yrkesutbildningar på högskolenivå, och möjligheterna att rekrytera dessa yrkesgrupper från andra sektorer är begränsade eftersom de i hög grad endast efterfrågas i kommunalt finansierad verksamhet. En flexibel arbets- marknad, och ett flexibelt utbildningssystem, är därför också av vikt för att kunna upprätthålla en hög och jämn kvalitet på välfärds- tjänster framöver.42 För att satsningar på fler utbildningsplatser till bristyrken ska vara effektiv krävs att de som utbildar sig inom bristyrken stannar kvar i yrket. Adermon och Laun (2018) undersöker arbetsmarknads- situationen för de individer som utbildar sig inom bristyrken, bl.a. lärare och sjuksköterskor. De visar att andelen lärare som arbetar med utbildning har legat på . Bland sjuksköterskor arbetar av de utbildade som sjuksköterskor och inom vård och omsorg. En enkätundersökning bland lärare som lämnat yrket visar att den vanligaste orsaken till att de har lämnat yrket var arbetsmiljö och stress. Den näst vanligaste orsaken var arbetsvillkor inklusive lön. svarar att lönen, i förhållande till arbetsbördan och i förhållande till utbildningen, bidrog till att de lämnade yrket (SCB 2017a). I motsvarande undersökning för sjuksköterskor är arbets- villkor inklusive lön den vanligaste orsaken till att de inte längre arbetar i yrket. angav att lönen, i förhållande till arbetsbördan och i förhållande till utbildningen, bidrog till att de lämnade yrket (se SCB 2017b). På en (hypotetisk) arbetsmarknad med fri konkurrens hade efter- frågan på arbetskraft fått genomslag och lönerna i de efterfrågade yrkena hade stigit. Den svenska lönebildningen har styrts av industriavtalet, där arbetsgivare och fackförbund i den konkur- rensutsatta sektorn avtalar om löner för den kommande avtals- perioden. Löneökningarna i det avtalet (det s.k. ”märket”) är sedan för löneökningarna på resten av arbetsmarknaden. Enligt vissa bedömare försvårar systemets konstruktion förändringar i 42Se även avsnitt 7.3.3 om svårigheten att hitta personal i vissa kommuner. relativlöner som skulle skapa starkare incitament till utbildning inom bristyrken (se 2016). Det finns ett antal empiriska studier av den faktiska löneflexibi- liteten i . (2016) skattar en modell som beskriver löneflexibilitet mellan branscher i , , , och . Resultaten är blandade och bör tolkas försiktigt, men de pekar på att anpassningen av relativa löner går långsammare i än i övriga länder. En annan studie finner resultat som pekar på att flexibiliteten är i linje med andra länder. Genom att jämföra hur löner reagerar på arbetslöshet i olika regioner i visar m.fl. (2017) att det finns betydande flexibilitet i löner i . De uppskattar att sambandet för den privata sektorn är ungefär i linje med andra länder. För den offentliga sektorn är sambandet mellan lokal arbets- löshet och löner betydligt svagare. Författarna menar att resultaten kan förklaras av att löner i offentlig verksamhet i mindre uträckning bestäms av marknadskrafter och i större utsträckning av budgetför- utsättningar i offentlig sektor. 3.2.4Höga lägstalöner kan göra det svårare för vissa grupper att komma in på arbetsmarknaden Högre lön ger, allt annat lika, starkare incitament för individer utan arbete att ta ett arbete. Högre löner innebär högre kostnad för arbetsgivaren, vilket minskar efterfrågan. Nivån på de lägsta av- talade lönerna på arbetsmarknaden kan därför påverka arbets- givarnas efterfrågan, och således sysselsättningen, för personer med begränsade färdigheter och kvalifikationer. I saknas lagstadgade minimilöner. I stället bestäms lägsta- löner i kollektivavtal genom förhandlingar. De förhandlade lägsta- lönerna i är höga jämfört med lägstalöner i andra länder (se t.ex. m.fl. 2017 och 2017). Inga stora effekter på sysselsättningsnivån av höjda lägstalöner