sou · H7B316 · 2019-04-01 00:00:00 — Statens subsidiära ansvar innebär dock inte någon begränsning eller inskränkning av tillståndshavarens primära säkerhetsansvar. Genom medlemskapet i icke-spridningsfördraget (se avsnitt 5.2.10) och avtal om kärnämneskontroll har påtagit sig att säkerställa Utredningens överväganden och förslag att kärnämnen inte används för icke-fredliga syften. Vidare är också part till konventionen om fysiskt skydd av kärnämnen och kärntekniska anläggningar (se avsnitt 5.2.5) samt Pariskonventio- nen om skadeståndsansvar vid kärnteknisk olycka (se avsnitt 5.2.6). Genom medlemskapet i den Europeiska atomenergigemenskapen har också påtagit sig skyldigheter. Genom den sekundärlag- stiftning som antagits under fördraget såsom kärnsäkerhetsdirek- tivet (se avsnitt 5.1.4) och kärnavfallsdirektivet (se avsnitt 5.1.5) har dels åtagit sig att upprätthålla ett rättsligt och organisatoriskt ramverk samt säkerställa skyddet av allmänheten och arbetstagare mot skadliga effekter av joniserande strålning. Enligt artikel 4 i kärn- säkerhetsdirektivet anges följande: Medlemsstaterna ska införa och upprätthålla ett nationellt rättsligt, föreskrivande och organisatoriskt ramverk för kärntekniska anlägg- ningars säkerhet, inom vilken ansvaret fördelas och samordningen mellan relevanta statliga myndigheter regleras. Vidare anges i artikel 4 i kärnavfallsdirektivet: …ska varje medlemsstat ha det yttersta ansvaret för hanteringen av använt kärnbränsle och radioaktivt avfall som genererats i den staten. Utredningen kan därmed konstatera att de internationella förplik- telserna är tydliga gällande statens subsidiära ansvar. kon- staterar utredningen att dessa åtaganden inte har fastställts fullt ut i nationell lagstiftning. Som konstaterats ovan har staten ett övergripande ansvar för en verksamhet som tillåtits i landet. Det som ofrånkomligt finns kvar efter att de kärntekniska verksamheterna har upphört, de kärntek- niska anläggningarna har avvecklats och rivits och tillståndshavarna och verksamhetsutövarna har uppfyllt sina skyldigheter genom att även slutförvara det kärnavfall m.m. som uppkommit i verksam- heterna, är de förslutna slutförvaren för kärnavfall. Utredningens överväganden och förslag I en situation där det av något skäl kan finnas behov av att vidta åtgärder eller uppfylla internationella åtaganden såsom kärnämnes- kontroll behövs någon som kan ta detta sistahandsansvar. Detta har också bekräftats av regeringen111: En tredje grundläggande princip är att staten har ett övergripande ansvar för det radioaktiva avfallet. Det långsiktiga ansvaret för hantering och förvaring av använt kärnbränsle och radioaktivt avfall bör ligga hos staten. Enligt lagen (1984:3) om kärnteknisk verksamhet (kärntekniklagen) finns detta ansvar dock inte fastställt i lagstiftningen . Frågan är då om, när verksamheterna avvecklats och verksamhetsutövarna upp- fyllt sina skyldigheter, det långsiktiga ansvaret behöver regleras? 4.9.4Det primära ansvaret för säkerhet och omhändertagande av kärnavfall Utredningen menar att som utgångspunkt ska tas den existerande kärntekniklagens reglering, vilken väl följer internationella principer för säkerhet och vedertagen praxis på miljö- och strålskyddsom- rådet. Utredningen föreslår visserligen att tillståndshavarens ansvar delas upp i två dimensioner, tillståndshavarens ansvar för säkerheten och verksamhetsutövarens ansvar för avveckling av stängda anlägg- ningar, slutförvaring av kärnavfall m.m. (se avsnitt 4.3 och 4.5) men så länge inte skyldigheterna fullgjorts eller beslut fattats om dispens ligger dessa ansvar kvar på samma juridiska person som . Således gäller fortfarande att den som bedriver eller har bedrivit en kärnteknisk verksamhet, verksamhetsutövaren, ansvarar, såväl ekonomiskt som tekniskt och kunskapsmässigt (den forskning och utvecklingsverksamhet som behövs) för att radioaktivt avfall och restprodukter tas om hand på ett säkert sätt och placeras i ett slut- förvar. Detta primära ansvar följer av internationellt accepterade och tillämpade principer om ansvar för skydd, säkerhet och kärnämnes- kontroll. Den som bedriver en verksamhet har skyldighet att finansiera och se till att använt kärnbränsle och kärnavfall slutförvaras på ett säkert sätt. Människor och miljö ska skyddas mot skadliga effekter av strålning vilket bl.a. innebär att hanteringen av radioaktivt avfall ska 1980/81:90 om riktlinjer för energipolitiken, bil. 1, s. 319. Utredningens överväganden och förslag vara sådan att framtida generationer av människor är lika väl skyd- dade som den nuvarande. Försiktighetsprincipen och principen om förebyggande åtgärder är andra principer som påverkar utformningen av slutförvaring av använt kärnbränsle och kärnavfall. Slutförvaring av kärnavfall i redovisade ett svenskt avfallsprogram till kommissionen112. Redovisningen ska uppfylla de krav på ett sådant program som framgår av kärnavfallsdirektivet113. Enligt artikel 5 i direktivet ska det nationella ramverket omfatta ett nationellt program för genomförandet av de nationella handlingslinj- erna avseende en säker och ansvarsfull hantering av använt kärnbränsle och radioaktivt avfall. Av rapporteringen ska framgå hur existerande och planerade slutförvar för använt kärnbränsle och kärnavfall från kärnteknisk verksamhet ska byggas ut eller konstrueras. Ett geologiskt slutförvar för kärnavfall är avsett att vara utformat så att kontroll och mätningar inte ska behövas efter förslutning. , , rekommenderar114, att säkerheten primärt ska upprätthållas via passiva barriärer och inte vara beroende av tillsyn eller administrativa åtgärder. har t.ex. i samband med sin rapportering till kärnavfallskonventionen (se avsnitt 5.2.2) framfört att det nuvarande svenska regelverket inte förutsätter institutionell kontroll eller mätningar efter slutlig för- slutning av ett slutförvar för radioaktivt avfall. Utredningen bedö- mer dock att det inte går att utesluta att kontroll och övervakning av ett slutligt förslutet slutförvar kan komma att äga rum. Övervak- ningen kan syfta till att förhindra otillåtet eller ofrivilligt intrång i förvaret och att bevaka att det fungerar som avsett . Hur det långsiktiga ansvaret för säkerhet, fysiskt skydd, kärn- ämneskontroll och atomansvar, t.ex. enligt med 112SSM-rapport 2015:31 Ansvarsfull och säker hantering av använt kärnbränsle och radioaktivt avfall i , – ISSN: 2000–0456. 113Kärnavfallsdirektivet (avsnitt 5.1.5), artiklarna 11–13. 114Disposal of Radioactive , Safety Standards, SSR-5, , (2001). Utredningens överväganden och förslag tilläggsprotokoll115, för förslutna slutförvar ska utformas och hante- ras diskuteras i olika internationella fora. Det är inte möjligt att exakt förutse vilka åtgärder som kommer att beslutas men utredningen anser att principerna för hur det grundläggande ansva- ret för att vidta åtgärder och upprätthålla kontroll redan nu bör framgå av kärntekniklagen. Enligt den nu gällande kärntekniklagen (10 §) ansvarar den som har tillstånd till kärnteknisk verksamhet för att på ett säkert sätt hantera och slutförvara det kärnavfall som har uppkommit i verksam- heten. Ansvaret är inte fullgjort förrän slutförvaret för kärnavfall slutligt har förslutits. Av kärntekniklagen (13 §) framgår också att den som har tillstånd till kärnteknisk verksamhet ska svara för kostnaderna för att på ett säkert sätt hantera och slutförvara det kärnavfall som har upp- kommit i verksamheten. De mer specifika bestämmelserna återfinns i lagen (2006:647) om finansiering av kärntekniska restprodukter (se avsnitt 5.4.2). För att uppfylla sina skyldigheter har de svenska kärnkrafts- bolagen bildat Svensk kärnbränslehantering AB (SKB). På uppdrag av sina ägare har SKB till uppgift att bygga upp och driva ett system för att transportera, mellanlagra och slutförvara använt kärnbränsle och kärnavfall. SKB tar, baserat på civilrättsliga överenskommelser, även emot radioaktivt avfall från andra verksamheter. SKB är tillståndshavare för två kärntekniska anläggningar: ett mellanlager för använt kärnbränsle (Clab) i och ett slutförvar för kortlivat låg- och medelaktivt radioaktivt avfall (SFR) i Forsmarks i kommun. För en utförligare beskrivning av systemet för omhändertagande av använt kärnbränsle och kärnavfall hänvisas till den sjätte svenska nationalrapport till kärnavfallskonventionen116 (se även avsnitt 3.5 och 3.7 i kapitlet om historik, avsnitt 5.2.2 om kärnavfallskonventionen samt avsnitt 4.4 om forsknings- och utvecklingsprogram). SKB:s ansökte 2011 om tillstånd för att uppföra och driva en anläggning för inkapsling av använt kärnbränsle invid Clab och ett 115Convention on Third Party Liability in the Field of Nuclear Energy of 29th 1960, as amended by the Additional Protocol of 28th January 1964 and by the Protocol of 16th och 2004 Protocol to Amend the Convention. 116DS 2017:51 ’s sixth national report under the Joint Convention on the safety of spent fuel management and on the safety of radioactive waste management, Miljö- och energi- departementet. Utredningens överväganden och förslag slutförvar för använt kärnbränsle i Forsmark i kom- mun. Tillstånd söks såväl enligt kärntekniklagen som . Mark- och miljödomstolen har i sitt yttrande angående reger- ingens prövning av tillåtlighet i samband med SKB:s ansökan om till- stånd till anläggningar i ett sammanhängande system för slutförvar- ing av använt kärnbränsle och kärnavfall117 framfört att frågan om vem som har det långsiktiga ansvaret för ett slutligt förslutet slutför- var måste klarläggas. 4.9.5Andra exempel på slutförvar i utanför det kärntekniska området fanns det fjorton gruvor i drift i och det uppstår gruvavfall, främst gråberg och anrikningssand. Det finns även en större mängd av äldre gruvavfall. har konstaterat118 att: Staten har haft och kommer att ha stora utgifter för efterbehandling av nedlagda gruvor. Det beror i många fall på att gruvorna har varit ner- lagda och i några fall på att de beslutade ekono- miska säkerheterna visat sig vara otillräckliga. Det finns exempel på gruvor vilka försatts i konkurs efter att gruvdriften inletts och där statens utgifter för efterbehandling av dessa förorenade områ- den uppgår till stora belopp. Gruvavfallet ökade –2014, något som bedöms kunna fortsätta. översteg, enligt , kostna- derna för tillsynen intäkterna från avgifter med nästan . Brytning av sulfidmalm görs för utvinning av koppar, zink, bly, guld och silver. Sulfidmalmsgruvor ger upphov till speciella problem och jämfört med järnmalmsgruvor anses de utgöra ett större miljö- problem på grund av den stora mängden tungmetaller som riskerar att spridas till känsliga och skyddsvärda sjöar och vattendrag. Det har bl.a. visat sig att tätskikten av vatten eller annat material, utfor- made för att hålla i minst 1 , inte har sådan hållbarhet. 117Mark- och miljödomstolen, Tingsrätt, Mål nr M 1333–11, Yttrande, , Aktbilaga 842. 118RiR 2015:20 rapporter Gruvavfall – Ekonomiska risker för staten, 2015. Utredningens överväganden och förslag av kontroller och åtgärder efter förslutning av gruvor skulle då, i flera fall, kvarstå . Regeringen gav geologiska undersökning (SGU) och i uppdrag att utarbeta en strategi för hantering av gruvavfall vilken redovisades . Strategin tar upp åtgärder beträffande tillståndsgivning, tillsyn, egenkontroll, kom- petens, ”ordning och reda” och innovativ avfallshantering för att för- bättra situationen. Regeringen tillsatte en utredning avseende de ekono- miska säkerheterna vid gruvdrift120. Utredningens förslag och betän- kande presenterades och innebär bl.a. förslag på bättre specificerade och beräknade säkerheter, och till betydligt högre belopp, i syfte att skydda skattebetalarna från kostnader för hanter- ingen av gruvavfall. För att minska halten av koldioxid i atmosfären har tekniker utvecklats för att avskilja koldioxid från rökgaser m.m. och lagra den i geologiska formationer, djupt under markytan eller havsbotten. Ett par formationer har identifierats i , bl.a. i sydvästra och i sydöstra . Sådan lagring har inte ägt rum men är tillåten och SGU är utsedd tillsynsmyndighet. I 52 § förordningen (2014:21) om geologisk lagring av koldioxid anges att ansvaret för en stängd, försluten lagringsplats ska tas över av en utsedd tillsynsmyndighet. Detta ansvar består av att: •övervaka, dvs. jämföra faktiska och modellerade beteenden hos den injekterade koldioxiden, upptäcka betydande störningar etc. •vid behov vidta avhjälpande eller förebyggande åtgärder, samt •vid behov överlämna utsläppsrätter enligt lagen (2014:1199) om handel med utsläppsrätter i händelse av läckage av koldioxid. 119Naturvårdsverket, NV-03195-16 SGU:311–888/2016. 120M 2017:01 Utredningen betryggande säkerheter för gruvnäringen och staten. 121SOU 2018:59 Statens gruvliga risker. 122The Nordic CO2 Storage – Utredningens överväganden och förslag Innan en överlåtelse får ske ska verksamhetsutövaren kunna visa att koldioxiden är varaktigt innesluten, lagringsplatsen är långsiktigt stabil och att det inte finns något påvisbart läckage av koldioxid. Verksamhetsutövaren ska betala en avgift, som bestäms i varje enskilt fall, till tillsynsmyndigheten. Avgiften ska täcka beräknade kost- nader för övervakning under efter ansvarsöverföringen. För att ansvarsövertagande ska få ske måste ha förflutit sedan förvaringsplatsen stängdes – perioden kan kortas av tillsyns- myndigheten som ska bedöma om inneslutningen är säker samt att man erhållit alla uppgifter som behövs för ett övertagande. och de myndigheter som prövar frågor om tillstånd till geologisk lagring av koldioxid har att samarbeta med andra berörda medlemsstater avseende gränsöverskridande trans- porter av koldioxid och gränsöverskridande lagringsplatser och tillse att uppfylls123. Kvicksilver räknas till de särskilt farliga ämnen som ska fasas ut inom ramen för miljömålsarbetet. De största globala utsläppen av kvick- silver kommer från förbränningen av kol. Andra källor är t.ex. smältverk, krematorier, småskalig guldutvinning och avfallsförbrän- ning. Kvicksilver sprids till mark och vatten genom industriutsläpp, urlakning från deponier och genom spridning av avloppsslam. För att säkerställa en säker förvaring krävs att avfall som inne- håller mer än 0,1 viktprocent kvicksilver ska bortskaffas i ett djupt bergförvar124. Denna regel har i gällt men vissa dispens- och undantagsregler finns. Om halten överstiger krävs dock synnerliga skäl för sådan dispens om inte mängden är så liten att bortskaffande i ett djupt bergförvar är oskäligt. En ny förordning om kvicksilver trädde i kraft . Förordningen bygger på FN:s konvention om kvicksilver, den s.k. Minamatakonventionen. 123Europaparlamentets och Rådets direktiv /31/EG av om geologisk lagring av koldioxid och ändringen av Rådets direktiv /337/EEG, och Rådets direktiv /60/EG, 2001/80/EG, 2004/35/EG, 2006/12/EG och 2008/1/EG samt förordningen (EG) nr 1013/2006, i lydelsen enligt och Rådets direktiv /92/EU. 124Avfallsförordning (2011:927). 125Europaparlamentets och Rådets förordning (EU) 2017/852 av om kvick- silver och om upphävande av förordning (EG) nr 1102/2008. Utredningens överväganden och förslag förbud mot användningen av kvicksilver och bedöms inte nämnvärt påverkas av förändringen. I , vid , bygger ett slutförvar för avfall som uppstått vid deras produktion av guld, silver och koppar. Avfallet innehåller bl.a. kvicksilver, arsenik och bly och kommer att förvaras i långa sluttande salar på ett djup av under bergs- ytan. Det mesta av det sammanlagt 400 kiloton avfall som avses att slutförvaras förvaras på industriområdet. Kostnaden har beräknats till . I en dom126 från Mark- och () har domstolen meddelat att den delade uppfattning om att en långsiktigt acceptabel miljöpåverkan från djupförvaret kan säker- ställas genom att samtliga faktorer som inverkar på risken för framtida föroreningar från djupförvaret vägs samman. Mark- och miljööver- domstolen fann det därför inte motiverat att i förväg föreskriva slut- liga villkor om vilka egenskaper berget i underjorden skulle ha. ställa säkerheter till ett värde av 618 miljoner (618 000 000) kronor för kostnader för efterbehandling och andra återställningsåtgärder avseende omhändertagande av historiskt processavfall i djupt bergförvar samt efterbehandling av djupt bergförvar. Sammantaget finner utredningen att deponering av övrigt farligt avfall och ansvar efter förslutning hanteras på olika sätt men prin- cipen att en verksamhetsidkare ska svara för kostnader och omhän- dertagande av avfall som uppkommit i verksamheten tillämpas all- mänt. Slutförvar ska göras säkra och förvaringen ska vara långsiktigt hållbar. Avseende geologisk koldioxidlagring pekas explicit på att staten kan överta ansvaret för en försluten lagringsplats. Kommissionen rapporterade om hur medlemsländerna genomfört kärnavfallsdirektivet. Av redovisningen framgår att det finns långt framskridna projekt i , och för nationella geologiska ”djupa” slutförvar för använt kärnbränsle m.m. Inget av länderna angav något om kontroll efter slutlig förslutning 126Svea Hovrätt Mark- och , M 7249–13, – överklagande tingsrätts, mark- och miljödomstol, deldom i mån M 1012–9, . Utredningens överväganden och förslag av dessa geologiska avfallsförvar. För existerande slutförvar för låg- och medelaktivt avfall anges kontrollperioder . har angett att det inte krävs någon institutionell kontroll efter förslutning av slutförvaren i , Olkiluoto och Hankhikivi (Pyhäjoki). Andra länder, t.ex. , och , har angett en kontrollperiod om 100–. Den närmare innebörden av institutionell kontroll framgår inte tydligt och anges oftast i all- männa ordalag. Kommissionen nämner att det bedömts vara för tidigt att ange vilka krav som ska ställas på kontroll efter förslutning. I de fall där mer information finns tillgänglig gäller det mer ”ytnära” slutförvar. I 20 § i den finska kärnenergilagen fastställs att tillstånd att driva en kärnanläggning kan beviljas efter det att tillstånd att uppföra anlägg- ningen har beviljats och att: …2) sökanden förfogar över tillräckliga och behöriga metoder för ordnandet av kärnavfallshanteringen, däri inbegripet den slutliga för- varingen av avfallet och nedläggning av anläggningen … Kapitel 6, ”Kärnavfallshantering”, i denna lag behandlar principer, program, skyldigheter, överlåtelse till staten m.m. angående hanter- ingen av kärnavfall. Lagen medger överlåtelse av kärnavfall (31 §) till staten när t.ex. en ”avfallshanteringsskyldig” kan fullgöra sina uppgifter. Ansvaret för att vidta de nödvändiga åtgärderna kan också överlåtas till ett ”inhemskt samfund”, lydande under statens bestämmanderätt. När ”ombesörjningsskyldigheter” upphört genom att kärnavfallet placerats i ett slutförvar, kärnanläggningen lagts ner och stipulerade avgifter för avfallets framtida kontroll och övervakning betalats till staten, ”övergår äganderätten till kärnavfallet till staten som därefter ska svara för avfallet” (34 §). Vidare anges (34 § andra stycket) att: Är det efter placeringen i slutligt förvar nödvändigt, har staten rätt att på den plats där kärnavfallet slutligt förvaras vidta alla de åtgärder som kontrollen och övervakningen av kärnavfallet samt tryggandet av en säker slutlig förvaring av kärnavfallet förutsätter. Utredningens överväganden och förslag I ansvarar den offentligrättsliga organisationen / NIRAS127 för hanteringen av radioaktivt avfall konstruktionen av slutförvar m.m. Denna organisation, övertar också ansvaret för det radioaktiva avfallet som den hanterar. När den kärntekniska anlägg- ningen levererat konditionerat avfall, eller avfall på det sätt som organisationen accepterar, samt erlagt de avgifter som ska täcka den framtida hanteringen av avfallet och dess förvaring, övergår ansvaret för och äganderätten till avfallet till organisationen. I har staten övertagit ansvaret för mellanlagring och slut- förvaring av avfall. Staten har bildat bolaget (Bundes- gesellschaft für Endlagerung) som utsetts att ansvara för platsvals- procedur för slutförvar för värmegenererande radioaktivt avfall (t.ex. använt kärnbränsle) samt driften av de existerande slutförvaren för radioaktivt avfall i och samt driften av avfalls- lagringen i saltgruvan . Den uppskattade kostnaden för han- teringen av avfallet, , ska täckas via fonderade medel från operatörerna och utgör en riskpremie för att staten ska överta allt ansvar. Kostnaden för rivningen av kärnkraftverken täcks inte av denna fond. Övrigt inom det europeiska samarbetet Flera rapporter beskriver läget i medlemsstaterna avseende hantering av radioaktivt avfall. Information finns också i nationella rapporter till den internationella avfallskonventionen och på nationella webb- sidor. Medlemsstaterna har, med några få undantag, offentligrätts- liga organisationer som ansvarar för att handha och slutligt deponera radioaktivt avfall. Deras roll kan variera från att som ANDRA128 i ha ansvar för utveckling och drift av slutförvar till att som NDA129 i även ansvara för att driva anläggningar och ta hand om allt historiskt radioaktivt avfall. 128L’Agence nationale pour la gestion des déchets radioactifs. 129Nuclear Decommissioning Authority. Utredningens överväganden och förslag En slutsats av en internationell genomgång är att någon form av statligt övertagande av det långsiktiga ansvaret för radioaktivt avfall som placerats eller ska placeras i ett slutförvar är en huvudregel. Detta innebär inte att man frångår principen om att avfallspro- ducenten ska ansvara för de beräknade kostnaderna för den fortsatta hanteringen samt ska leverera avfallet till mottagaren i den form och enligt de nationella regler som finns. 4.9.7Tidigare ställningstaganden om subsidiärt ansvar och sistahandsansvar har slagit fast att staten har ett över- gripande och långsiktigt ansvar för använt kärnbränsle och kärn- avfall130. Även regeringen har uttalat att det ligger i sakens natur att staten har det yttersta ansvaret för att verksamheten fungerar även på mycket lång sikt131. Frågan om statens sistahandsansvar ska fastställas i lag har varit föremål för överväganden. Regeringen uppdrog 2006 åt då- varande att i samråd med dåvarande lämna förslag till hur kärntekniklagen kunde förtydligas med avseende på det långsiktiga ansvaret för det förslutna slutförvaret för använt kärnbränsle. I rapporten som redovisades till regeringen förslogs en ändring i 14 § kärntekniklagen som markerade statens sistahandsansvar. Lagförslaget innebär att staten, i de fall det inte skulle finnas någon tillståndshavare eller någon annan part som kan göras ansvarig för att fullgöra skyldigheterna enligt 10 § kärnteknik- lagen att slutförvara det använda kärnbränslet, övertar tillståndshava- rens skyldighet. skulle staten enligt förslaget överta de 130Se bl.a. prop. 1980/81:90, bilaga 1, s. 319, prop. 1983/84:60, s. 38, prop. 1997/98:145, s. 381, prop. 2005/06:183 samt näringsutskottets betänkanden /89:NU31 och 1989/90:NU24. 1997/98:145, s. 381. Utredningens överväganden och förslag rättigheter som tillståndshavaren haft, med vilka åsyftades ägande- rätten till det använda bränslet och till den eller de fastigheter där slutförvaret är beläget. Myndigheterna ansåg dock att det inte var lämpligt att redan nu lagreglera statens sistahandsansvar för slutförvaret. Enligt rapporten kommer det nu aktuella slutförvaret för använt kärnbränsle inte att vara slutligt förslutet förrän cirka . En lagreglering av statens sistahandsansvar redan nu – innan det enligt myndigheternas bedömning kan få någon materiell betydelse – skulle kunna innebära ett minskat incitament för de aktuella aktörerna att fullt ut ta sitt långsiktiga ansvar. Slutligen ansåg myndigheterna också att många frågeställningar var alltför oklara, till exempel när det gäller fastighetsbildningen, ägarförhållandena till det använda bränslet och hur detta ska lösas i samband med att staten tar sitt sistahandsansvar.