sou · H7B332 · 2019-06-12 00:00:00 — Det är en samverkansform där polis, socialtjänst och hälso- och sjukvård samt i vissa fall ytterligare aktörer arbetar tillsammans med barn som ut- satts för brott. Tillgången till och innehållet i verksamheten varierar emellertid i olika delar av landet, vilket enligt utredningens uppfatt- ning är problematiskt med hänsyn till alla barns rätt till likvärdigt stöd och likvärdiga myndighetsinsatser. Utredningen menar därför att det i lämpligt sammanhang behöver utredas om det finns behov av reglering eller annan central styrning, för att öka likvärdigheten i barnahusens verksamhet. En straffbestämmelse om uppmaning och annan psykisk påverkan att begå självmord bör införas Utredningen föreslår att det införs en ny straffbestämmelse om upp- maning till självmord i fjärde kapitlet . Den nya bestäm- melsen innebär ett särskilt straffansvar för den som hetsar, uppmanar eller på annat sätt utövar psykisk påverkan mot någon att begå själv- mord, och det till följd av särskilda omständigheter har funnits en inte obetydlig risk för att agerandet skulle leda till sådan handling. Det svenska samhället har genom den nollvision som antogs av förklarat att självmord är något som i möjligaste mån ska förhindras och förebyggas. Självmord ska ses som psykolog- iska olycksfall som samhället har ett ansvar för att motverka, på lik- nande sätt som trafikolyckor och andra olycksfall. Självmord är en komplex företeelse som kräver insatser på många olika nivåer, vilket i sin tur kräver stor kunskap och samverkan mellan olika aktörer. Den suicidala process som många självmordsnära personer enligt klinisk erfarenhet går igenom är något som måste förstås för att denna fråga ska kunna hanteras på rätt sätt. Ett självmord är sällan ett resultat av en rationell beslutsprocess. Det är tvärtom ofta så att en självmordsnära person är mycket ambivalent inför att ta sitt liv. På samma gång som ett avslut av livet planeras, kan sådant som hand- lar om att livet ska fortsätta ta lika stor plats i medvetandet. Att upp- mana någon till självmord är ett beteende som föranleder påtaglig fara eller skada. Det saknas alternativa sanktioner eller mindre ingrip- ande metoder för att stävja uppmaningar till självmord. Beteendet är hänsynslöst och klandervärt på den nivå som krävs för att överväga en kriminalisering. Gärningen riktas mot grundläggande värden som rät- ten till liv och hälsa, vilket är att betrakta som legitima skyddsintressen som väger mycket tungt. Ur ett samhällsperspektiv anser utredningen att en kriminalisering bör betraktas som effektiv. Intresset av att kriminalisera sådana angrepp är så pass starkt att det överväger de motstående intressen det kan komma i konflikt med. Utredningen anser sammantaget att starka skäl talar för en kriminalisering. Enligt utredningens förslag ska en straffbar uppmaning till själv- mord vara riktad till en viss person. Uttryckliga uppmaningar med innebörden att någon ska ta livet av sig, kan föranleda straffansvar. Detsamma gäller att hetsa någon till att begå självmord. Var gränsen sedan går när det rör sig om mer subtila uttalanden, blir ytterst en fråga för rättstillämpningen. Här kan sådant som relation, historik och kontext spela in när bedömningen ska göras. Uttalanden som, rent semantiskt, inte uttryckligen innebär en direkt uppmaning kan falla inom det straffbara området om dessa utgör ett led i en psykisk påverkan mot någon att begå självmord. En serie av uppmaningar bör kunna bedömas som en gärning om dessa har ett samband med var- andra vad gäller tid och sammanhang. Om en person systematiskt uppmanar en annan att begå självmord, men detta inte uppfyller kri- terierna för ett fridskränkningsbrott eller olaga förföljelse i övrigt, ska dessa kunna bedömas som psykisk påverkan i ett sammanhang. Det är utifrån ett sådant resonemang också möjligt att bedöma att någon har ägnat sig åt en psykisk påverkan till självmord, utan att ha formulerat en uttrycklig uppmaning. Det ska inte krävas att just ordet självmord finns med i uttalandet. Alla uttalanden som uppmanar till något som i praktiken betyder att någon ska ta sitt liv ska kunna leda till straff- ansvar. Detsamma gäller uttalanden som uppmanar till självmords- försök. För att straffansvar ska komma ifråga, krävas att uppmaningen handlar om sådana handlingar som typiskt sett kan räknas till själv- mord eller självmordsförsök. Det finns inte något krav på effekt i den föreslagna straffbestäm- melsen, utan straffbudet är utformat som ett konkret farebrott. För straffansvar förutsätts att det till följd av särskilda omständigheter har funnits en inte obetydlig risk för att agerandet skulle leda till handling. Det ska röra sig om en inte obetydlig risk eller fara i det enskilda fallet. Bedömningen kan göras utifrån såväl förhållanden hos den utsatte som omständigheter kopplade till sammanhanget där uppmaningen sker samt hur uppmaningen görs. Exempel på sådana särskilda omständigheter som kan medföra en inte obetydlig risk för handling som är kopplade till den utsattes personliga förhållanden, är att den utsatta personen lider av psykisk ohälsa eller annars är sär- skilt skör. Vidare kan omständigheten att den utsatta är ung ha betyd- else. Så kan särskilt vara fallet om uppmaningen görs av någon som intar en förtroendeställning i relation till den unge. Särskilda omständigheter kan alltså även vara kopplade till sam- manhanget där uppmaningen sker. En uppmaning som sker i en våld- sam nära relation kan medföra en påtaglig risk för att uppmaningen ska leda till att den som utsätts agerar på den. Detsamma gäller om uppmaningen eller motsvarande sker för att bevara eller återupprätta en persons eller familjs, släkts eller annan liknande grupps heder. Det gäller också om uttalandet har gjorts i ett mycket slutet sammanhang eller kontrollerande miljö, alltså inom något som kan betecknas som en sekt. Slutligen kan sättet uppmaningen sker på vara en sådan sär- skild omständighet som medför en inte obetydlig risk för handling. Uppmaningar som är mycket påträngande och ihärdiga kan medföra en större risk än en enstaka uppmaning som uttalas utan någon sär- skild intensitet. Psykisk påverkan som pågår kan också medföra en inte obetydlig risk. En uppmaning som är allmänt hållen torde utgöra en mindre risk för efterföljd än en uppmaning som tar sikte på personliga förhållanden hos den utsatte eller den ut- sattes känslor. Att gärningar utförs av flera gärningspersoner som agerar tillsammans kan förstärka effekten och skadligheten i uppman- ingar till självmord och öka utsattheten hos den som drabbas, vilket medför en högre risk för handling enligt uppmaningarna. Om uppmaningen har lett till ett självmord eller självmords- försök bör det prövas om dödsfallet eller kroppsskadan kan falla under bestämmelserna om vållande till annans död eller vållande till kroppsskada. Det kan i sådana fall bli aktuellt att döma för t.ex. upp- maning till självmord och vållande till annans död i konkurrens. Utredningen föreslår en särskild mildare straffskala för oaktsamt brott. Den som uppmanar någon till självmord och är oaktsam beträffande de särskilda omständigheter som inneburit en inte obetyd- lig risk för att agerandet skulle leda till sådan handling, ska enligt för- slaget dömas för oaktsam uppmaning till självmord. Gärningsper- sonen måste ha haft uppsåt till själva uppmaningen eller motsvar- ande, men det räcker med oaktsamhet i förhållande till de särskilda omständigheter som ingår i farerekvisitet. Oaktsamhet kan bli aktu- ellt framför allt i relation till omständigheter som har med den utsattes personliga förhållanden att göra. Ett exempel är att någon som utsätts för uppmaning till självmord lider av svår psykisk ohälsa, men detta inte är känt för gärningspersonen. Så kan t.ex. vara fallet när någon hetsar en okänd person till självmord via nätforum eller sociala medier. För uppmaning till självmord döms till fängelse i högst , eller i oaktsamma fall till böter eller fängelse . Av särskild betydelse vid bedömningen av straffvärdet är uppmaningens karaktär, de inblandades personliga förhållanden och sammanhanget den uttalats i. Utredningen föreslår att vissa gärningar ska undantas från straff- ansvar. Det ska gälla fall då gärningen begåtts under sådana om- ständigheter att det skulle framstå som oskäligt att döma till ansvar. I det sammanhanget bör sådana omständigheter som att närstående har levt under stor press p.g.a. en närståendes psykiska ohälsa och uttalandet gjorts i en desperat situation, vägas in. Utrym- met för ansvarsfrihet ska emellertid begränsas till de mest uppenbara undantagsfallen, där straffansvar framstår som oskäligt med hänsyn till omständigheterna i anslutning till uttalandet eller uttalandena. Uppmaning till självmord kommer att kunna ingå i fridskränk- ningsbrotten om förutsättningarna för straffansvar enligt den bestäm- melsen i övrigt är uppfyllda. Genom en föreslagen ändring i bestäm- melsen om olaga förföljelse kommer uppmaning till självmord också kunna ingå i det brottet. Uppmaning till självmord torde i vissa fall kunna ge en rätt till skadestånd för kränkning enligt 2 kap. 3 § skadeståndslagen. Gär- ningar av detta slag som allvarligt kränker den som utsätts, kan jäm- föras med vissa fall av ofredanden som enligt Brottsoffermyndighet- ens praxis ger rätt till kränkningsersättning. Har personskada lett till döden, ska enligt 5 kap. 2 § skadeståndslagen ersättning betalas för personskada som till följd av dödsfallet åsamkats någon som stod den avlidne särskilt nära. The Inquiry on protection for children who witness violence or other criminal acts and responsibility for inciting a person to commit suicide has had the remit from the Government of investigating increased protection under criminal law for children who witness violence committed by and against persons close to them. Under its terms of reference the Inquiry is, in particular, to: •analyse and take a position on whether a special criminalisation of letting a child witness offences committed by and against per- sons close to the child should be introduced; •propose how a criminalisation should be designed and to present complete legislative proposals irrespective of the substantive posi- tion taken; •analyse, on the basis the design chosen for criminalisation, how the application of the special ground for more severe penalties in Chapter 29, Section 2, point 8 of the Penal Code is affected and present proposals for the necessary amendments; •analyse, on the basis the design chosen for criminalisation, how the possibility for children to obtain damages and criminal injuries compensation is affected and to give an account of its assessment of how the right to criminal injuries compensation should be designed in these circumstances and to present proposals for the necessary amendments; and •to analyse and take a position on how else the legal position of children can be strengthened during the preliminary investigation and in any subsequent trial regarding the offence the child has witnessed and present the necessary legislative proposals, irrespec- tive of the substantive position it takes. The Inquiry has also had the remit from the Government of con- sidering criminal responsibility for incitement or other mental influ- ence to commit suicide. Within this remit the Inquiry is to: •analyse and give an account of the present criminal responsibility for a person who incites another person to commit suicide and to analyse the need for a special criminalisation of incitement or other mental influence to commit suicide; and •to propose how such a criminalisation should be designed and to present complete legislative proposals irrespective of the substantive position taken. The Inquiry's assessments and proposals A penal provision on violation of a child's integrity should be introduced The Inquiry proposes that a new penal provision on violation of a child's integrity be introduced in Chapter 4 of the Penal Code. The new provision entails a special criminal responsibility for a person who commits a criminal act against a person close to them when the act is witnessed by a child, if the act is liable to harm the security or trust felt by the child in relation to either of these persons. The Inquiry has concluded that the protection under criminal law for children who witness violence or other criminal acts needs to be strengthened. Subjecting a child to witnessing violence or other crim- inal acts between persons close to the child results in clear danger or harm. Children who witness violence or other criminal acts between persons close to them are a vulnerable group deserving of protection. Subjecting a child to witnessing violence or other criminal acts between persons close to the child is such a serious act that criminal- isation must be considered necessary. During its work, the Inquiry has learned that, at present, children who witness violence or other criminal acts between persons close to them are not made visible enough in the judicial system, at social service authorities and in health care. The very seldom reach this group, both because the acts are not investigated as offences against the children and because the custodians have the right to refuse the permission to interview the children. In the judicial system, these children do not have the status of crime victims, which means that they cannot receive any direct help from that direction. The alternative sanctions and measures that are available cannot, in the view of the Inquiry, re- place criminalisation. In the assessment of the Inquiry, criminalisation is also an effective means of countering children being subjected to wit- nessing violence or other criminal acts between persons close to them. The offences that can result in responsibility for violation of a child's integrity, called underlying offences below, are offences con- taining components that can harm the security or trust felt by the child in relation to a person close to them. What is meant is a par- ticularly qualified form of security for the child – namely that in the relationship between the child and the persons with whom the child has a close and trusting relationship. The provision will be of great importance in the case of violent and sexual crime, for instance. However, the provision can also be relevant to other types of crime; for instance, when a parent threatens the other parent in front of the child or wrecks the common home. It follows from the expression liable to that it is sufficient for the underlying offence to be one that can typically harm the security or trust felt by the child in, for instance, a parent. So, it does not need to be proved in the individual case that this actually happened. In subjective terms, no purpose is required on the part of the perpetrator to harm the child’s security or trust either, and it is, instead, sufficient for the perpetrator to have had intent regarding the actual facts that were liable to harm the security or trust felt by the child. So, the assessment of what offences fulfil the stated criterion has to be made on the basis of the circumstances as a whole. This ought generally to be the case when the child has, for example, witnessed violence of a more serious kind against a person close to the child. It is the person who commits the underlying offence against a person close to them who is responsible for the child witnessing it. Guidance in making an assessment of who is to be counted as being a persons close to the child can be obtained from the group of persons covered by the gross violation of integrity offences in Chapter 4, Section 4a of the Penal Code. Here there must, however, be clarity about relationships in one more dimension, since typically three people are included: the child witnessing the act, the person sub- jected to the underlying offence and the perpetrator. Children who are subjected by witnessing an act have to be under 18 years and close to both the perpetrator and the person subjected to the underlying offence. There is no restriction regarding the age of the person sub- jected to the underlying offence or the perpetrator. It is, for instance, possible to conceive of a situation in which a child witnesses an offence committed by an older sibling of the child against the child’s parent. A child can also witness a parent subjecting the child’s sibling to an offence. In this context the group of persons close to the child can be given a broad interpretation. The point that is of crucial importance for criminal responsibility is whether the witnessing of the underlying offence is liable to harm the security or trust felt by the child in its relationship to any of the persons close to the child. For there to be criminal responsibility, the child must have witnessed the criminal act. This means that the child must have seen or heard the act. For there to be criminal responsibility when the child has heard the act that is the underlying offence, the require- ment ought to be that the child was able to perceive, on the basis of its abilities, that violence or some other criminal act was involved. So an assessment must be made both of whether the child was in such close proximity to the incident that the child was able to perceive the act and of whether the child perceived the act to such an extent that the act can harm the security or trust felt by the child in relation to a person close to the child. This provision should also be applicable to the youngest children, who are not able to describe their experiences. For there to be criminal responsibility in these cases, it must be possible to establish that the child was present at the act in such a way that it is objectively possible to draw the conclusion that the child saw or heard the act. If the act was one that was liable to harm the security or trust felt by the child in relation to a person close to the child, then it may be covered by criminal responsibility. One requirement for criminal responsibility for subjecting a child to witnessing violence or some other offence against a person close to the child is that such an offence has de facto been committed according to the principles of criminal law that apply in the Swedish legal system. The underlying offence must be proved in the way required in a criminal matter. In many cases it ought to be possible for this to be done by considering the underlying offence and the witnessing of it in the same trial. Even if this is not the case, the underlying offence can be examined as part of the witnessing. This can, for instance, happen if the underlying offence has already been examined and the witnessing is being investigated and examined at a later point in time for some reason. Even though there should not be any formal requirement that there should be a conviction or a corresponding order or decision regarding the underlying offence, or that one is issued in conjunction with the examination of the witnessing, this will probably be required in most cases in practice. A comparison can be made with the penal provision on protection of a criminal in Chapter 17, Section 11 of the Swedish Penal Code. A requirement for responsibility under that provision is that the per- son who has been protected in some way is a criminal in the meaning of the criminal law. All the subjective and objective requirements for the offence that person has committed must be fulfilled. The penalty for violation of a child's integrity is imprisonment for at most two years. The penalty is in line with what applies to assault of normal severity. In less serious cases, the person should be sentenced to a fine or imprisonment for at most six months. What is to be assessed as less serious has to be determined in the specific case, but isolated instances of witnessing an act that is, by its nature, to be assessed as less serious should come under that application of the provision. One example of such acts can be molestation. The Inquiry proposes a separate, more severe scale of penalties for gross offences. In assessing whether the offence is gross, par- ticular consideration should be given to whether the act witnessed was of a particularly frightening or traumatic nature. That assess- ment should mainly be made on the basis of the seriousness of the underlying offence. The most obvious example of such an act is that a child has witnessed a person close to them being killed or subjected to very serious violence, even if this has not resulted in death. However, the question of whether an offence is to be assessed as gross should be determined having regard to all the circumstances at the time of the offence. It should be possible to include violation of a child’s integrity in the offence of gross violation of integrity if the other requirements for criminal responsibility under that provision are fulfilled. Violation of a child’s integrity will not affect the ground for more severe penalties in Chapter 29, Section 2, point 8 of the Penal Code in such a way that any changes need to be made in that provision. The right to criminal injuries compensation for children who have witnessed an offence should be removed The introduction of a separate offence of violation of a child’s integrity criminalises the acts that could previously entitle the victim to criminal injuries compensation under Section 9 of the Criminal Injuries Act (2014:322). It follows from Chapter 2, Section 3 of the Tort Liability Act (1972:207) that damages can be awarded on account of the violation entailed by violation of a child’s integrity. It ought also be possible to award damages for personal injury under Chapter 2, Section 1 of the Tort Liability Act for mental suffering not linked to an individual’s own bodily injury. This means that the previous need for criminal injuries compensation as set out in Section 9 of the Criminal Injuries Act no longer exists. The Inquiry therefore pro- poses that the provision be removed. In the assessment of the Inquiry, this change will not place any children who currently have this right in a poorer position. On the contrary, the punishable area will cover more acts than currently give children witnessing an offence the right to criminal injuries compensation, and a more nuanced assess- ment of the level of compensation will be possible. If the damages cannot be paid by the sentenced person, the child will be able to apply for criminal injuries compensation for damages awarded according to the system for this in the Criminal Injuries Act. Assignment of special representatives of children should be extended A special representative of a child who is a crime victim has the assignment of safeguarding the child’s rights during the preliminary investigation and trial. Under current regulations, special represent- tatives of children have a limited assignment. They assume the custo- dians’ responsibilities and rights during the preliminary investigation and trial regarding certain matters concerning the proceedings. The scope of the assignment regarding work entitling to compensation is small, and it is unusual for the special representative to be able to establish any great degree of contact with and confidence in relation to the child. At the same time, it is the special representative who is able to safeguard the child’s interests throughout the legal proceedings, without needing to take account of any other interests that may arise. The Inquiry proposes adding wording to Section 3 of the Act on special representatives of children (1999:997) to the effect that a special representative shall safeguard the rights of the child in matters concerning the payment of damages and an application for criminal injuries compensation. The Inquiry also proposes expanding this provision by adding some details about the scope of the assign- ment, i.e.