sou · H7B365 · 2019-12-16 00:00:00 — Källor: (HEK och ) och egna beräkningar. För att undersöka orsakerna till att de regionala skillnaderna i genomsnittlig ekonomisk standard är ungefär desamma före och Regionala skillnader i inkomst efter bostadsutgifter redovisas i tabell 6.4 även genomsnittlig boendeutgift per kvadratmeter och individ i ägda bostäder i respek- tive region. Det visar sig att boendeutgiften per kvadratmeter för ägda bostäder varierar betydligt mindre mellan regionerna än marknadsvärdet per kvadratmeter. En tänkbar förklaring till detta är att den relativt snabba prisutvecklingen i vissa regioner inte bara resulterat i höga priser utan också medfört att hushåll som ägt en bostad kunnat bygga upp ett betydande eget kapital i boendet. Om så är fallet bör ränteutgifterna, som utgör en del av boendeutgifterna, variera betydligt mindre per kvadratmeter än marknadsvärdet. Beräkningar av det egna bostadskapitalets storlek, utifrån uppgifter om individernas ägda bostäder och utgiftsräntor, stödjer detta resonemang. Figur 6.31 visar att det egna bostadskapitalet är högst i de tre storstäderna.115 I uppgår det till per person , i ligger det på och i på . I mycket avlägsna landsbygdsregioner ligger genomsnittet på ca medan det i övriga regiontyper varierar mellan drygt 400 000 och . 115 Utgångspunkten är att det egna bostadskapitalet motsvarar bostadens marknadsvärde exklusive de lån som är tagna med bostaden som säkerhet. Bostadens marknadsvärde har beräknats såsom framgår av fördjupningsruta 6.5. Den samlade bostadsskulden motsvarar hushållets samlade utgiftsräntor dividerade med den genomsnittliga bankräntan för bostadslån 2017 som uppgick till . Dessa beräkningar är givetvis behäftade med viss osäkerhet men resultaten bedöms ändå ge en bild av det övergripande mönstret i fördelningen av det egna bostadskapitalet. Regionala skillnader i inkomst Tät region nära en större stad Tät region avlägset belägen Landsbygdsregion nära större stad Landsbygdsregion mycket avlägset belägen Anm.: Beräkningarna baseras på individens samlade innehav av bostäder. Källor: () och egna beräkningar. En annan förklaring till att boendeutgiften per kvadratmeter för ägda bostäder varierar betydligt mindre mellan regionerna än mark- nadsvärdet per kvadratmeter är att hushållen anpassar sitt bostadsval till prisnivån. Det kan handla om att hushåll i regioner med höga bostadspriser väljer att bo på mindre yta och/eller i områden som är mindre centralt belägna eller av andra skäl mindre attraktiva på marknaden. Det bekräftas till viss del av tabell 6.4 som visar att den genomsnittliga boendeytan per individ är lägre i regioner med hög prisnivå. Minst boyta har individer i och och störst boyta har personer som bor mycket långt från en större stad tätt följd av de två andra landsbygdsregionerna. Skillnaden uppgår till per individ i genomsnitt. Det bör dock noteras att den regionala skillnaden i boyta per individ inte är större för de som bor i ägda bostäder än för de som hyr sin bostad, trots att de regionala skillnaderna i hyra per kvadratmeter är betydligt mindre än skillnaderna i marknadspriser per kvadratmeter. kan konstateras att boendet inte bara anpassas efter prisnivån utan i hög grad också efter inkomsten. Den genomsnittliga boendeytan per individ uppvisar därför även betydande variationer Regionala skillnader i inkomst mellan inkomstgrupper inom regionerna. För att tydliggöra detta redovisas i figur 6.32 hur mycket bostadsytan per individ avviker från en förväntad bostadsyta, givet hushållets storlek och samman- sättning.116 Avvikelserna varierar tydligt med inkomsten. Att boen- dekostnaderna, och kanske även tillgången på hyresrätter, också påverkar valet av bostad visar sig här genom att bostadsytan per individ i i genomsnitt ligger under den för- väntade för alla utom de individer som tillhör den översta tiondelen i den samlade inkomstfördelningen.117 I och täta regioner nära en större stad är det bara individer i den nedre delen av fördelningen som bor mindre än förväntat givet hushållets storlek och sammansättning. I landsbygdsregionerna har alla en större bostad än den förväntade. Såväl höga bostadspriser som låga inkomster reducerar alltså hushållens efterfrågan på boendeyta i förhållande till behoven. Det finns dock inga tydliga indikationer på att inkomstens betydelse för hushållens efterfrågan på boendeyta påverkas av prisnivån i regionen. 116Beräkningarna bygger på en regressionsmodell, där den beroende variabeln består av boyta i kvadratmeter, och de förklarande variablerna av samboförhållande, antalet vuxna och antalet barn i olika åldersgrupper. 117Eftersom indelningen i decilgrupper har gjorts för hela den vuxna befolkningen i riket varierar den andel av regionens befolkning som ingår i decilgrupperna. Det gäller i synnerhet den högsta inkomstgruppen i , som inkluderar av regionens befolkning. Regionala skillnader i inkomst Täta regioner nära en stad Täta regioner avlägset belägna Landsbygdsregioner nära en stad Landsbygdsregioner mycket avlägset belägna Anm.: Indelningen i decilgrupper har gjorts genom att den vuxna befolkningen i riket som helhet har rangordnats efter ekonomisk standard och delats in i tio lika stora grupper. Decilgränserna är därmed desamma i alla regioner. Den andel av regionens befolkning som ingår i decilgrupperna för varje region varierar därför något. Källor: och egna beräkningar. 6.3.2Regionala skillnader i bostadspriser och långa kötider skapar inträdeshinder Bristen på bostäder i växande regioner har, som framhållits i avsnitt 6.1.5, betydelse för arbetskraftens rörlighet, vilket kan hämma ekonomins utveckling. Inträdeshinder finns både på hyresmark- naden och marknaden för ägda bostäder. Medan det på hyres- marknaden främst handlar om långa kötider skapar höga bostads- priser svårigheter för de flesta som inte redan ägt en bostad i regionen att köpa en bostad utan att göra stora avkall på vad som kan betraktas som normal boendestandard och rimligt pendlingsavstånd. Eftersom skillnaderna i bostadspriser mellan regioner är ett resultat av att priserna har ökat i olika takt i olika delar av landet har möjligheterna att bygga upp ett eget kapital i boendet varierat. För de som redan ägt en bostad inne- bär ökade bostadspriser inte i första hand ökade boendeutgifter, Regionala skillnader i inkomst utan att värdet på bostaden stiger liksom det egna bostadskapitalet. Det stärker deras köpkraft på bostadsmarknaden i förhållande till de som inte har tagit del av värdestegringarna. Som framgått ovan är hushållens egna bostadskapital därför i genomsnitt betydligt högre i de regioner som har haft en relativt snabb pris- utveckling på bostadsmarknaden. Variationerna i det egna bostadskapitalets storlek är dock stora också inom regionerna, i synnerhet i de expansiva regionerna. Bland individer bosatta i hyresbostäder och bland yngre personer är det genomsnittliga egna bostadskapitalet mycket begränsat. Bland personer i högre åldrar som äger sin bostad är det egna bostads- kapitalet betydligt högre, i synnerhet bland de som befinner sig i den övre halvan av inkomstfördelningen. Det egna bostadskapitalet stärker innehavarnas ställning på bostadsmarknaden och påverkar sannolikt deras betalningsvilja vid bostadsbyte. som bostadskapitalet i hög grad byggts upp till följd av stigande bostads- priser kan det därigenom också förmodas bidra till högre priser som försvårar inträdet på marknaden. Långa kötider till hyresbostäder och höga priser på ägda bostäder påverkar individernas möjligheter till boende i expansiva regioner. Möjligheterna att träda in på bostadsmarknaden och äga sin bostad är av naturliga skäl mer begränsade för finansiellt begränsade hushåll. Enligt Enström-Öst (2012) gäller detta i högre utsträckning för unga och utrikesfödda. Inträdeshindren på bostadsmarknaden med- för också att familjebakgrunden får större betydelse för ungas möjligheter till eget boende. Enström-Öst (2012) indikerar i sin studie att sannolikheten att bli bostadsägare påverkas positivt om föräldrarna äger sin bostad. De finner också att betydelsen av familjebakgrund och föräldrars förmögenhet har ökat. och O’(2019) visar att andelen som äger sitt boende är tydligt lägre bland utrikesfödda och personer med föräldrar som hyr sin bostad. Skärpta kreditbegränsningar kan tänkas förstärka dessa mönster. En ofta uttalad målsättning bakom den svenska välfärdsmodellen är att utjämna livschanser och ge individen möjlighet att nå sin fulla potential. Offentliga välfärdstjänster kan i det avseendet fylla en viktig funktion genom att ge mer likartade möjligheter för individer i samhället oberoende av bakgrund, livssituation och bostadsort. Bland annat av denna anledning tillhandahålls sjukvård, barnomsorg, äldreomsorg och utbildning som gemensamt finansierade tjänster. Välfärdstjänsterna tycks också vara en viktig anledning till att har kunnat förena en god ekonomisk tillväxt med en relativt stor offentlig sektor. Forskning tyder på att det inte är omfattningen av de offentliga utgifterna som är avgörande för den ekonomiska utvecklingen, utan dess sammansättning (SOU 2015:53). Om en stor andel av de offentliga utgifterna är produktiva, som t.ex. offentligt finansierad utbildning, ger det bättre förutsättningar för ekonomisk tillväxt än om andelen är liten.118 En relativ stor andel av de välfärdstjänster som tillhandahålls i kan anses vara av produktiv karaktär. Välfärdstjänsterna står för av BNP och svarar därmed för en betydande del av de ekonomiska resurser som tillfaller individen. De ger dessutom ett betydande bidrag till omfördelningen av resurser mellan olika grupper i samhället som inte fångas i traditionella analyser av inkomstfördelningen (se kapitel 3). 7.1inkluderas välfärdstjänsterna i fördelningsanalysen. Där analyse- ras hur välfärdstjänsterna påverkar fördelningen både mellan olika inkomstgrupper och mellan olika typer av regioner. När hänsyn tas till de individuella välfärdstjänsterna minskar de uppmätta inkomst- 118Med produktiva offentliga utgifter avses utgifter som ökar individers produktivitet och sysselsättning. Det kan handla om barnomsorg som möjliggör ökat deltagande på arbets- marknaden eller utbildning som ökar humankapitalet. Det är framför allt spridningen i den nedre delen av inkomstfördelningen som minskar. Dessutom utjäm- nas resurserna regionalt, eftersom konsumtionen av välfärdstjänster är större utanför storstadsregionerna. Ett gemensamt finansierat utbildningssystem av hög kvalitet förefaller vara särskilt viktigt för att ge alla individer lika livschanser och för att minska inkomstskillnaderna. Det förbättrar förut- sättningarna för intergenerationell rörlighet och för en mer jämlik kompetens- och inkomstfördelning. Avsnitt 7.2 analyserar skillna- derna i kvalitet mellan olika grundskolor. Fokus ligger på hur väl skolor förmår att främja elevernas humankapitalutveckling och i vilken utsträckning detta skiljer mellan olika skolor. Resultaten tyder på att det finns skillnader i skolkvalitet i och att det finns utrymme för kvalitetsförbättringar för vissa skolor. Det finns även tecken på att elever med sämre förutsättningar går i skolor av lägre kvalitet och att kvaliteten i skolor på landsbygden är lägre än i storstäder. Även om andra välfärdstjänster, som t.ex. högskole- utbildning, sjukvård och barnomsorg, också spelar en viktig roll i att skapa lika livschanser och ekonomisk tillväxt kommer detta inte att belysas här.119 Det är välkänt att den åldrande befolkningen utgör en utmaning för den svenska välfärdsmodellen. I grunden är det positivt att medborgarna lever . Men det innebär också att utgifterna för välfärdstjänsterna, framför allt äldre- och sjukvård, väntas öka kraftigt. har det pågått en urbanisering där befolkningen, framför allt den yngre, koncentrerats geografiskt till storstadsregioner (se kapitel 6). Det innebär att befolkningen i storstäder växer, medan befolkningen på landsbygden minskar, i synnerhet . Det medför även att försörjnings- bördan i landsbygdsregioner stiger snabbare än i storstadsregion- erna. Det är en process som väntas fortsätta framöver. I avsnitt 7.3 presenteras resultat som visar att om kommunerna ska tillhandahålla välfärdstjänster motsvarande efterfrågan som skapas av den demo- grafiska utvecklingen kommer statsbidragen att behöva höjas av BNP till 2035. Utgifterna kommer dock behöva öka väsentligt mer i landsbygdsregioner jämfört med storstadsregioner. 119Se däremot t.ex. (2019) och SNS Konjunkturråd (2019) för sådan analys. Även rekryteringsbehovet till vård och omsorg kan väntas öka. Sannolikt kommer det finnas brist i samtliga regioner. De offentliga utgifterna består i huvudsak av transfereringar och offentlig konsumtion. Individuella välfärdstjänster, som inkluderar vård, skola och omsorg, utgör en betydande del av den offentliga konsumtionen. över har transfereringarna minskat i betydelse som fördelningspolitiskt instrument, se figur 7.1.De individuella välfärdstjänsterna har däremot varit relativt stabila , vilket innebär att de relativt sett har ökat i betydelse som fördelningspolitiskt instrument. Anm.: Streckad linje anger prognos. Källor: och egna beräkningar. I detta avsnitt analyseras hur de offentliga utgifterna för individuella välfärdstjänster fördelas i befolkningen. Den offentliga sektorns samlade konsumtionsutgifter uppgick till . En stor del av den offentliga konsumtionen är dock av kollektiv karaktär och kan därför inte fördelas på individer på ett Det gäller exempelvis försvar, näringslivsfrågor och offentlig förvaltning (se figur 7.2). Det som i detta avsnitt fördelas på individer är de individuellt inriktade offentliga tjänsterna. De inkluderar välfärdstjänster inom områdena hälso- och sjukvård, utbildning, barnomsorg, socialt skydd (bl.a. äldreomsorg och arbets- marknadsinsatser), samt fritid och kultur. Sammantaget kan 2/3 av den offentliga konsumtionen betecknas som individuella välfärds- tjänster. De offentliga utgifterna för dessa motsvarade i genomsnitt per person 2017, eller av den genomsnittliga ekonomiska standarden.120 9,1%Försvar 120 Med ekonomisk standard avses disponibel inkomst per individ med hänsyn tagen till försörjningsbörda och stordriftsfördelar i hushåll med fler än en individ. Se kapitel 2 för en närmre beskrivning. Det är inte helt uppenbart hur offentligt finansierade individuella välfärdstjänster ska värderas och fördelas på individer.121 En vanlig ansats, som också används här, är att utgå från de offentliga kon- sumtionsutgifterna för dessa tjänster och fördela dem på individer utifrån hur de nyttjas. Därmed ligger fokus på hur de gemensamma resurser som läggs på dessa tjänster är fördelade mellan individerna. Konsumtionsutgifterna hämtas från nationalräkenskaperna.122 Vissa tjänster fördelas på de individer som nyttjat tjänsterna . Det gäller hela utbildningsområdet och delar av socialt skydd. För övriga områden används en s.k. försäkringsmässig ansats där värdet av tjänsterna fördelas på samtliga potentiella brukare. Exem- pelvis antas äldreomsorg ha ett värde även för äldre som inte nyttjar tjänsten, men potentiellt skulle kunna behöva det. I enlighet med denna princip fördelas utgifterna på potentiella användargrupper baserat på t.ex. åldersgrupp, kön och geografiskt område.123 Värdet av tjänsten kan därmed liknas vid en premie för den försäkring som individen hade behövt teckna i avsaknad av en offentligt subvention- erad tjänst. I det följande benämns de fördelade utgifterna värdet av välfärdstjänsterna. Liksom i kapitel 3 analyseras fördelningen på individnivå och det antas att samtliga personer i ett hushåll gynnas av de resurser som en enskild medlem i hushållet kan ta del av via de offentligt finansierade välfärdstjänsterna. Det innebär att värdet av alla välfärdstjänster som hushållet har tillgång till summeras och fördelas lika på varje medlem i hushållet.124 121I den akademiska forskningen på detta område är en vanlig teoretisk utgångspunkt att analysen helst borde fånga välfärdstjänsternas marknadsvärde och/eller individernas egen värdering av tjänsterna. Se exempelvis Smeeding m.fl. (1993), , och (2012). Det finns också en litteratur där ett behovsjusterat mått används för att beakta de skillnader i behov som motiverar många av tjänsterna. Se t.ex. Aaberge m.fl. (2018). I praktiken används dock i allmänhet en ansats liknande den som används här. 122Det som beaktas är den offentliga förvaltningens konsumtionsutgifter exklusive eventuella användaravgifter och ingående mervärdeskatt inom respektive område. 123Med avseende på geografiskt område görs fördelning på lägsta möjliga aggregeringsnivå baserad på tillgängligt data. För de flesta utgiftsområden finns data på länsnivå, men i några fall även på kommunnivå. I vissa fall finns dock endast data på riksnivå. 124I motsats till antagandena kring inkomster i kapitel 3 antas det inte finnas några stordrifts- fördelar i konsumtionen av offentliga tjänster. Det görs därmed ingen justering av värdet av välfärdstjänsterna utifrån hushållets sammansättning. 7.1.2Större behov av välfärdstjänster i grupper med lägre inkomst Nedan rangordnas alla individer i befolkningen efter ekonomisk standard och delas in i tio lika stora inkomstgrupper. Därefter för- delas värdet av välfärdstjänsterna på dessa inkomstgrupper (se figur 7.3). Välfärdstjänsterna bidrar till att de ekonomiska resurserna ökar i samtliga inkomstgrupper. De bidrar också till en jämnare fördel- ning av de ekonomiska resurserna genom att omfattningen av tjänsterna är större i de lägre inkomstgrupperna än i de högre. I de tre lägsta inkomstgrupperna motsvarar värdet av välfärdstjänsterna 91 000–per individ och år, medan värdet i de tre högsta inkomstgrupperna motsvarar 60 000–. Det är framför allt ett högre värde av socialt skydd bland hushåll med lägre inkomst som bidrar till att de ekonomiska resurserna ökar mer för denna grupp. Men även ett högre värde av välfärdstjänsterna utbild- ning samt hälso- och sjukvård i denna grupp bidrar. Not: I diagrammet används benämningen barnomsorg för välfärdstjänster inom områdena förskola, pedagogisk verksamhet och fritidshem. Källor: och egna beräkningar. I det utvidgade inkomstbegreppet, utökad inkomst, adderas värdet av välfärdstjänsterna till den ekonomiska standarden. Den genom- snittliga utökade inkomsten 2017 var högre än den genomsnittliga ekonomiska standarden. Eftersom värdet av välfärds- tjänsterna är högre i de lägre inkomstgrupperna, både i absoluta termer och i procent av inkomsten, bidrar de till en betydande utjämning av de ekonomiska resurserna i befolkningen. I kapitel 3 beräknades det sammanfattande måttet för inkomstspridning, Gini- koefficienten, för ekonomisk standard till 0,32 . När hänsyn tas till värdet av välfärdstjänster minskar Gini-koefficienten med ca 20procent, till 0,26. Det motsvarar den nivå som Gini-koefficienten för ekonomisk standard låg på 2003. 7.1.3Välfärdstjänsterna utjämnar regionala skillnader I kapitel 6 analyserades fördelningen av inkomster mellan olika regioner. Där framgick att den disponibla inkomsten per kon- sumtionsenhet i genomsnitt var högre i storstadsregioner, framför allt i Stockholms- och Göteborgsregionerna, än i övriga delar av landet.125 När hänsyn tas till de resurser som läggs på individuella välfärds- tjänster ökar de ekonomiska resurserna per person i samtliga regioner. Men ökningen är större utanför storstadsregionerna. Det förklaras till stor del av demografiska faktorer där framför allt lands- bygdsregionerna har en stor andel äldre i befolkningen. Äldre nyttjar välfärdstjänster, såsom sjukvårdstjänster och äldreomsorg, i högre utsträckning än andra grupper. I någon utsträckning kan det även spegla att välfärdstjänster är dyrare att tillhandahålla i vissa delar av landet. Exempelvis kan det i regioner med stor geografisk yta och spritt bosättningsmönster vara svårare att uppnå ekonomiska skalfördelar i den kommunala verksamheten. Det kan medföra att det blir relativt sett dyrare att tillhandahålla vissa tjänster, som t.ex. hemtjänst och skolor. Men det kan även reflektera politiska priorite- ringar eller skillnaderna i effektivitet och användningsmönster. Att värdet av välfärdstjänsterna är högre utanför storstads- regionerna innebär att de bidrar till att utjämna resurserna mellan individer i olika regioner. Det illustreras i figur 7.3 som visar genom- 125Se kapitel 6 för en definition av regionindelningen. snittlig ekonomiska standard respektive utökad inkomst (som inkluderar välfärdstjänster) i olika regioner i förhållande till riket. När välfärdstjänster inkluderas är den genomsnittliga inkomsten fortfarande högst i , men skillnaden mot övriga regioner minskar. Den genomsnittliga ekonomiska standarden i Stockholms- regionen uppgick till av genomsnittet för landsbygds- regioner där befolkningen bor mycket långt från en större tätort. Skillnaden reduceras till när jämförelsen avser utökad inkomst. Tät region nära en större stad Tät region avlägset belägen Landsbygdsregion nära större stad Landsbygdsregion mycket avlägset belägen Not: Ekonomisk standard motsvarar genomsnittlig disponibel inkomst per individ i respektive region med hänsyn tagen till försörjningsbörda och stordriftsfördelar i hushåll med fler än en individ (se kapitel 2.) Utökad inkomst motsvaras av summan av genomsnittlig ekonomisk standard per individ och individens välfärdstjänster. Källor: () och egna beräkningar. 7.2Likvärdig kvalitet i ? En grundläggande ambition i den svenska välfärdsmodellen är att alla individer ska ha samma livschanser. Det är individens egen prestat- ion och förmåga, snarare än social bakgrund, kön, etnicitet, bostads- område eller andra bakgrundsfaktorer, som ska bestämma individens livschanser.126 Särskilt problematiskt är det när möjligheten att utbilda sig inte är lika för alla.127 Möjligheterna kan vara begränsade av sociala eller ekonomiska skäl, exempelvis genom att utbildnings- möjligheterna är sämre för barn till föräldrar med lägre utbildning, lägre inkomst eller av utländsk härkomst. Det medför att potentialen i landets humankapital inte nyttjas fullt ut, vilket i förlängningen kan innebära en sämre ekonomisk utveckling. Ett gemensamt finansierat utbildningssystem av hög kvalitet kan skapa förutsättningar för intergenerationell rörlighet och en mer jämlik kompetens- och inkomstfördelning. kan det bidra till att öka humankapitalet totalt sett och därmed till att skapa högre ekonomisk tillväxt.128 Det bör betonas att lika möjligheter till utbildning inte i första hand handlar om en jämn resursfördelning, så som det belystes i avsnitt 7.1. Här handlar det i stället om att kvaliteten på utbildningen som utgångspunkt ska vara lika mellan olika skolor. De skolresurser som kommer eleverna till del, t.ex. genom lärartid och lärarkompetens, har naturligtvis också betydelse för skolans kvalitet. Men det är i slutändan det mervärde som skolan skapar i form av ökat humankapital som är av betydelse för indivi- dens möjligheter till fortsatt utbildning och jobb senare i livet. I detta avsnitt är fokus därför på hur väl skolor förmår att främja elevernas humankapitalutveckling och i vilken utsträckning detta skiljer sig mellan olika skolor.129 Resultaten bygger på analyserna från bilaga 7 om likvärdighet i skolan. 7.2.1Hur väl klarar sig eleverna i ? Betyg och provresultat kan fånga viktiga aspekter av elevernas humankapitalutveckling, t.ex. kognitiva färdigheter, ämneskun- skaper, motivation och uthållighet. Mätt som avgångsbetyg i årskurs 9 har resultaten i ökat kraftigt sedan de mål- och kunskapsrelaterade betygen infördes /98 (se figur 7.5). 126Även i skollagen framhålls dessa grundläggande principer. Där framgår att alla, oberoende av geografisk hemvist, sociala och ekonomiska förhållanden, ska ha lika tillgång till grund- skoleutbildning samt att denna utbildning ska vara lika inom varje skolform oavsett var i landet den anordnas. Se kapitel 1, 8-9 § i skollagen (2010:800).