sou · H6B387 · 2019-01-01 00:00:00 — Bestämmel- sen ger uttryck för den särställning som grund för nationell juris- diktion som territorialitetsprincipen har. Det föreslås vidare att kapitlets inledande paragraf ska innehålla en reglering av var ett brott ska anses vara begånget. Således framgår av andra stycket att ett brott anses vara begånget i om gär- ningsmannen handlade, eller vid straffbar underlåtenhet, borde ha handlat här. Vid tillämpning av straffbestämmelser enligt vilka gär- ningen ska ha medfört en viss effekt, anses brottet vara begånget i också i de fall då effekten inträdde här eller, vid försök, enligt brottsplanen sannolikt skulle ha inträtt här. En uttrycklig reglering av vad som ska gälla för medverkans- gärningar föreslås vidare i aktuell paragrafs tredje stycke. Föreslagen lydelse innebär att ett brott som utgör medverkan till annans brott anses vara begånget i om den medverkande handlade eller, vid straffbar underlåtenhet, borde ha handlat här samt därutöver i de fall då gärningsmannens brott är att anse som begånget i . Liksom är fallet enligt gällande rätt, föreslår Internationella straff- rättsutredningen att om det är ovisst var ett brott har begåtts, ska brottet anses vara begånget i om det finns skälig anledning att anta att detta är fallet (se fjärde stycket i förslaget till 2 kap. 1 § ). Gärningsort som anknytningsfaktor framhålls i reformförslaget dessutom i förhållande till den s.k. flaggstatsprincipen, varigenom svensk domstol är behörig att döma för brott som begåtts på ett svenskt fartyg eller luftfartyg. Förslaget till 2 kap. 3 § Internationella straffrättsutredningens förslag avseende straffrättslig domsrätt innehåller en bestämmelse varigenom svensk domstol är behörig att döma för brott som har begåtts utanför , om brottet har begåtts ombord på ett svenskt fartyg eller ett svenskt luftfartyg. Sådan behörighet föreslås också för brott som har begåtts i tjänsten av befälhavaren eller någon som tillhörde besättningen på fartyg eller luftfartyg, även om det framhålls att detta inte egentligen är ut- sprunget ur flaggstatsprincipen utan snarare är ett uttryck för stats- skyddsprincipen. Jurisdiktionsbestämmelsen i fråga anses dock enligt Internationella straffrättsutredningen ha ett så nära sakligt samband med flaggstatsprincipen att det bedömts vara naturligt att även fram- över behandla den i anslutning till behörigheten för brott ombord på svenska fartyg. I viss specialstraffrättslig lagstiftning finns jurisdiktionsbestäm- melser som utgår från gärningsorten. Så är fallet med 10 § lagen (1966:314) om kontinentalsockeln och 15 § lagen (1992:1140) om ekonomiska zon. Reformförslaget till 2 kap. 3 § anger att svensk domstol är behörig att döma för brott som har be- gåtts utanför i de fall då det är fråga om brott som begåtts på en inrättning som med stöd av lag har tillkommit i eko- nomiska zon eller på svensk del av kontinentalsockeln. Frågan om lokalisering av brott som har begåtts på eller med ut- nyttjande av internet behandlas inte i Internationella straffrättsutred- ningens betänkande. Med stöd i den aktiva personalitetsprincipen innehåller förslaget till 3 § en bestämmelse som innebär att svensk dom- stol är behörig att döma för brott som har begåtts utanför i de fall då det är fråga om brott som har begåtts av någon som vid gärningstillfället var svensk medborgare eller hade hemvist i . Detsamma ska gälla för brott som har begåtts av någon som när åtal väcks för brottet har förvärvat svenskt medborgarskap eller tagit hemvist i . Som huvudregel ska enligt förslaget krävas s.k. dubbel straffbarhet, dvs. för att svensk domstol ska vara behörig krävs att gärningen är straffbar även enligt lagen på gärningsorten. Internationella straffrättsutredningens förslag avseende straffrättslig domsrätt Nuvarande bestämmelser i 2 kap. 2 § 2 och 3 inne- håller en reglering som ger svenska domstolar domsrätt över brott som begåtts av medborgare i något av de andra nordiska länderna om den misstänkte finns här i landet. Detsamma gäller för annan ut- länning som finns här i riket, om det är fråga om ett brott för vilket mer än sex månaders fängelse kan följa. I de två sistnämnda fallen är det inte fråga om domsrätt baserad på den aktiva personalitetsprin- cipien, utan snarare fråga om domsrätt med stöd av principen om ställ- företrädande straffrättskipning och den passiva personalitetsprincipen (se avsnitt 7.2.2). Internationella straffrättsutredningens förslag till 2 kap. innehåller särskilda behörighetsbestämmelser som tar sikte på dessa båda nyssnämnda anknytningsprinciper. Att där- utöver ha särskilda jurisdiktionsregler för nordiska medborgare och andra utlänningar har inte bedömts nödvändigt. Bestämmelserna i andra och tredje punkten i nuvarande 2 kap. 2 § saknar därför motsvarighet i Internationella straffrättsutredningens förslag. Även 2 kap. 3 § 2 och 3 i dess nuvarande lydelse innehåller bestämmelser varigenom frågan om vem som begått ett brott har betydelse för behörigheten att döma över brottet. Enligt andra punkten är svensk domstol behörig att döma om det aktuella brottet har begåtts av någon som tillhör Försvarsmakten på ett område där en avdelning av Försvarsmakten befann sig eller om det begåtts av någon annan på ett sådant område och avdelningen befann sig där för annat ändamål än övning. Enligt tredje punkten är svensk domstol behörig om brottet begåtts vid tjänstgöring utom riket av någon som är anställd i Försvarsmakten och tjänstgör i en inter- nationell militär insats eller som tillhör Polisens utlandsstyrka. För dessa nämnda situationer lär behörighet regelmässigt redan följa av att de personer som det är fråga om är svenska medborgare eller i vart fall har hemvist i . Enligt Internationella straffrätts- utredningens bedömning saknar därför dessa bestämmelser bety- delse som självständiga grunder för svensk domstols behörighet. De är däremot av betydelse som undantag från det krav som enligt nuvarande 2 kap. 2 § gäller på dubbel straffbarhet. Inter- nationella straffrättsutredningens förslag innebär i denna del att be- stämmelserna inte längre ska utgöra självständiga behörighetsgrunder utan i stället endast utgöra undantag från kravet på dubbel straff- barhet. Ett sådant undantag föreslås inte bara för personal inom Försvarsmakten eller Polisens utlandsstyrka, utan även för andra som Internationella straffrättsutredningens förslag avseende straffrättslig domsrätt för svensk räkning deltar i internationella insatser på villkor som innebär att de inte är underkastade vistelsestatens jurisdiktion. Undan- taget från kravet på dubbel straffbarhet ska således omfatta var och en som i egenskap av anställd av en svensk myndighet deltar i en internationell fredsfrämjande insats eller i internationell civil krishan- tering (se förslaget till 2 kap. 5 § andra stycket 1 och 2 ). Ytterligare en behörighetsgrundande bestämmelse som knyter an till frågan om vem som begått ett brott är regleringen i nuvarande 2 kap. 3 a § . Därav framgår att svensk domstol är be- hörig att döma för brott som begåtts i tjänsten utom riket av en polisman, tulltjänsteman eller tjänsteman vid , som utför arbetsuppgifter enligt en internationell överenskommelse som har tillträtt. Denna bestämmelse är dock, enligt Internatio- nella straffrättsutredningens mening, närmare sammankopplad med statsskyddsprincipen och behandlas därför i anslutning till de bestäm- melser som föreslås med nämnda princip som anknytningsfaktum. Internationella straffrättsutredningens förslag till ny lydelse av 2 kap. innehåller i 3 § 3 en behörighetsgrund som vilar på den s.k. passiva personalitetsprincipen. Av det föreslagna lagrummet framgår att svensk domstol är behörig att döma för brott som har begåtts utanför om brottet har riktat sig mot en svensk medborgare eller någon annan som har hemvist i eller en svensk juridisk person. Bestämmelsen saknar fullt ut motsvarighet i gällande rätt, men anknyter delvis till regleringen i nuvarande 2 kap. 3 § 5 brotts- balken, som anger att svensk domstol är behörig att döma över brott som har begåtts inom ett område som inte tillhör någon stat om brottet förövats mot en svensk medborgare, svensk sammanslutning eller enskild inrättning eller mot en utlänning med hemvist i . Som huvudregel är behörigheten enligt förslaget begränsad genom krav på dubbel straffbarhet och beslut om åtalsförordnande. I reformförslaget finns dessutom, i 2 kap. 3 § 4 , en bestämmelse som medför jurisdiktion för brott där det finns ett svenskt allmänt intresse. Domsrätt föreslås därvid för brott som har riktat sig mot rikets säkerhet, allmän verksamhet eller annat av rätts- ordningen särskilt skyddat svenskt intresse eller begåtts i utövningen Internationella straffrättsutredningens förslag avseende straffrättslig domsrätt av tjänst eller uppdrag som innefattar allmän ställning. Det är således fråga om domsrätt med stöd av statsskyddsprincipen. I nuvarande lydelse av finns en bestämmelse i 2 kap. 3 § 5, som an- ger att svensk domstol är behörig att döma över brott som har för- övats mot , en svensk kommun eller annan menighet eller en svensk allmän inrättning. Nyssnämnda lagrum är dock mer vidsträckt än det nu föreslagna, som begränsar domsrätten. De brott som avses riktar sig mot nationella intressen, varför gärningarna regelmässigt inte omfattas av andra staters strafflagstiftning. Internationella straff- rättsutredningens förslag innehåller därför i denna del inte något krav på dubbel straffbarhet. I förtydligande och förenklande syfte föreslås dessutom, som nämnts i avsnittet om gärningsman som anknytningsfaktum, en gene- rell regel som medför behörighet för svensk domstol att döma över brott som svenska offentliga tjänstemän begår vid utövande av tjänst eller uppdrag som innefattar allmän ställning (se förslaget 2 kap. 3 § 4 b). Enligt den s.k. universalitetsprincipen (se avsnitt 7.2.2) kan en stat hävda jurisdiktion på grund av gärningens karaktär, utan att det har någon betydelse var brottet begåtts, av vem det begåtts eller mot vem det varit riktat. Domsrätten grundas på att det är fråga om så all- varliga brott att det är motiverat med jurisdiktion över sådana gär- ningar oberoende av om det finns någon anknytning till en viss stat eller inte. Internationella straffrättsutredningens förslag innehåller i 2 kap. 3 § 5 en bestämmelse som innebär att svensk domstol har domsrätt över vissa internationella brott. Så är enligt förslaget fallet med brott som avses i den av utredningen föreslagna lagen om internationella brott (vars innehåll i princip motsvaras av lagen [2014:406] om straff för folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser). Något krav på dubbel straffbarhet föreslås inte av utredningen för jurisdiktion över dessa brott. Även enligt nuvarande lydelse av finns bestämmel- ser om jurisdiktion med hänvisning till brottet. Så är främst fallet med 2 kap. 3 § 6. Därav framgår att svensk domstol är behörig att Internationella straffrättsutredningens förslag avseende straffrättslig domsrätt döma bl.a. om brottet är kapning, sjö- eller luftfartssabotage, flyg- platssabotage, penningförfalskning, olovlig befattning med kemiska vapen, olovlig befattning med minor, osann eller ovarsam utsaga inför en internationell domstol eller terroristbrott. En motsvarande bestämmelse bör, enligt Internationella straffrättsutredningens för- slag, finnas även i en reformerad utformning av 2 kap. . Bestämmelsen föreslås dock vara begränsad till fall där det finns stöd i allmän folkrätt för att hävda jurisdiktion baserat på universalitets- principen eller där det i vart fall enligt en för bindande internationell överenskommelse finns en klar skyldighet eller rätt att utöva jurisdiktion i vidare omfattning än som följer av sedvanliga jurisdiktionsprinciper. Brotten penningförfalskning och försök därtill samt olovlig befattning med kemiska vapen och olovlig befattning med minor ska mot den bakgrunden enligt förslaget inte längre finnas med i detta sammanhang, utan i stället tas upp som undantag från det annars gällande kravet på dubbel straffbarhet. Dessutom, utöver vad som gäller, föreslås att svensk domstol ska vara be- hörig att döma över brott som innefattar uppvigling till folkmord, liksom gärningar som utgör tortyr enligt FN:s konvention mot tortyr. Av 2 kap. 3 § 7 i dess nuvarande lydelse framgår att svensk domstol är behörig att döma för brott om det lindrigaste straff som i svensk lag är stadgat för brottet är fängelse eller däröver. Internationella straffrättsutredningens förslag innebär att denna bestämmelse ska tas bort. Skälet härför är enligt utredningens mening att det inte är ett berättigat intresse för att svensk domstol ska vara behörig att döma över brott som helt saknar anknyt- ning till i andra fall än då det är fråga om allvarliga inter- nationella brott. Den nuvarande regeln sträcker sig dessutom, enligt utredningens bedömning, klart längre än vad folkrätten tillåter. Under vissa förutsättningar ska svensk domstol, enligt förslaget till 2 kap. , vara behörig att döma för brott med stöd av den s.k. principen om ställföreträdande straffrättskipning. Sådan lagföring sker primärt i en annan stats intresse. Av förslaget till 2 kap. 3 § 6 framgår att svensk domsrätt föreligger för brott som har begåtts av någon som befinner sig i om främmande stat har begärt att Internationella straffrättsutredningens förslag avseende straffrättslig domsrätt lagföringen för brottet ska överföras hit. Så är också fallet om en begäran om utlämning för brottet har lämnats utan bifall, eller om brottet omfattas av en internationell överenskommelse som är bind- ande för och enligt vilken det föreligger en skyldighet att utan undantag pröva frågan om åtal om den misstänkte inte utlämnas. Principen om ställföreträdande straffrättskipning kommer endast i ett fall till direkt uttryck i nuvarande lydelse av 2 kap. . Således framgår av 3 a § att svensk domstol är behörig i enlighet med vad som föreskrivs i lagen (1976:19) om internationellt samarbete rörande lagföring för brott (lagföringslagen). Bestämmelsen tillkom i samband med att anslöt sig till konvention om överförande av lagföring i brottmål och är endast tillämplig i förhåll- ande till stater som har tillträtt konventionen. Den av Internationella straffrättsutredningen föreslagna bestämmelsen om svensk domsrätt för brott som har begåtts av någon som befinner sig i om en annan stat har begärt att lagföring ska ske här, innebär en generell svensk jurisdiktion i dessa fall. Förslaget till ett nytt 2 kap. brotts- balken innehåller därför inte någon domsrättsbestämmelse som mot- svarar nuvarande 2 kap. 3 a § . I lagföringslagen finns dock en specialbestämmelse, i 6 § andra stycket och 13 § andra stycket, som gör det nödvändigt att 2 kap. enligt reformförslaget innehåller en erinran om regleringen i lagföringslagen (se förslaget till 2 kap. 4 § 4 ). Principen om ställföreträdande straffrättskipning ligger också bakom de i nuvarande 2 kap. 2 § första stycket 2 och 3 upptagna behörighetsreglerna som anger att svensk domstol är be- hörig att döma för brott som begåtts av nordiska medborgare som finns här i landet och av andra utlänningar som finns här om mer än sex månaders fängelse kan följa på brottet enligt svensk lag. Som tidigare nämnts saknar dessa två sistnämnda lagrum motsvarighet i Internationella straffrättsutredningens förslag. Utformningen av den föreslagna bestämmelsen om ställföreträdande straffrättskipning i 2 kap. 3 § 6 innebär dock, enligt Internationella straff- rättsutredningens bedömning, att behovet av jurisdiktion tillgodo- ses genom den mer generella regeln. Någon inskränkning såvitt gäller möjligheten att lagföra nordiska medborgare bedöms förslaget så- ledes inte innebära. För att fungera tillfredsställande bör dock ett undantag i kravet på åtalsförordnande gälla för brott som begåtts i något av de andra nordiska länderna eller på fartyg eller luftfartyg i Internationella straffrättsutredningens förslag avseende straffrättslig domsrätt reguljär trafik mellan orter belägna i och någon av de andra staterna (om åtalsförordnande, se vidare i avsnitt 9). Enligt gällande rätt är det i flera fall en förutsättning för att svensk domstol ska kunna döma över brott som har begåtts i andra länder att en aktuell gärning är straffbar även enligt lagen på gärningsorten (se 2 kap. 2 § andra stycket i dess nuvarande lydelse). Denna regel om dubbel straffbarhet, som grundas på den folkrätts- liga non-interventionsprincipen, bör enligt förslaget fortsätta gälla. Från kravet på dubbel straffbarhet föreslås dock vissa undantag. Av förslaget framgår (se 2 kap. 5 § ) att krav på dubbel straffbarhet gäller för extraterritoriell jurisdiktion med stöd av be- stämmelserna i 3 § 2, 3 och 6, dvs. när det är fråga om de regleringar som anger anknytningsfaktorerna svensk gärningsman, svenskt enskilt intresse respektive främmande stats intresse. Det är således, med Internationella straffrättsutredningens systematik, fråga om doms- rätt som grundas på den aktiva eller passiva personalitetsprincipen eller på principen om ställföreträdande straffrättskipning. Vid krav på dubbel straffbarhet får inte dömas till påföljd som är strängare än det svåraste straff som är föreskrivet för brottet enligt lagen på gär- ningsorten. Från kravet på dubbel straffbarhet föreslår utredningen dock, som nämnts, vissa undantag. I likhet med gällande rätt ställs något sådant krav inte upp för brott som någon som tillhör Försvarsmakten har begått på ett område där en avdelning av Försvarsmakten befinner sig. Detsamma ska gälla för brott som begåtts vid tjänstgöring i ut- landsstyrka inom Försvarsmakten eller utlands- styrka. Det rör sig då om deltagande i internationella fredsfrämjande insatser och internationella civila krishanteringsinsatser. Förslaget innebär att brott som någon som är anställd av svensk myndighet för att delta i en internationell fredsfrämjande insats eller i internationell civil krishantering har begått vid tjänstgöringen ska vara undantagna från kravet på dubbel straffbarhet. Motsvarande undantag ska enligt förslaget gälla för brott för vilka det lindrigaste straff som är före- skrivet enligt svensk lag är fängelse . Internationella straffrättsutredningens förslag avseende straffrättslig domsrätt föreslår utredningen undantag från kravet på dubbel straffbarhet så- vitt gäller brotten människohandel för sexuella ändamål samt försök, förberedelse eller stämpling till eller underlåtenhet att avslöja sådant brott, penningförfalskning och försök till sådant brott, olovlig befatt- ning med kemiska vapen samt olovlig befattning med minor. Vidare ska undantag gälla för brott som avses i vissa bestämmelser i lagen (1982:316) med förbud mot könsstympning av kvinnor, lagen (1982:963) om rymdverksamhet, lagen (1996:95) om vissa internatio- nella sanktioner och lagen (2002:444) om straff för finansiering av särskilt allvarlig brottslighet i vissa fall1. Beaktande av utländsk brottmålsdom (ne bis in idem) och påföljd Gällande rätt innehåller i 2 kap. 5 a § en bestämmelse som slår fast att det under vissa förutsättningar föreligger hinder mot att döma en person för en gärning som han eller hon redan har dömts för i en utländsk domstol. Paragrafen innehåller en uppräk- ning av de situationer i vilka det föreligger hinder mot ny lagföring i . Däribland finns en uppräkning av internationella överens- kommelser som tillträtt och som innehåller bestämmelser som kräver av parterna att de respekterar varandras brottmålsdomar. Om tillträder en ny sådan överenskommelse, måste således bestämmelsen ändras. Internationella straffrättsutredningens reform- förslag innehåller i stället en generell huvudregel, varigenom slås fast att en tidigare utländsk brottmålsdom utgör hinder mot ny lagföring i avseende samma gärning som har prövats i den tidigare ut- ländska domen. Förslaget till 2 kap. 8 § anger således att har frågan om ansvar för brott prövats genom en lagakraftvunnen dom som har meddelats av annan domstol än svensk domstol får den tilltalade inte lagföras i för en gärning som omfattats av pröv- ningen. Från denna huvudregel föreslås dock vissa undantag. Ett sådant undantag innebär att en tidigare utländsk dom som avser brott som har begåtts i eller som har riktats mot svenskt allmänt in- tresse, inte hindrar ny lagföring i , såvida inte den utländska lagföringen skett på begäran av svensk myndighet eller sedan den 1Vid tiden för Internationella straffrättsutredningen benämndes denna lag lagen (2002:444) om straff för finansiering av särskilt allvarlig brottslighet i vissa fall, m.m. Internationella straffrättsutredningens förslag avseende straffrättslig domsrätt misstänkte har utlämnats från för lagföring. Dessutom före- slår utredningen att en tidigare utländsk dom inte ska utgöra hinder mot ny lagföring i om verkställighet av den tidigare påföljden inte pågår av annan anledning än att den redan har verkställts i sin helhet eller bortfallit enligt den lag som är tillämplig för verkställig- heten. Reformförslaget innehåller också en regel som innebär att en tidigare utländsk dom inte hindrar lagföring här, om den tidigare domen innebär att den tilltalade frikänts på den grunden att gär- ningen i fråga inte utgjorde brott enligt den lag som tillämpats av den utländska domstolen. En undantagsregel som gör det möjligt att bort- se från en tidigare lagföring som uppenbart strider mot svenska all- männa rättsprinciper föreslås också. De undantag från huvudregeln som framgår av Internationella straffrättsutredningens författningsförslag kan dock på grund av vissa konventionsåtaganden som är bindande för inte ges verkan fullt ut. Bestämmelser om tidigare doms negativa rättskraft finns i en rad överenskommelser som har tillträtt. Förslaget till 2 kap. 8 § innehåller mot bakgrund härav en särskild föreskrift om att undantagen från huvudregeln om förbud mot ny lagföring ska gälla endast om inte något annat följer av en internatio- nell överenskommelse som är bindande för . Bestämmelsen anger dessutom att det ska ankomma på regeringen att tillkännage vilka internationella överenskommelser som avses med regleringen. Förslaget innehåller därutöver en bestämmelse om att (se 2 kap. 10 § i Internationella straffrättsutredningens förslag) om någon döms i för en gärning som avses i 8 §, dvs. då det finns en tidigare utländsk brottmålsdom, ska vid bestämmande av påföljd skälig hän- syn tas till verkställighet av tidigare ådömd påföljd som den tilltalade har undergått till följd av den tidigare lagföringen. Frihetsberövande till följd av den tidigare domen eller lagföringen ska, om möjligt, i sin helhet räknas av från böter eller fängelse. Svensk domstol får i sådana situationer underskrida straffminimum eller helt efterge påföljd. I sitt betänkande påtalar Internationella straffrättsutredningen att svenska domsrättsregler såsom de framgår av nuvarande lydelse av 2 kap. är vidsträckta i formell mening och går till viss Internationella straffrättsutredningens förslag avseende straffrättslig domsrätt del längre än vad som kan anses stå i överensstämmelse med de gränser för rätten att utöva nationell domsrätt som ställs upp i all- män folkrätt och i vissa internationella överenskommelser. Kravet på åtalsförordnande innebär dock, konstaterar utredningen, en begräns- ning av tillämpningen av de vidsträckta domsrättsbestämmelserna. Av 2 kap. 7 § , i den lydelse som utgör gällande rätt, fram- hålls emellertid ytterligare en begränsning. Bestämmelsen anger att i fråga om svensk lags tillämplighet och svensk domstols behörighet ska, utöver vad som sägs i övrigt i 2 kap. , iakttas de begränsningar som följer av allmän folkrätt eller, enligt vad som särskilt föreskrivits, av internationella överenskommelser. I första hand tar bestämmelsen sikte på olika begränsningar av behörigheten som följer av immunitet, men den omfattar även andra slags begränsningar.