sou · H6B387 · 2019-01-01 00:00:00 — Parterna enades slutligen om att aktivera jurisdiktionen över aggressionsbrottet, men att en stadgepart i förhållande till vilken ändringarna inte trätt i kraft, inte ska omfattas av ICC:s jurisdiktion när det gäller detta brott. Gärningar som skulle kunna utgöra aggres- sionsbrott faller därför inte under ICC:s jurisdiktion om gärnings- mannen företrätt en stat som inte har ratificerat eller på annat sätt accepterat Kampalaändringarna om aggressionsbrottet eller om brottet är begånget på en sådan stats territorium. Denna jurisdiktionsregel är frukten av den förhandlingskompromiss som träffades vid stadge- partsmötet . ICC:s jurisdiktion över aggressions- brottet omfattar enligt kompromissen således endast gärningsmän som företrätt stater som har ratificerat eller på annat sätt accepterat Kampalaändringarna angående detta brott. Ett visst tolkningsutrym- me för innebörden av den träffade överenskommelsen finns dock och ytterst är det ICC som avgör omfattningen av sin egen juris- diktion, vilket i tydlighetens intresse erinrades om i resolutions- texten. Genom beslutet har det individuella straffansvaret för aggres- sionsbrottet aktiverats och enskilda personer kan lagföras och dömas vid ICC för brottet. Beslutet trädde i kraft . 4Ett tillträde till Kampalaändringarna avseende aggressionsbrottet Redan vid Romstadgans tillkomst och vid bildandet av Internatio- nella brottmålsdomstolen (ICC) var det stadgeparternas avsikt att det vid domstolen skulle vara möjligt att utkräva individuellt straff- ansvar beträffande aggressionsbrott. Vid översynskonferensen i antogs, som tidigare nämnts, centrala ändringar av Rom- stadgans bestämmelser om aggressionsbrottet, vilka gör det möjligt för ICC att döma över detta brott. I delbetänkandet Aggressionsbrottet och ändringar i Romstadgan (SOU 2018:33) har frågan om tillträde till Kampalaändringarna av- seende aggressionsbrottet behandlats och utredningen har föreslagit att ska ratificera dessa stadgeändringar. Utredningens över- väganden när det gäller ratificeringen av Kampalaändringarna avseende aggressionsbrottet är en utgångspunkt för övervägandena i frågan om bör kriminalisera aggressionsbrottet i nationell rätt. I det följande lämnas därför en redogörelse för huvuddragen i utredning- ens delbetänkande såvitt gäller ratificeringen av stadgeändringarna avseende aggressionsbrottet. I avsnitt 4.2 redovisas övervägandena i frågan om ratificering av Kampalaändringarna angående aggressionsbrottet och de huvudsak- liga skälen till varför bör tillträda dessa ändringar. Det för- fattningsförslag som utredningens delbetänkande innehåller behand- las i avsnitt 4.3. Ett tillträde till Kampalaändringarna avseende aggressionsbrottet 4.2Utredningen har föreslagit att bör tillträda Kampalaändringarna avseende aggressionsbrottet 4.2.1Allmänna överväganden i fråga om tillträde till ändringar i Romstadgan Utredningens överväganden och förslag när det gäller frågan om bör tillträda Kampalaändringarna avseende aggressionsbrottet består dels i mer generella omständigheter som talar för en sådan ratificering, dels omständigheter som är hänförliga särskilt till aggres- sionsbrottet. Ett viktigt skäl till varför utredningen har föreslagit att ska ratificera de aktuella ändringarna är att detta är ett betydelsefullt led i arbetet för att motverka straffrihet för de allvarligaste brotten enligt folkrätten. I svensk utrikes- och säkerhetspolitik har folk- rätten alltid ansetts vara ett centralt medel för att upprätthålla inter- nationell fred och säkerhet. Det har länge varit en strävan att stärka den internationella straffrätten och verka för lagföring av personer som begår internationella brott. har medverkat aktivt för att främja utvecklingen av den internationella humanitära rätten i väpnade konflikter och mänskliga rättigheter. Ett mycket viktigt steg i detta arbete togs genom tillkomsten av ICC och den inter- nationella ordning för lagföring av de grövsta brotten mot folkrätten som därigenom skapades. När tillträdde Romstadgan framhölls (se prop. 2000/01:122 s. 82 f.) stadgans och domstolens betydelse som en viktig milstolpe i folkrättens utveckling vad gäller individuellt ansvar för internatio- nella brott. Ett svenskt tillträde till Romstadgan motiverades dess- utom med att , genom att tillsammans med andra länder ansluta sig till stadgan, skulle kunna bidra till att andra stater – där riskerna för väpnade konflikter är mycket större eller där sådana konflikter pågår – också ansluter sig. Utredningen har i delbetänk- andet konstaterat att de omständigheter som fördes fram som skäl för att skulle tillträda Romstadgan, gör sig gällande med samma styrka när det gäller ett svenskt tillträde till de stadgeändringar som behandlades där. Ett tillträde till ändringarna är en naturlig fortsätt- ning på strävan att motverka straffriheten för de allvar- ligaste brotten enligt folkrätten. Dessutom innebär det att Ett tillträde till Kampalaändringarna avseende aggressionsbrottet bidrar till en fortsatt acceptans av ICC:s verksamhet och en för- hoppningsvis allt bredare anslutning till stadgan och ändringarna därav. 4.2.2Särskilda skäl såvitt avser aggressionsbrottet Vid utredningens överväganden om bör ratificera Kampala- ändringarna avseende aggressionsbrottet beaktades ett antal faktorer av särskild betydelse för detta brott. Det gällde frågan i vilken ut- sträckning de aktuella stadgeändringarna kan förväntas bli ratificerade av andra länder, vilken omfattning ICC:s jurisdiktion över aggressions- brottet har och om en eventuell oklarhet härom kan innebära problem för . Dessutom övervägdes hur en svensk ratificering kan inverka på säkerhetspolitiska situation samt vilken betydelse utformningen av aggressionsbrottet har för frågan om bör ratificera ändringarna. Såvitt avser den första omständigheten – i vilken omfattning andra Romstadgeparter kan förväntas ratificera aggressionsbrottsbestäm- melserna – konstaterades i delbetänkandet att anslutningen till Kampalaändringarna avseende aggressionsbrottet varit starkt begränsad. Enligt utredningens bedömning bör denna omständighet dock inte på ett avgörande sätt inverka på den svenska bedömningen i ratificeringsfrågan. Tvärtom är det, som påtalats i delbetänkandet, ett svenskt intresse att ändringarna ratificeras av så många stater som möjligt och till detta bör bidra. När det gäller den andra omständigheten – omfattningen av ICC:s jurisdiktion och betydelsen för svensk del av eventuella oklar- heter därav – har i utredningens tidigare överväganden framhållits att utgångspunkten för ICC:s jurisdiktion är den s.k. universalitets- principen. Principen innebär att ICC har jurisdiktion över de brott som omfattas av Romstadgan oberoende av var eller av vem brotten har begåtts. Vissa begränsningar följer dock av stadgan och normalt sett omfattar ICC:s jurisdiktion endast brott som har begåtts på territoriet i en stat som är stadgepart eller i de fall då den misstänkte företrätt en stat som är stadgepart. I de fall då har hänskjutit en fråga om huruvida aggressionsbrott har begåtts till åklagarens prövning, tillämpas universell jurisdiktion. Som nämnts i avsnitt 3.4 var frågan om omfattningen av ICC:s jurisdiktion av- seende aggressionsbrottet svårlöst inför att det beslut om att låta Ett tillträde till Kampalaändringarna avseende aggressionsbrottet domstolens jurisdiktion träda i kraft – aktiveringsbeslutet – skulle fattas vid stadgepartsmötet . Resultatet av de dis- kussioner som fördes blev en kompromiss av innebörd att Kampala- ändringarna avseende aggressionsbrottet träder i kraft efter deponering av ratifikationsinstrumentet gentemot de stater som accepterat ändringarna. ICC är dock, vilket erinrades om i kompro- , suverän vid sin tolkning av hur omfattande den egna juris- diktionen är. Det går därför inte att på förhand med säkerhet slå fast hur omfattande ICC:s jurisdiktion över aggressionsbrottet kommer att vara och därigenom inte heller hur omfattande det svenska åtagandet vid en ratificering av aggressionsbrottsbestämmelserna kommer att bli. Utredningen har emellertid gjort bedömningen att det saknas anledning att anta att antalet ärenden rörande aggressions- brott som kräver någon åtgärd från svenskt håll kommer att bli sär- skilt många eller belastande för svenska myndigheter. Oklarheten i hur omfattande ICC:s jurisdiktion såvitt avser aggressionsbrott kommer att vara har därför inte ansetts utgöra hinder mot en svensk ratificering. Den tredje omständigheten som övervägdes inför att utredningen tog ställning i ratificeringsfrågan rörde vilken betydelse en ratifi- cering kan tänkas få för säkerhetspolitiska situation. Till skillnad från övriga brott i Romstadgan kan ansvar för aggressions- brott utkrävas endast av politiska och militära ledare. Det är tänkbart att t.ex. ett överlämnande av en enskild sådan ledare kan medföra konsekvenser för internationella förbindelser och leda till politiska påtryckningar. Mot bakgrund av den allmänna hållning som tidigare intagit när det gäller ICC och det internationella samarbetet för att beivra internationella brott, har detta enligt utred- ningens bedömning inte ansetts utgöra hinder mot en svensk ratifi- cering. Slutligen har utredningen övervägt om utformningen av bestäm- melserna om aggressionsbrottet har någon betydelse för ställnings- tagandet i ratificeringsfrågan. Ett krav för att regleringen av aggres- sionsbrottet ska kunna läggas till grund för individuellt straffansvar är att brottsbeskrivningen är så tydlig och precis att den tillgodoser de krav på förutsebarhet som den straffrättsliga legalitetsprincipen uppställer. Om så inte är fallet, kan det vara ett skäl för att inte rati- ficera stadgeändringarna. Brottets utformning har dock, som redovisats Ett tillträde till Kampalaändringarna avseende aggressionsbrottet i delbetänkandet, ansetts tillfredsställande. En viktig faktor att be- akta i detta sammanhang är att det för att ansvar för aggressionsbrott ska kunna utkrävas erfordras att aggressionshandlingen utgör ett uppenbart brott mot . Uppenbarhetsrekvisitet innebär en begränsning av vad som utgör aggressionsbrott och bidrar därigenom starkt till att brottsbeskrivningen och omfattningen av vad som kan utgöra sådant brott inte blir alltför vidsträckt. Det har mot denna bakgrund inte heller i detta avseende ansetts föreligga något som hindrar en ratificering. Sammantaget har utredningen i delbetänkandet därför funnit att det inte föreligger något hinder mot ett svenskt tillträde till Kampala- ändringarna avseende aggressionsbrottet och föreslagit att bör tillträda ändringarna. 4.2.3Riksdagens godkännande krävs inför ratificering Ett tillträde till Kampalaändringarna avseende aggressionsbrottet är, liksom är fallet för de övriga stadgeändringar som berörs i utred- ningens delbetänkande, en fråga av större vikt. Tillträdet kräver dess- utom vissa lagstiftningsåtgärder. Mot bakgrund härav har utredningen gjort bedömningen att ett svenskt tillträde till ändringarna i Rom- stadgan kräver godkännande. Till de aktuella stadgeändringarna har fogats s.k. brottskriterier och s.k. tolkningsöverenskommelser. Brottskriterierna och tolknings- överenskommelserna har visserligen betydelse vid bedömningen och tillämpningen av Romstadgans bestämmelser, men är inte del av själva stadgan. De behöver därför inte läggas fram för godkänn- ande. 4.3Författningsförslag i utredningens delbetänkande När Romstadgan, efter tillträde till stadgan, trätt i kraft för svensk del, uppkom en skyldighet att uppfylla de förpliktelser som följer av stadgan, bl.a. vad avser olika former av rättsligt samarbete mellan och ICC. För att fullgöra de svenska åtagandena antogs lagen (2002:329) om samarbete med Internationella brott- målsdomstolen. Lagen är i sin nuvarande lydelse tillämplig i fråga om Ett tillträde till Kampalaändringarna avseende aggressionsbrottet brotten folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelse. Om ICC begär att det i ska vidtas en åtgärd som grundar sig på Romstadgan, ska den aktuella lagen tillämpas. Vid en ratificering av Kampalaändringarna avseende aggressionsbrottet kommer behovet av svenskt författningsstöd för de skyldigheter därigenom får gentemot ICC att bli detsamma beträffande aggressionsbrottet som det enligt gällande rätt är för folkmord, brott mot mänsklig- heten och krigsförbrytelser. Utredningen har därför i delbetänk- andet föreslagit att lagen om samarbete med Internationella brott- målsdomstolen ska ändras på så sätt att de bestämmelser i lagen som gäller för de nyssnämnda tre brottstyperna ska gälla också för aggres- sionsbrottet. 5Aggressionsbrottet i några andra länder I utredningens uppdrag ingår att, för de frågor som omfattas av utredningsuppdraget, beakta lagstiftningen i de nordiska länderna och några andra länder som är jämförbara med samt att i övrigt göra de internationella jämförelser som anses befogade. För utredningens ställningstagande i frågan om det i svensk rätt bör in- föras möjligheter att i lagföra personer som har begått aggressionsbrott kan det vara värdefullt att ta del av överväganden och erfarenheter från andra Romstadgeparter. Drygt 120 stater har ratificerat Romstadgan och av dessa har () 37 stater ratificerat Kampalaändringarna avseende aggressionsbrottet. Bland de nordiska länderna är det hit- tills endast och som har tillträtt stadgeändringarna beträffande aggressionsbrottet. Av EU:s medlemsstater har aggres- sionsbrottsbestämmelserna ratificerats, utöver av , av , , , , , , , , , , och . Bestämmelserna har också ratificerats av . För de fem permanenta medlemmarna i (P5) gäller att , och inte är parter till Romstadgan och således inte heller har ratificerat tilläggen om aggressionsbrottet. och är visserligen parter till stadgan, men har inte ratificerat Kampalaändringarna. Det är knappast realistiskt att räkna med att stadgeändringarna om aggres- sionsbrottet kommer att ratificeras av något av P5-länderna inom överskådlig tid. Aggressionsbrottet i några andra länder Redovisningen nedan innehåller en beskrivning av rättsläget i de nordiska länderna (avsnitt 5.2) och några ytterligare länder, som samt- liga har ratificerat Kampalaändringarna avseende aggressionsbrottet (avsnitt 5.3). I utredningens delbetänkande finns en redogörelse för ratifikationsläget beträffande ytterligare några stater. har ännu inte ratificerat Kampalaändringarna avseende aggressionsbrottet och detta brott är inte heller kriminaliserat i dansk rätt. Frågan om ratificering bereds vid det danska utrikesdeparte- mentet. Något ställningstagande i ratificeringsfrågan torde inte vara att förvänta . ratificerade Kampalaändringarna och antog i samband härmed bl.a. ändrade bestämmelser till den finska straff- lagen och tvångsmedelslagen. Straffbestämmelsen om aggressionsbrottet innebär att den som är i position att faktiskt bestämma över eller leda en stats politiska och militära åtgärder och som utför en angreppshandling som till sin karaktär, svårhetsgrad och omfattning uppenbart strider mot FN:s stadga ska dömas för aggressionsbrott till fängelse eller på livstid. Rekvisiten i straffbestämmelsen är utformade i nära överensstämmelse med Romstadgans bestämmelser om aggressions- brottet. Den finska bestämmelsen innehåller en reglering om att aggressionsbrottet är straffbart också på försöksstadiet. Även för- beredelse till aggressionsbrott är kriminaliserat. Till skillnad från övriga brott i Romstadgan, som också är krimi- naliserade i finsk rätt, omfattas aggressionsbrottet inte av universell jurisdiktion. För att finska domstolar ska ha jurisdiktion över aggres- sionsbrottet krävs i stället att brottet har en anknytning till . Förutom aggressionsbrott som har begåtts i har de natio- nella domstolarna jurisdiktion över brott som har begåtts utanför , men som riktar sig mot riket. Ett brott anses riktat mot Aggressionsbrottet i några andra länder om det är ett lands- eller högförräderibrott, om gärningen på något annat sätt allvarligt kränkt eller äventyrat statliga, militära eller ekonomiska rättigheter eller intressen, eller om det riktat sig mot en finsk myndighet. Finsk jurisdiktion föreligger också för brott som en finsk medborgare har begått utanför landet, om det föreligger s.k. dubbel straffbarhet. Med anledning av den nya straffbestämmelsen om aggressions- brott har också bestämmelser om åtalsrätt över detta brott införts. Riksåklagaren bestämmer om åtal för aggressionsbrott och för för- beredelse till aggressionsbrott ska väckas. ratificerade Kampalaändringarna avseende aggres- sionsbrottet. Frågan om det i nationell rätt bör införas straffbestäm- melser om aggressionsbrottet har utretts och ett författningsförslag som gör det möjligt att lagföra personer för detta brott har tagits fram. Förslaget har ännu inte lett till lagstiftning. har ännu inte ratificerat Kampalaändringarna avseende aggres- sionsbrottet och har inte heller någon nationell straffbestämmelse om aggressionsbrottet. Arbetet med att ta ställning till hur bör agera i denna fråga pågår, men något ställningstagande torde inte vara att förvänta i närtid. 5.3Några ytterligare europeiska länder ratificerade Kampalaändringarna och i samband därmed kriminaliserades aggressionsbrottet i estnisk rätt. Bestäm- melser om aggressionsbrottet fördes in i den estniska strafflagen och trädde i kraft . Aggressionsbrottet i estnisk rätt har ett bredare tillämpningsområde än Romstadgans motsvarande reglering. De estniska bestämmelserna är inte begränsade till politiska eller militära ledare, utan omfattar alla Aggressionsbrottet i några andra länder som har genomfört eller förberett en aggressionshandling gentemot en annan stat. Med aggressionshandling avses i lagen ett väpnat an- grepp som en stat, på ett sätt som strider mot folkrättsliga regler, gör sig skyldig till gentemot en annan stat. Bestämmelsen innehåller även en möjlighet att döma en juridisk person till ansvar för aggres- sionsbrott. ratificerade Kampalaändringarna och en genomgång av gällande relevant straffrättslig lagstiftning gjordes då. I strafflagen fanns redan en bestämmelse om brott mot freden, som utformats med stadgan för Nürnbergtribunalen som förlaga. Av bestämmelsen framgår att den som planerar, förbereder, deltar i eller genomför en aggressionshandling på ett sätt som strider mot inter- nationella överenskommelser som är bindande för kan dömas för brott mot freden. Vid ratificeringen av Kampalaändringarna gjordes bedömningen att den redan gällande regleringen om brott mot freden var förenlig med aggressionsbrottsbestämmelserna i . Några jurisdiktionsbestämmelser som särskilt tar sikte på aggres- sionsbrottet finns inte. I stället gäller de allmänna domsrättsregler som också i övrigt gäller för lettisk strafflag. För att lettiska dom- stolar ska ha jurisdiktion över gärningar begångna utomlands krävs att gärningsmannen är lettisk medborgare eller att han eller hon har permanent uppehållstillstånd i landet. Vidare har domstolarna juris- diktion över gärningar som personer inom den lettiska försvars- makten har begått utomlands. För gärningar som begåtts av personer som inte är lettiska medborgare och inte heller har permanent uppehållstillstånd i landet, gäller att domstolarna har jurisdiktion över dessa gärningar om det är fråga om allvarliga brott som riktat sig mot riket eller mot enskilda lettiska intressen. I vissa fall gäller också universell jurisdiktion. En förutsättning härför är att före- komsten av universell jurisdiktion uttryckligen framgår av en inter- nationell överenskommelse som är bundet av. Aggressionsbrottet i några andra länder ratificerade Kampalaändringarna och antog i samband härmed vissa förändringar i den nationella straff- rättsliga lagstiftningen för att göra det möjligt att vid holländska dom- stolar döma över aggressionsbrottet. Definitionen av aggressionsbrottet följer nära den definition av brottet som Kampalaändringarna inne- håller. Nationella domstolars jurisdiktion över internationella brott, däribland aggressionsbrottet, framgår av artikel 2 i lagen om inter- nationella brott (). Holländska dom- stolar har jurisdiktion över internationella brott som är begångna på holländskt territorium eller utom riket om gärningsmannen eller brottsoffret är holländsk medborgare, om brottet är begånget om- bord på ett holländskt fartyg, fordon eller luftfartyg, eller om den som misstänks för brottet befinner sig på holländskt territorium eller är stadigvarande bosatt där. Den polska strafflagen innehåller en bestämmelse som kriminali- serar inledande och genomförande av ett angreppskrig. Vid ratifi- ceringen konstaterades att begreppet angreppskrig är mindre vidsträckt än vad en aggressionshandling är och att ett visst agerande därför kan vara straffbart enligt Romstadgans bestämmelser om aggressionsbrott, medan det faller utanför tillämpningsområdet för motsvarande polsk straffrättslig lagstiftning. Frågan om de nationella bestämmelserna bör justeras för att bättre stämma överens med aggressionsbrotts- regleringen övervägs i det polska . I samband där- med infördes en ny nationell straffrättslig reglering med en defini- tion av aggressionsbrottet. Denna definition, som finns i § 405 a i den tjeckiska strafflagen, ansluter till sin ordalydelse nära till defini- tionen av aggressionsbrottet i Romstadgans artikel 8a. Aggressionsbrottet i några andra länder För aggressionsbrott begångna utanför har tjeckiska dom- stolar jurisdiktion i tre olika situationer, som regleras i de generella bestämmelserna i den tjeckiska strafflagen. Jurisdiktionen omfattar aggressionsbrott som begåtts av en gärningsman som antingen är tjeckisk medborgare eller som saknar medborgarskap men har perma- nent uppehållstillstånd i landet. Vidare har tjeckiska domstolar juris- diktion över aggressionsbrott som begåtts utomlands och riktats mot en tjeckisk medborgare eller person med permanent uppehållstillstånd i . En förutsättning härför är att gärningen är straffbar även i det land där den företogs, eller att gärningsorten inte omfattas av någon gällande straffrättslig jurisdiktion. Slutligen föreligger natio- nell jurisdiktion över aggressionsbrott som begåtts utomlands av annan än tjeckisk medborgare eller person med permanent uppehållstill- stånd i under förutsättning att samtliga dessa tre kriterier är uppfyllda: a)gärningen är straffbar även enligt lagen på gärningsorten, b)gärningsmannen har gripits i och ett förfarande om över- lämnande eller utlämnande har resulterat i att gärningsmannen inte överlämnats eller utlämnats, och c)en annan stat eller ett annat organ, som begärt gärningsmannen överlämnad eller utlämnad, har därefter begärt att gärningsmannen ska lagföras i . Den tyska konstitutionen innehåller alltsedan 1949 en reglering som innebär att visst närmare preciserat agerande som syftar till att på något sätt inverka menligt på fredliga förhållanden mellan stater ska kriminali- seras i tysk rätt. Redan före ratificeringen av Kampalaändringarna fanns det därför straffbestämmelser om aggressionsbrottet, som gav tyska domstolar jurisdiktion häröver. I samband med ratificeringen gjordes dock vissa justeringar när det gäller den tyska regleringen av aggressionsbrottet. Straffbestämmelserna återfinns i § 13 i den tyska strafflagen rör- ande folkrättsbrott (Völkerstrafgesetzbuch). Bestämmelsen är utfor- mad i nära överensstämmelse med aggressionsbrottets formulering Aggressionsbrottet i några andra länder enligt Romstadgans artikel 8a. När det gäller tyska domstolars jurisdiktion över aggressionsbrottet är, enligt § 1 i samma lag, denna begränsad på så sätt att för brott begångna utanför gäller att tyska domstolar endast har jurisdiktion i de fall då gärningsmannen är tysk medborgare eller då gärningen riktat sig mot . För övriga brott enligt Romstadgan gäller universell jurisdiktion. Aggressions- brottet var då inte kriminaliserat i nationell rätt, men sådana straff- bestämmelser har därefter införts, med ikraftträdande .