sou · H7B346d2 · 2019-11-29 00:00:00 — A. Reghezza och R. Xie (2018), “Bank profits and in a world of negative rates”, Working paper nr 1, , . Niemeyer, J. (2016), ”III, vad och varför?” Penning- och valutapolitik 2016:1, s. 57–89. NOU 2017:13, Ny sentralbankslov, organisering av og statens pensjonsfond utland, offentliga utredningar. Orphanides, A. (2018), ”The boundaries of central bank independence: Lessons from unconventional times”, IMES Discussion paper series nr 2018-10-E, and economic studies, . (2017), Implementing monetary policy with the balance sheet, tal, , Federal Reserve. (2013), “Central bank design”, , vol 27, nr 4, s. 17–44. (2016), “Funding quantitative easing to target inflation” i Designing resilient monetary policy frameworks for the future, Policy Symposium, of , augusti. (2019), ”Can the central bank alleviate fiscal burdens?”, Mayes, P. Siklos och J-E. Strum (reds. ), The Hand- book of Economics of , : Uni- versity Press. Reza, A., E. Santor och L. Suchanek (2015), Quantitative easing as a policy tool under the effective lower bound, Staff Discussion Paper nr 14, . (2009), ”erbjuder lån till fast ränta”, Press- meddelande, . (2014), ”penningpolitiska styrsystem –en översyn”, Riksbanksstudier, mars. (2016a), ”Delegeringsbeslut om valutainterventioner”, Pressmeddelande . (2016b), ”Perspektiv på den negativa räntan”, fördjup- ning i Penningpolitisk rapport, juli. (2017a), ”Penningpolitikens effekt på finansiella variabler”, fördjupning i Penningpolitisk rapport, april. (2017b), Marknadsaktörers syn på risker och den svenska ränte- och valutamarknadernas funktionssätt, . (2019), Villkor för och penningpolitiska instrument, april. Rule, G. (2015), ”Understanding central bank balance sheets”, Hand- book nr 32, Centre for Studies, . (2016), “Fiscal policy, monetary policy and central bank independence”, manuscript, augusti. Skingsley, C. (2016), Ny spelplan för penningpolitiken: Vad kan en liten öppen ekonomi vänta sig?, tal, , Riksbank. E. O. (2003), “Escaping from a liquidity trap and defla- tion: The foolproof way and others”, ture, vol 17, nr 4, s. 145–166. E. O. (2009), Penningpolitik vid nollränta, tal, 17 feb- ruari, Riksbank. E. O. (2010), ”Inflation Targeting”, kapitel 22 i Freidman, B. M. och M. Woodford (red.) Handbook of Monetary Economics, vol 3B, : . (2016), “How can central banks deliver credible com- mitment and be ‘Emergency institutions’?”, kapitel 1 Cochrane, J. och J. (reds.) Central bank governance and oversight reform, : . (2018), Unelected power, the quest for legitimacy in central banking and the regulatory state, : . (2015), “The case for monetary finance – An essentially political issue”. : ing, 16th , novem- ber. Urbschat, F. (2018), “The good, the bad, and the ugly: Impact of negative interest rates and QE on the profitability and risk-taking of 1600 German banks”, Discussion Paper nr 2018-7, Department of . Woodford, M. (2012), “Methods of policy accommodation at the interest-rate lower bound”, of Volume, augusti. Kommitténs förslag: Uttrycket valutapolitik ska inte längre an- vändas i fråga om verksamhet. Det ska således inte användas i den nya riksbankslagen. Strukturen i den nuvarande riksbankslagen I riksbankslagen används såväl uttrycket valutapolitik som uttrycket penningpolitik. För vissa av åtgärder krävs att de vidtas i ett penningpolitiskt syfte. Användningen av andra åtgärder förut- sätter att det finns ett valutapolitiskt syfte. Denna struktur har sin bakgrund i bl.a. att hade en fast växelkurs då riksbankslagen togs fram och att upprätthållandet av den fasta kursen var en betydelsefull del av verksamhet. Som berörs i avsnitt 13.1 förändrades förutsättningarna för valutapoli- tiken efter lagens ikraftträdande, när 1992 övergick till en rörlig växelkurs. Även hade stora för- ändringar skett genom avreglering i fråga om valuta- och kredit- marknaderna. Den ovan beskrivna strukturen talar för att lagstiftaren har ansett att det finns en skillnad mellan penning- respektive valutapolitiken och att valutapolitiken t.ex. inte endast är en delmängd av penning- politiken. I några fall får en viss åtgärd enligt den nuvarande riksbankslagen vidtas såväl i ett valutapolitiskt som i ett penningpolitiskt syfte. Det gäller t.ex. valutainterventioner (6 kap. 5 § första stycket 2 respektive 7 kap. 3 § 1 samma lag). Frågan är då vad som avses med uttrycken valutapolitik respektive penningpolitik i riksbankslagen. Trots att vissa åtgärder enligt riksbankslagen förutsätter ett valu- tapolitiskt syfte, anges det inte något mål för valutapolitiken i lagen. Detta beror sannolikt på att lagstiftaren utgick från att kronan skulle ha en fast växelkurs, dvs. en ordning som lägger fast ett mål för va- lutapolitiken, trots att det målet inte uttalas i riksbankslagen. Ut- formningen av lagen i detta hänseende kan också kopplas till att de viktigare frågorna inom valutapolitiken, inklusive beslut om deval- veringar, i praktiken sköttes av regeringen och inte av (se avsnitt 12.2.1). Det är däremot svårt att definiera vad som utgör ett valutapoli- tiskt syfte i ett system med en helt rörlig växelkurs, bortsett från att det kan sägas vara ett övergripande valutapolitiskt ställningstagande att ha en rörlig växelkurs. Det som kännetecknar ett system med en rörlig växelkurs är nämligen att det externa värdet på valutan bestäms av marknaden, som i sin tur påverkas av reala och finansiella faktorer samt förväntningar, inklusive beslut om styrräntan och andra penningpolitiska beslut. I de ursprungliga förarbetena till riks- bankslagen förutsattes därför att i ett sådant system skulle avstå från att intervenera på marknaden, medan valutareserven skulle utgöra en viktig grund för förtroendet för valutapolitiken när någon form av fast växelkurssystem används.1 I efterhand och sär- skilt efter finanskrisen har det dock visat sig att va- lutainterventioner, dvs. att byta inhemsk valuta mot utländsk valuta eller vice versa, i vissa fall kan bli aktuella även i ett system med en rörlig växelkurs och då i penningpolitiskt syfte (se avsnitten 18.7 och 18.11.5). Innebörden av uttrycket valutapolitik enligt förarbetena De ursprungliga förarbetena till riksbankslagen är fortfarande av be- tydelse för tolkningen av innebörden av uttrycket valutapolitik, eftersom de lagändringar som har gjorts avseende valutapolitiken se- dan lagens ikraftträdande framför allt är begränsade till frågor om beslutsformer och ansvarsfördelning. I Statsskuldspolitiska kom- mitténs slutbetänkande, som låg till grund för propositionen med förslag till en ny riksbankslag, beskrevs valutapolitik som regler och 1SOU 1986:22, s. 113, 114 och 125. åtgärder som syftar till att styra växelkursen för kronan.2 Dessa de- lades i sin tur in i uppgifter som gäller att bestämma värdet av den svenska valutan, att förvalta valutareserven, att delta i internationellt valutasamarbete samt att hantera valutaregleringsfrågor. Enligt Stats- skuldspolitiska kommittén används valutareserven allmänt sett till att utjämna förskjutningar i betalningsutbytet med utlandet och är en viktig grund för förtroendet för valutapolitiken när någon form av fast växelkurssystem används genom att den kan användas till va- lutainterventioner.3 För att skulle kunna påverka kro- nans externa värde infördes en bestämmelse om att banken får köpa och sälja utländsk valuta, guld m.m. (nuvarande 7 kap. 3 § riksbanks- lagen). I förarbetena förtydligades att syftet med bestämmelsen var att skulle ges medel att uppfylla sin valutapolitiska upp- gift.4 I propositionen till den nuvarande riksbankslagen nämnde reger- ingen att de valutapolitiska uppgifterna hör till allra viktigaste (prop. 1986/87:143 s. 43). I anslutning till detta uttalande angavs dock att vissa valutapolitiska beslut, nämligen överenskom- melser om valutasystem, är exempel på viktigare penningpolitiska beslut. Detta uttalande kan tolkas som att valutapolitiken är en del- mängd av penningpolitiken. I de ovannämnda förarbetena sägs också att de kreditpolitiska uppgifterna i allmänhet, dvs. det som kal- las penningpolitik, syftar till att påverka ränta och likviditet på in- hemska marknader, men att åtgärderna mycket väl kan ha sin grund i valutapolitiska överväganden. Vidare nämnde regeringen att vissa valutapolitiska befogenheter krävdes för att ska kunna medverka i det internationella monetära samarbetet. Regeringen fö- refaller i huvudsak ha godtagit Statsskuldspolitiska kommitténs de- finition av uttrycket valutapolitik genom uttalandena i proposi- tionen. Vid riksdagsbehandlingen av riksbankslagen uttalade också fi- nansutskottet att med penningpolitiska beslut avses beslut av såväl kreditpolitisk som valutapolitisk natur (bet. 1988/89:FiU4 s. 7). Ut- trycket kreditpolitik utmönstrades senare ur riksbankslagstiftningen och ersattes av uttrycket penningpolitik mot bakgrund av avregle- 2Ibid., s. 111 och 112. 3Ibid., s. 125. 4Ibid., s. 118. ringen av kreditmarknaden och gängse internationellt språkbruk (prop. 1997/98:40 s. 86). De ovannämnda förarbetsuttalandena ger uttryck för en viss sam- manblandning av begreppen penningpolitik och valutapolitik och att innebörden av dessa begrepp inte är tydlig. Riksbanksfullmäktige har anfört att innebörden av uttrycket valutapolitik och hur det för- håller sig till penningpolitik kan behöva förtydligas. Som exempel på detta har fullmäktige nämnt ett valutaåterköpsavtal med Ukraina.5 Ett sådant avtal får ingås endast om det finns ett va- lutapolitiskt syfte bakom beslutet. Förhållandet mellan valutapolitiken och penningpolitiken Något särskilt mål för valutapolitiken anges alltså inte i riksbanksla- gen. Detta förhållande talar i viss mån för att valutapolitiken för del är underordnad penningpolitiken på så sätt att va- lutapolitiska åtgärder i förlängningen syftar till att uppnå prisstabili- tetsmålet. Som berörs i avsnitt 19.2 har dock regeringen ansvaret för övergripande valutapolitiska frågor. tillämpning av va- lutapolitiken är beroende av regeringens ställningstagande i dessa frågor. Uttrycket valutapolitik har således – i vart fall i regeringsfor- men och i lagen om valutapolitik – en innebörd vid sidan av penning- politiken. För regeringens del kan ett beslut om ett fastkursarrange- mang t.ex. vara ett led i en framtida övergång till euron som valuta i , baserat på ett riksdagsbeslut av denna innebörd. Det kan så- ledes även finnas mål för valutapolitiken som inte fram- går av riksbankslagen. tillämpning av valutapolitiken enligt 7 kap. 1 § riks- bankslagen kan dock sägas ha som mål att upprätthålla den växel- kursregim som regeringen har beslutat om, i vart fall om det skulle röra sig om en fast växelkurs. Att ska bestämma om tillämpningen av det valda växelkurssystemet innefattar också enligt ett förarbetsuttalande att vid flytande växelkurs själv- ständigt hanterar den flytande kursen (prop. 1997/98:40 s. 90). Att har en rörlig växelkurs innebär i sig inga restriktioner för möjligheterna att påverka inflationstakten genom penningpoli- tiska instrument. Under en fast växelkurs är däremot 5Se fullmäktiges remissvar i betänkandet 2015/16:FiU41, s. 20. åtgärder begränsade av behovet att upprätthålla den beslutade växel- kursen, bl.a. eftersom styrräntan måste sättas till en nivå eller ett intervall som är förenligt med den fasta växelkursen. Att ha en fast växelkurs gentemot ett land eller en grupp av länder med låg inflation kan dock vara ett sätt att uppnå prisstabilitet. Den fasta växelkurs som tidigare tillämpade har därför beskrivits som ett mellan- liggande mål i den överordnade ambitionen att värna penningvärdet.6 Regeringen anförde vidare i propositionen till bl.a. lagen om valuta- politik att valet av växelkurssystem inte i sig innebär någon restrik- tion för möjligheter att uppnå prisstabilitetsmålet (prop. 1997/98:40 s. 57). Mot detta kan anföras att ett beslut om ett fast växelkurssystem innebär att graden av eventuell prisstabilitet bestäms av förhållan- dena i det eller de land till vilket kronan knyts. anfördes i propositionen att valet mellan flytande eller fast växelkurs i hög grad påverkar val av penningpolitisk strategi (samma prop. s. 58). I samma proposition anförde regeringen också att valutapolitiken enligt ett visst synsätt kan sägas vara en del av penningpolitiken (prop. 1997/98:40 s. 60 och 61). En möjlig tolkning av detta uttalan- de, sett i sitt sammanhang, är dock att det avser beslutsordningen inom växelkurssamarbetet ERM2 och varför det inom detta sam- arbete är motiverat att både finansministrar och centralbankschefer fattar vissa beslut, och inte hur det bör förhålla sig i . Frågor om beslutsformerna inom EU för valutapolitiska frågor behandlas i avsnitt 9.2. Frågan om den närmare innebörden av uttrycket valutapolitik har också aktualiserats med anledning av lagstiftningsarbetet avseende finansiella oberoende och dess valutareserv.7 Bakgrun- den till detta är bl.a. att valutareserven enligt nuvarande riksbankslag ska fylla ett valutapolitiskt syfte (7 kap. 2 §). Den s.k. Bondeutred- ningen anförde därför att valutareserven finns för att kan behöva göra valutainterventioner.8 Även den s.k. Flamutred- ningen berörde att valutareserven enligt riksbankslagen ska hållas ett 6SOU 1993:20, s. 169. 7Se SOU 2007:51, SOU 2013:9 och ett utkast till lagrådsremiss om finansiella oberoende och balansräkning , dnr Fi2017/01329/B. 8SOU 2007:51, s. 55 och 56. i valutapolitiskt syfte, vilket enligt utredningens uppfattning knap- past var fallet då dess betänkande överlämnades.9 direktion har anfört att uttrycket valutapolitiskt syfte omfattar alla transaktioner som görs avseende utländsk valuta, så länge som de sker inom ramen för lagstadgade mål och uppgifter.10 Det bör dock understrykas att förarbetena till bestämmelserna om åtgärder som får vidtas i valutapolitiskt syfte inte berör den situa- tionen att utländsk valuta skulle kunna användas till att avvärja en kris i det svenska finansiella systemet. Detta är för övrigt naturligt med tanke på hur kredit- och valutamarknaderna då fungerade. I vissa förarbeten angående internationellt valutasamarbete berörs allvarliga kriser i det internationella betalningssystemet respektive hot mot det internationella monetära systemet apropå åtgärder som får vidtas i ett valutapolitiskt syfte (SOU 1986:22 s. 119 och prop. 1999/2000:50 s. 23 och 24). Detta avser dock åtgärder som vidtas inom ramen för samarbetet i IMF. Det sistnämnda förarbets- uttalandet avser dessutom en lagändring som innebär att i vissa fall får delta i finansiering av IMF:s verksamhet även om det inte finns något valutapolitiskt syfte bakom åtgärden. Att internati- onellt monetärt samarbete eller valutasamarbete ingår i de valuta- politiska uppgifterna förutsattes redan i de ursprungliga förarbetena till riksbankslagen, vilket berörs ovan (SOU 1986:22 s. 111 och 112 och prop. 1986/87:143 s. 43). Det torde stå klart att bestämmelser avseende finansiering av IMF:s verksamhet inte ger någon befogenhet att an- vända medel i utländsk valuta till likviditetsstöd i syfte att motverka en kris i det svenska finansiella systemet. I förarbetena understryks också att har getts vissa befogenheter i fråga om olika internationella organ för finansiellt samarbete men att det inte är nå- gon generell uppgift för banken att vara verksam i denna roll. För övrigt var IMF ursprungligen ett samarbete som rörde växelkurser och internationella betalningar snarare än finansiell stabilitet. 9SOU 2013:9, s. 93. 10Se (2013). Det kan också nämnas att likviditetsstöd i form av nödkrediter, i vart fall i kronor, regleras uttryckligen i 6 kap. 8 § riksbankslagen men inte berörs i 7 kap., som avser valutapolitiken. Således framgår det inte tydligt av den nuvarande riksbankslagen att har befogenhet att använda valutareserven till likvi- ditetsstöd i utländsk valuta. Exempelvis har an- fört att så inte är fallet.11 Med andra ord är det inte givet att uttrycket valutapolitiskt syfte ska tolkas så att det omfattar alla transaktioner som görs med utländsk valuta på det sätt som enligt ovan har hävdat. Det framgår inte heller uttryckligen av lagtext eller förarbeten att bestämmelsen om nödkrediter (6 kap. 8 § samma lag) ger rätt att ge sådana krediter även i utländsk valuta. I avsnitt 29.8 föreslås ett förtydligande av innebörden att syftet med valutareserven och annan tillgångsförvaltning är att bl.a. ska kunna fullgöra sina uppgifter, såsom att ge likviditetsstöd i ut- ländsk valuta. I avsnitten 22.7.2 och 23.7.4 finns förslag som innebär ett förtydligande såtillvida att får ge likviditetsstöd i utländsk valuta. Sammantaget är varken lagtexten eller förarbetena helt klargörande när det gäller uttrycken valutapolitik och penningpolitik. En slutsats är dock att det finns anledning att skilja mellan åtgärder som vidtas i ett penningpolitiskt respektive valutapolitiskt syfte. Det rör sig så- ledes om åtminstone delvis olika syften, även om frågorna givetvis hänger samman. Enligt kommitténs mening medför otydligheten i innebörden av uttrycket valutapolitik att detta uttryck inte bör användas om Riks- bankens verksamhet. Kommittén anser dock att uttrycket valutapo- litik även fortsättningsvis kan användas om regeringens verksamhet enligt lagen om valutapolitik. Rubriken på den lagen behöver således inte ändras. 11Finansutskottets betänkande 2015/16:FiU41, s. 26. 19.2Ansvarsfördelningen mellan regeringen och i växelkursfrågor Kommitténs förslag: Lagen om valutapolitik ändras på så sätt att det förtydligas att regeringens beslut ska vara förenliga med pris- stabilitetsmålet. Det ska vara regeringen och inte som i förekommande fall beslutar om centralkurs och bandbredd. Till följd av detta ska rätt att hemställa hos reger- ingen om beslut om växelkurssystem även avse beslut om central- kurs och bandbredd. Vidare ska regeringens skyldighet att sam- råda med även avse frågor om centralkurs och band- bredd. Kommitténs bedömning: Det saknas behov av att i övrigt förtydliga ansvarsfördelningen mellan regeringen och avseende frågor om kronans växelkurs, bortsett från det förslag till förtydligande avseende penningpolitiskt motiverade valuta- interventioner som berörs i avsnitt 18.11.5. Enligt regeringsformen har regeringen, som nämns i avsnitt 19.1 ovan, ansvaret för övergripande valutapolitiska frågor medan Riks- banken ansvarar för tillämpningen av det växelkurssystem som regeringen har valt (9 kap. 12 § regeringsformen och 7 kap. 1 § riks- bankslagen). I avsnitt 19.1 föreslår kommittén att uttrycket valuta- politik inte längre ska användas i fråga om verksamhet. Regeringens ställningstagande till den övergripande frågan om vilket växelkurssystem som ska gälla, dvs. vilken ordning som ska bestämma värdet på den svenska kronan i förhållande till andra valu- tor kan i huvudsak utmynna i något av följande alternativ: •En fast växelkurs mot en valuta eller en korg av valutor, eventuellt med ett intervall (eng. target zone) inom vilket växelkursen får va- riera. Med ett sådant system är det ett mål i sig för att hålla växelkursen på angiven nivå eller inom angivet intervall. •En rörlig växelkurs (se vidare avsnitt 19.1). Med en rörlig växel- kurs är inte växelkursen något mål i sig för . De av utsedda externa utvärderarna och har anfört att nuvarande lagstiftning behöver för- tydligas för att göra klart att valet av växelkursregim är en fråga för regeringen och att uppdraget att uppnå inflationsmålet gäller med förbehåll för att regeringen beslutar att växelkursen bör flyta fritt. Ansvarsfördelningen beträffande de valutapolitiska frågorna fram- står enligt kommitténs mening som relativt tydligt reglerad. Den närmare innebörden av uttrycket övergripande valutapolitiska frågor framgår av förarbetena till bestämmelsen i regeringsformen. Det framstår dock inte som helt tydligt hur regeringen ska kunna besluta vilket växelkurssystem som ska gälla utan att också ta ställning till centralkurs och bandbredd. Innebörden av ett fastkursarrangemang är nämligen i stor utsträckning beroende av inom vilka gränser som kursen tillåts variera. De nu aktuella frågorna hänger således nära samman. Inom EU är det också rådet och inte ECB som beslutar om centralkurser för euron inom ”formella avtal om ett växelkurs- system”, dvs. ett fastkursarrangemang (artikel 219.1 EUF-fördra- get). Dessutom är kursförhållandet mellan kronan och andra valutor en fråga som sträcker sig utanför penningpolitikens område och berör annan slags ekonomisk politik. Mot denna bakgrund anser kommittén att det ska vara regeringen och inte som i förekommande fall beslutar om central- kurs och bandbredd.12 bör givetvis ha möjlighet att lämna förslag i dessa avseenden. Som en konsekvens av förslaget an- ser kommittén att rätt att hemställa hos regeringen om beslut om växelkurssystem även ska avse beslut om centralkurs och bandbredd och att regeringens skyldighet att samråda med Riks- banken även ska avse sådana frågor. Som berörs i avsnitt 18.7 kan valutainterventioner som pågår komma i konflikt med en beslutad regim med rörlig växelkurs. Mot den bakgrunden föreslår kommittén därför i avsnitt 18.11.5 ett förtydligande såvida att penningpolitiskt motive- rade valutainterventioner måste ske med beaktande av vilket växel- kurssystem som gäller. Därutöver bör det enligt kommitténs mening förtydligas att ett beslut om växelkurssystem ska vara förenligt med prisstabilitetsmå- let i den nya riksbankslagen.13 Anledningen till detta är att ett even- tuellt beslut om en fast växelkurs innebär att ska upp- rätthålla den aktuella kursen och att förutsättningarna för att uppnå prisstabilitet i blir helt beroende av vilken eller vilka andra 12Se även SOU 1997:10. valutor som kronan då har knutits till och om prisstabilitet råder i dessa valutaområden. Ett fastkursarrangemang skulle under vissa förutsättningar kunna omöjliggöra prisstabilitet, vilket skulle vara oförenligt med unionsrätten. Det nu anförda utesluter inte att regeringen även beaktar andra förhållanden. 19.3Växelkursstyrning enligt den nya riksbankslagen Kommitténs förslag: Om regeringen har beslutat om ett mål för växelkursen enligt lagen om valutapolitik, ska vidta åtgärder inom ramen för penningpolitiken på ett sådant sätt att målet upprätthålls (växelkursstyrning). Detta ska ske utan att pris- stabilitetsmålet åsidosätts. Kommitténs bedömning: växelkursstyrning bör ses som en del av penningpolitiken. Eventuella mål för växelkursen bör ses som intermediära mål för att uppnå prisstabilitet. och har också rekommenderat att inflationsmålet ska villkoras av att regeringen inte har beslutat om en fast växelkurs.14 Det torde stå klart att unionsrätten innebär att stabila priser måste vara det överordnade målet oavsett valet av växelkursregim. I fråga om Eurosystemet framgår detta bl.a. genom att det anges i EUF-fördraget att avtal om växelkurssystem i förhållande till tredje- staters valutor i möjligaste mån ska stå i överensstämmelse med pris- stabiliteten (artikel 219). En ordning med ett villkorat prisstabili- tetsmål är inte heller förenlig med skyldigheten för en medlemsstat att ha fast växelkurs inom ERM2 för att kvalificera sig för att införa euron som valuta. Däremot är ett eventuellt siffersatt inflationsmål aktuellt endast då rörlig växelkurs gäller. Det är nämligen växelkursen som blir styrande för vid ett fast- kurssystem, snarare än ett siffersatt inflationsmål. Mer konkret behöver den svenska prisnivån utvecklas i linje med den prisnivån som gäller i det valutaområde kronan knyts till. Det kan liknas vid ett prisnivåmål som diskuterades i avsnitt 15.3.2. 14Goodfriend och King (2016). nivå utvecklats långsammare än prisnivån i det valuta- område som kronan är knuten till, behöver svensk prisnivå utvecklas snabbare för att den nominella växelkursen ska upprätthållas . Kommittén instämmer således i och synpunkt att inte ska tillämpa ett inflationsmål om regeringen har beslutat om fast växelkurs eller i övrigt har fast- ställt ett mål för växelkursen.