sou · H7B338 · 2019-07-15 00:00:00 — Har en part begärt huvudförhandling i alla dessa an- givna fall ska en huvudförhandling hållas trots att saken i och för sig kan utredas tillfredsställande ändå, om det inte är obehövligt. Hov- rätten kan vidare avgöra mål utan huvudförhandling om saken ändå kan utredas tillfredsställande och parterna har begärt att målet ska avgöras utan huvudförhandling eller ingen av parterna haft någon invändning mot ett avgörande på handlingarna. Om överklagandet avser även annat än ansvar, får målet avgöras utan huvudförhandling enligt de bestämmelser som gäller för avgörande utan huvudför- handling i tvistemål (50 kap. 13 § RB). föreslog ett särskilt förfarande i erkända mål.17 Förslaget innebar bl.a. att mål om allmänt åtal för brott avseende gärning som den tilltalade har erkänt hos rätten under vissa förutsättningar skulle kunna avgöras i en förenklad ordning utan huvudförhandling i tingsrätt. Med undantag för mål i vilka åkla- garen har yrkat viss påföljd skulle rätten enligt förslaget få meddela 17Straffprocessutredningens betänkande Brottmålsprocessen, SOU 2013:17 s. 391 f. dom i mål i vilket en vuxen tilltalad har erkänt gärningen hos rätten, godtagit påföljden och de övriga yrkanden som framställts i samband med åtalet samt samtyckt till att målet avgörs på detta sätt utan att huvudförhandling hålls. Har åklagaren eller den tilltalade begärt huvudförhandling eller behövs det av särskilda skäl så skulle huvud- förhandling hållas. Remissutfallet avseende förslaget var blandat.18 Ett stort antal remissinstanser – inklusive JO, många domstolar, JK, DV och Åkla- garmyndigheten – tillstyrkte eller var annars positiva till förslaget. En stor del av de remissinstanser som var positiva till förslaget fram- förde dock synpunkter. De vanligast förekommande synpunkterna var att den tilltalades erkännande och inställning i påföljdsfrågan inte bör ses som en bindande processhandling, att det var viktigt att be- viskraven upprätthålls och att nödvändig bevisprövning sker samt att bedömningen var att målen i större utsträckning än vad utredningen var inne på sätts ut till huvudförhandlingar när tveksamheter finns. Även mer praktiska synpunkter framfördes, bl.a. angående formkrav för erkännandet och hur den tilltalades eventuella återbetalningsskyl- dighet för bl.a. försvararkostnad ska hanteras inom förfarandet. Vidare framfördes synpunkter kring vilken som ska vara den övre gränsen för att förfarandet ska kunna tillämpas samt om förfarandet ska kunna tillämpas även i mål där den tilltalade inte i alla delar har godtagit en målsägandes enskilda anspråk eller åklagarens särskilda yrkanden. De remissinstanser som avstyrkte eller var negativa till förslaget framhöll bl.a. rättssäkerhetsaspekter och att det inte är en godtagbar ordning att rätten ska döma till fängelsestraff utan att ha möjlighet att göra någon prövning av skuldfrågan och med ett be- gränsat beslutsunderlag i påföljdsfrågan. Ett alternativ som fram- fördes var att i stället överväga en utvidgning av möjligheterna att använda strafföreläggande. Utredningens förslag har inte lett till lagstiftning. 18Ärende i Ju2013/02761/DOM. 10.3.4Inget förslag om utökade möjligheter att avgöra brottmål utan huvudförhandling Vår bedömning: Övervägandena inom ramen för detta utred- ningsarbete ger inte anledning till att införa utökade möjligheter att avgöra brottmål utan huvudförhandling. Vilket behov det finns av åtgärder för en mer effektiv brottmålspro- cess måste utvärderas. Motiv för en reform som ger ut- ökade möjligheter att avgöra mål på handlingarna är i första hand en ökad effektivitet i brottmålsprocessen. En mer effektiv handlägg- ning kan, är vårt grundantagande i detta utredningsarbete, leda till vinster för de enskilda personer som berörs av brottmålet. Ett för- farande utan huvudförhandling är snabbare och mindre betungande för den tilltalade, åklagaren och rätten. Om ett mål kan avgöras utan huvudförhandling behöver vidare målsäganden och vittnen inte komma till rättegången. Detta innebär i många fall en lättnad för dessa personkategorier. På motsvarande sätt kan det innebära en lättnad för tilltalade att slippa inställa sig i domstol och i stället låta rätten avgöra målet vid en skriftlig hantering. I den mån ett skriftligt förfarande leder till ett snabbare avgörande av brottmålet kommer reformen dessutom leda till en mer omedelbar respons från sam- hället på begångna brott, vilket är positivt ur kriminalpolitisk syn- vinkel. Alla dessa potentiella effektivitetsvinster med en reform är enligt vår bedömning önskvärda för rättsväsendet. I vilken mån de kan förverkligas beror på hur en sådan reglering utformas och på tillämpningen av reglerna vid myndigheter och domstolar. Nuvarande möjligheter att avgöra brottmål materiellt utan huvud- förhandling är avgränsade till brottmål där huvudförhandling varken begärs av någon av parterna eller behövs med hänsyn till utredningen i målet. Om muntlig bevisning åberopas eller om den tilltalade begär en huvudförhandling ska enligt den bedömning som gjorts en huvudförhandling hållas. Om bevisningen kan tas upp av domstolen utom huvudförhandling kan det påverka vilken bedömning som ska göras av frågan av om en förhandling behövs. De förslag vi har lämnar om utökade möjligheter att lägga fram ljud- och bildupptagna berättelser och andra vittnesattester som bevis motiverar en annan syn på utrymmet för att avgöra mål utan huvudförhandling inom ramen för vad som gäller då det finns En följd av den föreslagna reformen är nämligen att bevisningen i högre grad kan komma att finnas tillgänglig i ett tidigare skede än vid huvudförhandlingen. Det betyder att både dom- stolen, åklagaren, målsäganden och den tilltalade kan ta till sig bevis- ningen i ett tidigare skede och utifrån sina respektive positioner av- göra i vilken mån en huvudförhandling skulle tillföra något i målet. Rättens förutsättningar att avgöra målet materiellt utan huvudför- handling förbättras rimligen om bevisningen finns tillgänglig på det sätt våra förslag innebär. Om parterna är överens om att någon huvud- förhandling inte är nödvändig och rätten gör bedömningen att en sådan huvudförhandling inte heller behövs med hänsyn till utred- ningen i målet, då den muntliga bevisningen redan är säkrad, ökar utrymmet inom ramen för vad som redan gäller att avgöra mål utan huvudförhandling. Det gäller både i tingsrätten och i hovrätten. Rätten bör i de fall ett avgörande på handlingarna tycks möjligt med hänsyn till utredningsläget vara fri att i kontakt med parterna väcka frågan om deras inställning till en sådan handläggning. Några regel- ändringar krävs inte för ett sådant ökat utrymme att avgöra mål utan huvudförhandling utan det utökade utrymmet är en konsekvens av våra förslag om bevissäkring i ett tidigare skede. Det vi nu överväger är om det, utöver det som följer av våra redan lämnade förslag, finns anledning att utöka möjligheterna att avgöra mål utan huvudför- handling ytterligare, t.ex. för allvarligare brott. En given förutsättning för en reform med utökade möjligheter att avgöra brottmål utan huvudförhandling är att den tilltalade alltid har rätt till en muntlig förhandling om han eller hon önskar det. Men om den tilltalade skulle vilja välja att avstå från en huvudförhandling borde han eller hon kanske, som en följd av den stärkta partsställning som den tilltalade numera har, få lov att göra det i fler fall än . Det kunde exempelvis vara aktuellt vid brott som kan leda till fäng- else eller, med tanke på våra förslag till nya bevisregler, även vid för- nekade brott. I enlighet med vårt allmänna ställningstagande om att det är dags att myndigförklara brottmålsprocessens parter kan det i och för sig anses följdriktigt att den tilltalade i högre grad borde ges möjlighet att välja att avstå från en rättegång. Det kan tyckas kon- sekvent med vår hållning om myndiga parter att en tilltalad som ut- trycker en vilja att slippa rättegång ska få gehör för denna vilja. Våra överväganden om ett ökat partsinflytande i detta utred- ningsarbete omfattar emellertid inte förslag som bygger på att brotts- misstänktas uttryckta viljeförklaringar ska kunna leda till direkta ut- fall i brottmålsprocessen. Den form av utredningsmedverkan som våra förslag bygger på innebär att den misstänkte lämnar sakupplys- ningar som hjälper utredningsarbetet framåt. Att han eller hon dess- utom väljer att erkänna eller medge omständigheter kan i våra reform- förslag inte tillmätas en självständig betydelse. Inte heller hans eller hennes önskemål om vilken handläggningsform brottmålet bör han- teras enligt. Den hållning vi har om myndiga parter bygger därför inte på tanken att misstänktas uttryckta vilja i högre grad ska leda till direkta rättsverkningar eller förenklingar av processen. Innebörden av de förslag vi lämnar inom ramen för detta utred- ningsarbete är att parterna ges utökade möjligheter till ställnings- taganden och bevisföring i brottmålsprocessen genom nya process- verktyg. Mot bakgrund av den frihet att utforma brottmålsprocessen som våra förslag ger parterna, har vi utgått från att parterna måste ha en möjlighet att göra sig hörda då brottmålet ska avgöras genom att framföra synpunkter på processmaterialet och ställa kompletterande frågor till bevispersoner. Betydelsen av muntliga förhandlingar för den kontradiktoriska principens genomslag tar sikte på att risken för missförstånd minskar och nyanser går igenom på ett annat sätt vid en muntlig förhandling än i en skriftlig inlaga.19 Det är också möjligt för rätten och motparten att ställa direkta frågor om oklarheter. Hållfastheten i parternas ställningstaganden liksom värdet av den bevisning som åberopas måste enligt vår mening kunna bli föremål för domstolens bevisvärdering då brottmålet avgörs. Domstolspröv- ningen av allt som förekommit i målet och den fria bevisvärderingen har alltså en central betydelse i våra överväganden. Det är också natur- ligt när det, som är fallet i våra överväganden, handlar om stora brott- mål vid en muntlig förhandling. Vår bedömning i frågan om en utökad möjlighet att avgöra brott- mål utan huvudförhandling är att övervägandena inom ramen för detta utredningsarbete inte ger anledning till att införa utökade möj- ligheter att avgöra brottmål utan huvudförhandling. De effektivise- ringsförslag vi lämnar inom ramen för utredningsarbetet, och som primärt gäller en bättre hantering av stora brottmål, utgår från att 19Jfr , Varför muntlighet? SvJT (festskrift) s. 322. brottmål i princip ska avgöras vid muntliga och omedelbara förhand- lingar. Vår uppfattning är dock att det finns goda skäl för fortsatta överväganden om utökade möjligheter till avgörande av brottmål utan huvudförhandling, t.ex. för brott där det finns anledning att döma till fängelse, i ett annat sammanhang. 10.3.5Avgörande av mål på annat sätt än genom dom Att ett gärningspåstående är bristfälligt är inte en omständighet som ska leda till avvisning av åtalet. Dagens ordning innebär att rättsfrågan prövas först sedan all bevisning tagits upp. Vi har över- vägt om det finns skäl inom ramen för våra överväganden att föreslå förändringar i fråga om de situationer då det finns sådana allvarliga brister i ett gärningspåstående att det ska leda till ett materiellt ogill- ande av åtalet. Det framstår som ett resursslöseri att genomföra en process trots att det på förhand står klart, på grund av allvarliga brister i gärnings- påståendet, att det inte finns någon annan möjlig utgång än ett ogill- ande av åtalet. Om åtalet ogillas som en följd av brister i gärnings- påståendet kan domen överklagas och bristerna eventuellt åtgärdas, vilket i sin tur leder till frågor om återförvisning av målet till tings- rätten. Detta är sammantaget inte en processekonomiskt önskvärd ordning. Det kan vidare förefalla märkligt att en person som är före- mål för ett åtal, exempelvis ett enskilt åtal, ska behöva utstå de på- frestningar som en rättegång innebär trots att det redan före huvud- förhandlingen kan konstateras finnas så djupgående brister i gärnings- påståendet att det är uppenbart att åtalet kommer att ogillas. Ett specialfall som illustrerar detta är åklagare, domare eller advokater som blir föremål för enskilt åtal från en person som de tidigare han- terat brottsmisstankar avseende. I de fall utgången av målet redan på förhand är givet på grund av en uppenbart bristfällig gärningsbe- skrivning är det i onödan betungande för dessa personer att inställa sig i domstol som tilltalade med personen de tidigare mött i sin yrkes- roll som motpart. Vår bedömning är att det som anförts visserligen kan utgöra skäl för vidare överväganden om lagstiftningsåtgärder, men att behovet av åtgärder inte i första hand rör frågan om en bättre hantering av stora brottmål. Några effekter för de stora brottmålen kan vi inte se med utökade möjligheter att avgöra mål på annat sätt än genom dom. Eftersom vi uppfattar att vårt huvuduppdrag i utredningen gäller en bättre hantering av stora brottmål och den väckta frågan inte direkt omfattas av direktiven har vi inte funnit anledning att fördjupa oss i frågan inom ramen för detta utredningsarbete. 10.4Inga utökade möjligheter till hänvisning i brottmål Vi ska enligt direktiven överväga i vilken utsträckning möjligheterna att hänvisa till skriftlig bevisning som genomgången före huvudför- handlingen bör utökas. Enligt nuvarande ordning får parternas sakframställan och framlägg- ande av bevisning vid huvudförhandlingar ske genom hänvisningar till ljud- och bildupptagningar och andra handlingar i målet, om rätten finner det lämpligt (46 kap 6 § fjärde stycket RB). I hovrätten finns en motsvarande bestämmelse om hänvisning (51 kap. 19 § RB). Bestämmelserna om hänvisning innebär att kravet på muntlighet vid huvudförhandling har mjukats upp. Om rätten finner det lämp- ligt får processmaterial presenteras vid huvudförhandlingen genom hänvisningar till handlingar och inspelningar i målet. Åklagarens yr- kande och gärningsbeskrivning, den tilltalades ståndpunkt och grunden för denna, utvecklandet av talan samt bevisningen i målet får presen- teras genom hänvisningar till handlingar i målet, om rätten finner det lämpligt. Detsamma gäller uppgifter om vad en målsägande eller en tilltalad som inte är närvarande vid huvudförhandlingen har anfört. Slutpläderingar ska dock alltid hållas muntligt. När det gäller åklagarens yrkanden har det ansett att det som regel inte bör komma i fråga att ersätta en uppläsning med en hänvisning till stämnings- ansökan.20 Att ersätta detta moment med en hänvisning till hand- lingar bör i princip komma i fråga endast i omfattande eller kom- plicerade mål där det kan vara svårt att tillgodogöra sig åklagarens 2004/05:131 s. 253. yrkande på grundval endast av den muntliga presentationen. En för- utsättning för att en hänvisning kan ske bör vara att ett sådant till- vägagångssätt inte går ut över den tilltalades möjlighet att tillgodo- göra sig anklagelsen mot honom. Bedömningen som ligger bakom bestämmelserna om hänvisning är, att det finns fall där en strikt tillämpning av kravet på muntlighet vid huvudförhandlingar leder till att förfarandet blir tungrott, tids- ödande och kostnadskrävande som det kan försvåra för rätten och parterna att tillgodogöra sig vad parterna anfört till stöd för sin talan. När det gäller brottmålsprocessen har det framhållits att möjligheten att hänvisa till skriftliga handlingar bör användas med särskild försiktighet.21 För den enskildes upplevelse av en rättvis rättegång är det av stor betydelse att förfarandet är lättbegripligt och lättöverskådligt. Även om den tilltalade företräds av en förvarare får det inte råda någon tvekan om att han eller hon själv förstår vad an- klagelserna innebär. Möjligheten att ersätta vissa muntliga moment i huvudförhandlingen med hänvisningar till handlingar i målet bör enligt förarbetsuttalandena framför allt tillämpas i mer vidlyftiga mål med omfattande skriftligt material, t.ex. vissa mål om ekonomisk brottslighet, miljöbrott, brott som rör komplicerade tekniska för- hållanden och vissa immaterialrättsliga brott.22 I andra fall bör möjlig- heterna att ersätta den muntliga framställningen vid en huvudförhand- ling med hänvisningar till handlingar utnyttjas med större försiktighet. Det stora flertalet mål torde i allmänhet avgöras enklast och bäst efter en huvudförhandling med övervägande muntliga inslag. De möjligheter som finns enligt nuvarande ordning att hänvisa till utsagor som lämnats utom rätta är de fall då målsäganden eller den tilltalade inte är närvarande vid en huvudförhandling och rätten i den utsträckning det behövs ska se till att det som han eller hon har anfört läggs fram ur handlingarna (46 kap. 6 § tredje stycket RB). En målsägande vars utsaga är av betydelse för utredningen bör dock höras vid förhandlingen. Om målsägandens utsaga saknar betydelse ska rätten se till att den inte dras in i målet (46 kap. 4 § andra stycket RB). Utrymmet för att lägga fram en målsägandes utsaga genom att hänvisa till förundersökningsprotokollet är alltså ganska litet. Hän- visningar till utsagor som lämnats utom rätta har utöver vad som 2004/05:131 s. 146. 2004/05:131 s. 253. gäller vid målsäganden eller den tilltalades utevaro inte ansetts kunna komma i fråga enligt nuvarande ordning.23 Hänvisning kan ske även till ljud- och bildupptagningar (46 kap. 6 § fjärde stycket RB). Hänvisningar kan alltså göras till muntlig bevisning som inte ska tas upp på nytt, t.ex. bevisning som tagits upp utom huvudförhandling och som enligt 35 kap. 13 § första stycket inte behöver tas upp på nytt vid huvudförhandlingen. I förarbetena framhölls det att hänvisningsmetoden framför allt bör kunna använ- das i omfattande mål om det i det enskilda fallet underlättar genom- förandet av förhandlingen eller på annat sätt leder till en mer effektiv och ändamålsenlig process.24 Även i de stora målen får det dock, sades det, bedömas från fall till fall vad som är lämpligt. Exempel på när det kan anses olämpligt att hänvisa till en ljud- och bildupp- tagning är om det kan bli aktuellt med tilläggsförhör i anslutning till uppspelningen eller om det har lagts fram skriftlig bevisning i anslut- ning till förhöret som gör uppgifterna svårförståeliga om inte par- terna kan presentera samma material i anslutning till uppspelningen. Hänvisningsmetoden behöver inte, sades det vidare, utnyttjas för samtliga förhör. Den kan enligt förarbetsuttalandena kombineras med att vissa förhör spelas upp vid huvudförhandlingen. Det är, kon- staterades det, självfallet viktigt att inhämta parternas synpunkter, men det är rätten som slutligen beslutar i frågan om det är lämpligt att muntlig bevisning läggs fram genom hänvisning till ljud- och bildupptagningar. Rätten kan också, påpekades det, själv ta initiativ till hänvisning. Liksom vad som dittills gällt borde frågan om hän- visning till ljud- och bildupptagningar som regel tas upp före huvudförhandlingen med parter och ombud, framhölls det. 10.4.3Inget förslag om utökade möjligheter till hänvisning i brottmål Vår bedömning: De förslag och bedömningar som lämnas inom ramen för utredningens arbete medför inte att det finns behov av att införa ytterligare möjligheter till hänvisning i brottmål. 23Peter Fitger m.fl., – en kommentar på internet, kommentaren till 46 kap. 6§ fjärde stycket RB. 2015/16:39 s. 71. Nuvarande bestämmelser om hänvisning innebär att det är möjligt att hänvisa till allt utom parternas slutpläderingar om bara rätten finner att det är lämpligt att göra så. Åklagarens yrkande och gär- ningsbeskrivning, den tilltalades ståndpunkt och grunden för denna, utvecklandet av talan samt bevisningen i målet får presenteras genom hänvisningar till handlingar i målet. I formell mening är utrymmet för hänvisning i brottmål alltså stort. Den begränsning för tillämp- ningen som finns reglerad är att rätten ska bedöma att hänvisning är lämpligt. I brottmål har det bedömts att hänvisning allmänt sett bör ske mer restriktivt. När det gäller möjligheterna att hänvisa till berättelser som läm- nats utom rätta, så har utrymmet för detta ansetts vara be- gränsat. Vi har tidigare lämnat förslag om att berättelser som lämnats utom rätta i högre grad ska kunna användas som bevisning.25 Vi lämnar vidare i detta delbetänkande ett förslag om utökad använd- ning av vittnesattester. En följd av dessa förslag är att berättelser som lämnats utom rätta i högre grad kommer kunna bli föremål för hänvisning enligt gällande rätt eftersom berättelserna utgör bevis- ning i målet. En förutsättning är att rätten finner att det är lämpligt att hänvisning sker. I den bedömningen ingår att beakta vilka möjlig- heter den tilltalade har att förstå processen om en hänvisning tillåts. Att på detta sätt använda befintliga verktyg ger möjligheter till en mer flexibel handläggning utifrån vad som bedöms lämpligt i en- skilda fall. Att i högre grad tillåta hänvisning till berättelser som lämnats utom rätta även när dessa berättelser inte åberopas som bevisning skulle, bedömer vi, leda till risk för en mer svårtillgänglig process för den tilltalade. Om berättelserna inte är bevisning bör innehållet i dem även fortsättningsvis läggas fram vid huvudförhandlingen så att det står klart vad de innehåller. Hänvisning avseende dessa berättel- ser bör därför inte kunna ske i högre grad än som är fallet . Inte heller i övrigt ser vi skäl att vidga möjligheterna till hänvisning för att, i enlighet med våra direktiv, åstadkomma bättre förutsättningar för en koncentrerad rättegång eller ett bättre beslutsunderlag för domstolarna. Vi bedömer att det är ett rimligt krav för tillämpningen att hänvisning ska bedömas vara lämplig av rätten. Det som rätten därvid ska bedöma är om hänvisningen i det enskilda fallet under- lättar genomförandet av förhandlingen eller om den på annat sätt 25Utredningens delbetänkande Tidiga förhör – nya bevisregler i brottmål, SOU 2017:98. leder till en mer effektiv och ändamålsenlig process. Kraven på de hänsyn som rätten ska ta då den avgör om hänvisning ska få ske i ett enskilt fall är i linje med det som vårt uppdrag syftar till att åstadkomma. Någon ändring av vad som redan gäller behövs sammantaget inte. De förslag och bedömningar som lämnas inom ramen för detta ut- redningsarbete medför inte att det finns ett behov av ytterligare möj- ligheter till hänvisning i brottmål. 10.5Ingen mellandom i brottmål I vårt uppdrag ingår att överväga behovet och lämpligheten av mellan- dom i brottmål. Mellandom och deldom i tvistemål I tvistemål kan en rättegång delas upp genom att s.k. mellandom meddelas över viss talan eller fråga. Om prövningen av viss talan beror av en annan talan som handläggs i samma rättegång får mellan- dom ges över den talan (17 kap. 5 § första stycket RB). Bestäm- melsen avser mellandom när flera käromål har kumulerats enligt be- stämmelserna i 14 kap. RB. Om det är lämpligt med hänsyn till ut- redningen, får särskild dom ges över en av flera omständigheter (ett rättsfaktum eller flera sådana fakta) eller viss i målet uppkommen fråga som främst angår rättstillämpningen (17 kap. 5 § andra stycket RB). sakfrågor får inte avgöras genom mellandom. Det beror på att sådana ofta är olämpliga att avgöra på det sättet. Det finns en stor risk för dubbla processer. De processekonomiska vinster som är syftet med en mellandom skulle i stället kunna leda till förlängda och mer kostsamma rättegångar. Att avgöra vad som är ett rättsfak- tum och inte en sakfråga är ibland komplicerat. Det finns flera exem- pel på att mellandomar har undanröjts av högre rätt för att den fråga som avgjorts genom mellandomen inte fått prövas genom mellan- dom.26 Syftet med mellandomsinstitutet är i huvudsak processeko- nomiskt. Typiskt sett ska det föreligga ett samband mellan den fråga som avgörs först och den resterande delen av målet. I bästa fall upp- nås resultatet att den resterande, kostnadskrävande, delen av målet inte behöver prövas.