sou · H7B338 · 2019-07-15 00:00:00 — På så sätt hade de fall som inte lämpar sig för uppgörelseförfarandet gallrats bort och det var i fall där sanno- likheten för en uppgörelse var större som förfarandet hade tagits vidare. På grund av det begränsade underlaget bedömdes det inte vara möjligt att dra långtgående slutsatser om orsaken till att åtalsuppgörelserna i vissa fall inte lett till något resultat, dvs. då överläggningarna avbrutits. De faktorer som hade kunnat konstateras ha en betydelse som skäl för att överläggningarna avbröts var biträdenas inställning till och kunnighet om förfarandet samt den misstänktes uppfattning om nyttan med åtalsuppgörelsen. I de fall ett inlett förfarande, trots en tidigare sonde- ring med den misstänkte eller tilltalade, inte hade lett till ett domsförslag var orsaken enligt utvärderingen oftast att den misstänkte eller tilltalade hade ändrat sig. Det hade berott på att han eller hon bedömt att utfallet av en vanlig rättegång skulle bli friande och att det därför inte funnits något skäl att erkänna brott. Det hade också berott på att parterna inte lyckats bli eniga om vilken påföljd som domsförslaget borde innehålla. Ytterligare orsak till att åtalsuppgörelserna inte lett till ett domsförslag hade varit att åklagaren för sin del till slut inte hade velat göra upp, t.ex. eftersom den misstänkte eller tilltalade hade haft en uppenbart felaktig uppfattning om innehållet i uppgörelsen eller om vilka faktorer som kan ingå i uppgörelsen. Det hade också förekommit fall då åklagaren sagt nej till en uppgörelse eftersom en sådan inte skulle ha lett till processekonomiska besparingar. Innehållet i domar som meddelats vid erkännanderättegång När det gäller domar som meddelats vid erkännanderättegång så kunde det konsta- teras att av 69 meddelade domar, 67 i tingsrätten och två i hovrätten, godtog dom- stolarna domsförslaget i 68 fall. I ett fall beslutade domstolen om avskrivning efter- som den ansåg att erkännandets riktighet inte var ställt utom varje rimligt tvivel. Domarna omfattade sammantaget 106 tilltalade personer, men majoriteten av domarna, 51 stycken, avsåg mål med en tilltalad. Tre åklagare ansvarade för nästan en tredjedel av de mål som ledde till dom vid erkännanderättegång. Av dessa tre mest aktiva åklagare ansvarade en enda åklagare för en femtedel av alla erkännande- rättegångarna. Starkare incitament för misstänktas utredningsmedverkan I fråga om vilka brott som blivit föremål för förfarandet med erkännanderätte- gång så hade för 82 av de 106 tilltalade, motsvarande , varit misstänkta för ekobrott som huvudbrott. Övriga brottsrubriceringar som förekommit var bl.a. diskriminering på arbetsplats, koppleri och grov stöld. Det verkar enligt utvärde- ringen vara antingen (grova) ekobrott eller omfattande brottsserier med flera brott av olika typer som blir aktuella för åtalsuppgörelser och på det sättet blir föremål för erkännanderättegång. Av 106 misstänkta eller tilltalade personer hade 91 stycken ett biträde förordnat i samband med åtalsuppgörelseförfarandet. Det har inte gått att fastställa säkert att samtliga hade biträdet närvarande som hjälp vid själva överläggningarna om åtals- uppgörelsen. I 70 av fallen kunde emellertid säkert utläsas att biträdet hade varit närvarande vid åtalsuppgörelsen. Bedömningen gjordes att det hade varit fallet även i övriga 21 fall. Vid erkännanderättegångar hade 103 av 106 tilltalade haft ett biträde närvarande. Tre tilltalade hade meddelat att de ville sköta sitt försvar själva och domstolen hade i dessa fall inte sett något skäl att inte godta detta. Storleken på lindringen av straffet I utvärderingen har det konstaterats att domstolarna, som i och för sig inte formellt är bundna av det ställningstagande om påföljd som finns i domsförslagen, i huvud- sak har godtagit åklagarens påföljdsbestämningar i domsförslagen. I 73 av 106 domar, motsvarande , dömde domstolarna helt identiskt med domsförslaget. Den vanligaste påföljden vid erkännanderättegångar var villkorligt fängelse. Av 106 tilltalade dömdes 60 till denna påföljd och ytterligare 11 till villkorligt fängelse i kombination med samhällstjänst. Den näst vanligaste påföljden var bötestraff, som 18 tilltalade dömdes till, och ovillkorligt fängelse, som 12 tilltalade dömdes till. Frågan om hur stor nedsättning av straffet som de tilltalade har fått med anled- ning av sitt erkännande har inte kunnat besvaras entydigt, bl.a. eftersom erkännan- det ibland har påverkat inte bara en påföljds stränghet, t.ex. antalet böter, utan även själva valet av påföljd. Det som har kunnat konstateras är att domstolarna oftast har dömt till samma påföljd som annars skulle ha blivit fallet men har mildrat påföljdens stränghet t.ex. genom att döma till ett kortare fängelsestraff eller ett lägre antal dagsböter. I de fall där erkännandet var den enda faktorn som påverkade straff- mätningen i mildrande riktning fick den tilltalade en sänkning på i genomsnitt 36 pro- cent i jämförelse med en straffmätning utan ett erkännande. I fråga om bötesstraff lindrades straffet i genomsnitt mer än vid fängelsestraff. Bötesstraff sänktes till hälften medan fängelsestraffen sänktes till en tredjedel. I den grupp där erkännandet påverkat påföljdsvalet var det oftast frågan om att ett i vanliga fall ovillkorligt fäng- elsestraff genom lindringen blev villkorligt fängelsestraff. I utvärderingspromemorian framhölls att en praxis som innebär att ett erkän- nande vid förfarande om åtalsuppgörelser ska leda till cirka en tredjedels lindring av straffet kan anses vara välgrundad utifrån likabehandlingssynpunkter. Å andra sidan finns det, enligt synpunkter som lämnats under utvärderingen och dessutom finns i juridisk litteratur, en risk för att en lindring som motsvarar en tredjedel av det Starkare incitament för misstänktas utredningsmedverkan straff som annars skulle ha dömts ut inte utgör ett tillräckligt starkt incitament för den misstänktes medverkan. Detta gäller särskilt eftersom uppgörelsen inte kan omfatta andra följder av brottet, t.ex. frågan om ett näringsförbud. Det har också framhållits att den misstänkte sannolikt i första hand är intresserad av om det kan bli frågan om något annat än ovillkorligt fängelsestraff dvs. en annan påföljd än som annars skulle bli fallet. Överklaganden och ändring av domar I förarbetena förutsattes en minskning av antalet överklaganden som en kostnads- besparande effekt av reformen med åtalsuppgörelser. Utvärderingen bekräftar att antalet överklaganden efter erkännanderättegångar är få. I , mot- svarande 14 fall, har missnöje anmälts av antingen den tilltalade (9 fall) eller av måls- äganden, den tilltalades advokat eller åklagaren (5 fall). En tredjedel av överklagan- dena från de tilltalade gällde straffmätningen. Överklagandena har i övrigt gällt frå- gor om domen som helhet, meddelat näringsförbud och utdömt skadestånd. Inget överklagande har gjorts på den grunden att den tilltalade har velat ta tillbaka sitt erkännande. I några av de fall i vilka missnöje har anmälts har det inte gått att klar- lägga om det verkligen har skett någon prövning i hovrätten. I de fall hovrätten har prövat överklagandena har någon ändring inte skett av tingsrättens dom. Enligt uppgifter som utredningen har inhämtat från i har tillämpningen av reglerna om åtalsuppgörelser fortsatt att vara begränsad –2019. En iakttagelse som gjorts är dock att antalet åtalsuppgörelser under förundersökningsstadiet har ökat i förhållande till vad som konstaterades som lagen var i kraft. Enligt uppgifterna från myndigheten finns det flera orsaker till den begränsade tillämpningen. En är att många åklagare har svårt att ändra sitt arbetssätt. De upp- fattar att det inte är värt att ta upp frågan om åtalsuppgörelser utan att hanteringen mest innebär extra pappersarbete. har numera infört utbild- ning om systemet för åtalsuppgörelse för att uppmuntra åklagare att använda verk- tyget. En annan orsak till fåtalet fall är att advokater inte är tillräckligt insatta i syste- met och därför inte rekommenderar sina klienter att medverka till eller fråga efter möjligheten till åtalsuppgörelser. Försvarare och misstänkta litar inte på att ett erkännande kommer att leda till en uppgörelse och uppfattar inte någon vinst med att erkänna. Ytterligare en dämpande faktor för tillämpningen är att brottsoffer inte godkänner att brottmålet ska hanteras inom ramen för systemet med åtalsuppgö- relser. Det finns också faktorer i själva lagstiftningens utformning som enligt de åkla- gare som har tillämpat bestämmelserna utgör del av förklaringen till att tillämpningen är relativt begränsad. Det är för det första brottsoffrets starka ställning i för- farandet och för det andra att den misstänktes har möjlighet att återkalla sitt erkän- nande när som helst i processen. Starkare incitament för misstänktas utredningsmedverkan När det gäller den misstänktes motivation till att medverka i förfarandet med åtalsuppgörelser så uppfattar att en misstänkt sällan har visat en sådan motivation i mer komplicerade ärenden. Detta beror på att misstänkta be- dömer att det är svårt för åklagaren att bevisa brott och att de därför inte har något att vinna på att medverka i utredningen. Vissa misstänkta har vidare en orubblig princip att inte yttra sig i kontakter med polis och åklagare. Detta gäller särskilt i miljöer där varje form av medverkan i brottsutredningar från en misstänkt uppfattas som att ”tjalla”. Trots det sagda visar tillämpningen att åtalsuppgörelser i och för sig har förekommit i många fall med flera misstänkta i samma ärende. En fördel med systemet som har lyfts fram från åklagarhåll är att åtalsupp- görelser sällan leder till överklaganden. Detta sparar resurser, särskilt eftersom prövningen i finsk hovrätt innebär att all bevisning tas upp på nytt. Prövningen i domstol inom ramen för systemet med åtalsuppgörelser brukar dessutom vara effektiv och sammanträdena ta högst . Inom ramen för förfarandet med åtalsuppgörelser har försvarsadvokaten fått en ny form av ansvar gentemot sin klient eftersom förfarandet innefattar inslag av dömande. Vid förhandlingar om åtalsuppgörelser måste försvararen bedöma bl.a. i vilken grad det finns tillräcklig bevisning, vad straffet skulle bli enligt ett normalt förfarande och om det finns obesvarade rättsliga frågor i ärendet. Att göra dessa bedömningar uppfattas av försvarsadvokater vara en svår uppgift eftersom det då frågan om åtalsuppgörelse aktualiseras inte finns en fullständig förundersökning. Det innebär att en försvarsadvokat måste fatta sitt beslut om han eller hon ska rekommendera sin klient en uppgörelse på ett ofullständigt beslutsunderlag. Detta är enligt de synpunkter som framförts problematiskt av flera skäl och inte minst eftersom chansen för en frikännande dom i ärenden som rör ekonomisk brottslighet typiskt sett är stor. Att det finns en förväntan på försvaret att ta ställning i frågan om åtalsupp- görelser tidigt i processen understryks, har det framhållits, i förarbetena där det sägs att ju tidigare en misstänkt ingår en åtalsuppgörelse, desto större strafflindring kan han eller hon få. har i ett avgörande uttalat att den största nyttan med förfarandet med åtalsuppgörelser och erkännanderättegång upp- nås tidigt i processen och att tidpunkten för ett erkännande har betydelse för hur stor strafflindring som den misstänkte bör ges.43 Om en åklagare erbjuder en åtals- uppgörelse i ett visst skede och den misstänkte inte godtar någon uppgörelse , kan det vidare enligt försvararsynpunkterna förekomma att åkla- garen inte är villig att inleda förhandlingar om åtalsuppgörelser i ett senare skede på den misstänktes initiativ. När en åtalsuppgörelse väl har träffats skiljer sig arbetet för försvararen åt markant i förhållande till hur en försvarare normalt arbetar med brottmål i domstol. 42Uppgifterna har lämnats per mail av brottmålsadvokaten . 43KKO 2018:23, paragraf 34 och framåt. Starkare incitament för misstänktas utredningsmedverkan Försvaren måste i de fall det finns en uppgörelse övertyga domstolen om att klien- ten ska dömas på det sätt som åklagaren vill och att åklagarens syn på ärendet är korrekt. Finsk lagstiftning överlämnar i hög grad frågan om att initiera en förhandling om åtalsuppgörelser till åklagarens bedömning. Ur försvarets perspektiv uppstår ett problem om åklagaren ser annorlunda på fördelarna med att inleda en förhandling än den misstänkte gör. Den misstänkte kan i sådana fall förvägras en strafflindring i enlighet med den praxis som gäller vid åtalsuppgörelser. Den statistik över skillna- der i tillämpningen av reglerna om åtalsuppgörelser mellan enskilda åklagare och olika regioner är, har det framhållits, något oroande. Även om skillnaderna i tillämp- ningen har blivit mindre synliga kvarstår enligt försvararsynpunkterna risken att utfallet för olika misstänkta kan variera på fel grunder. Vissa åklagare ser fördelarna med åtalsuppgörelser och andra gör det inte. kan en åklagare vilja sluta en åtalsuppgörelse med vissa misstänkta i ett ärende med flera misstänkta personer, men inte med de personer som kan vara villiga att ingå i en åtalsuppgörel- se. Vidare varierar graden av medvetenhet om den nya regleringen mellan olika för- svarare, vilket också påverkar hur reglerna tillämpas i olika fall. Bristande flexibilitet i systemet I vissa delar av landet har, enligt de försvararsynpunkter som lämnats, systemet med åtalsuppgörelser uppfattats som alltför orörligt och stelt. Som en följd av det har inofficiella åtalsuppgörelseliknande arrangemang genomförts. Åklagaren och den misstänkte har i dessa fall utom rätta kommit överens i olika frågor och tingsrätten har sedan bekräftat dessa överenskommelser. Detta sätt att förfara har från vissa håll framhållits som problematiskt. Målsägandens samtycke till förfarandet med åtalsuppgörelser Att ett samtycke från målsäganden utgör en nödvändig förutsättning för att förfa- randet med åtalsuppgörelser ska kunna tillämpas uppfattas allmänt som problema- tiskt. Exempelvis är det vid brottsmisstankar som gäller oärlighet av en gäldenär svårt att ens försäkra sig om att alla som lidit skada kontaktas. En lösning på detta problem har varit att en passiv borgenär som inte har varit föremål för frågor från polisen inte uppfattas som en skadelidande. Ett särskilt problem i detta avseende är brottsmisstankar som hänför sig till ett förfallet konkursbo, företrädesvis brott som gäller oärlighet av en gäldenär. En borgenär med en mindre fordran kan då förvägra en misstänkt den fördel som han eller hon annars kan få med en strafflindring mot- svarande en tredjedel av straffet. Det kan också, enligt uppgift, i dessa situationer uppkomma otillbörliga förhandlingar om och köp av samtycke från borgenären. Starkare incitament för misstänktas utredningsmedverkan Möjligheten att undvika fängelsepåföljd genom att förhandla om valet av påföljd kan vara alltför frestande för vissa misstänkta och falska erkännanden kan enligt försvararsynpunkterna därför förekomma. Frågan om förutsägbarhet i utfallet av ett brottmål Det faktum att domstolarna inte är skyldiga att godta parternas uppfattning om lämplig påföljd väcker, har det framhållits från försvararhåll, frågan om oförutsäg- barhet. I praktiken har emellertid inte någon överenskommelse som träffats om vill- korat fängelsestraff ändrats till fängelse av domstolarna mot parternas uppfattning. Oro för att den misstänkte tar tillbaka sitt erkännande Den oro för att misstänkta har en möjlighet att ta tillbaka sitt erkännande i högre rätt som uttrycktes i arbetet inför lagstiftningen har enligt försvararnas erfarenhet inte realiserats i något fall på det sättet att misstänkta verkligen har tagit tillbaka sitt erkännande. Frågan om ett utökat tillämpningsområde Vilka brottsmisstankar som kan bli föremål för uppgörelser borde enligt försvarar- synpunkterna omprövas. Frågan kan nämligen, har det framhållits, ställas om miss- tänkta behandlas lika när det gäller olika typer av brott. Möjligheten att förhandla om påföljd finns bara för vissa brott. Urvalet av brottsmisstankar som omfattas av möjligheten till lägre straff är inte särskilt väl sammanhängande, har det framhållits. Exempelvis är det inte möjligt att förhandla om påföljden när det gäller en miss- handel, men däremot om påföljden för rån. Vidare kan enligt försvararsynpunkterna frågan ställas om förhandlingar om påföljd borde tillåtas vid vissa sexualbrott, då det enligt denna hållning ibland måste kunna uppfattas vara till fördel för målsäganden att slippa en mentalt ansträngande huvudförhandling utan möjlighet till förenklad hantering. Fortsatt utvärdering av tillämpningen och framåt genomförd av och rättspolitik Utvärderingen av den nya lagstiftningen har fortsatt vid och rättspolitik vid . Resultaten av det nya utvärderingsarbetet kommer att redovisas i en rapport . Inför publiceringen har följande uppgifter lämnats till utredningen.44 44Uppgifter från rapportförfattaren , mailkommunikation om den opub- licerade rapporten . Starkare incitament för misstänktas utredningsmedverkan Den metod som har använts vid utvärderingen har varit statistisk analys, utskick av en enkät till samtliga åklagare i landet och intervjuer med sex åklagare, sex domare i underrätt och tre advokater med erfarenhet av lagstiftningen. Syfte med enkäten och intervjuerna har varit att undersöka de berörda aktörernas erfarenhet av syste- met och deras uppfattning om bl.a. för- och nackdelar med det. På grund av ett be- gränsat svarsunderlag har undersökningen beskrivits som kvalitativ snarare än kvan- titativ. Regelverket om åtalsuppgörelser har, enligt de preliminära uppgifter från utvärde- ringen som vi har fått ta del av, i första hand tillämpats vid hantering av ekonomisk brottslighet. Detta är överensstämmer med lagstiftningens intentioner. Tillämpningen av regelverket fram till utgången av Sifforna för finns inte tillgängliga i skrivande stund men kommer att redo- visas i den slutliga rapporten. genomfördes minst 52 erkännande- rättegångar som avsåg 76 tilltalade, vilket ska jämföras med minst 39 erkännande- rättegångar som avsåg 66 tilltalade och minst 30 stycken som avsåg 40 till- talade (dvs. sammantaget cirka 70 erkännanderättegångar ). Siffrorna för antyder en uppgång i tillämpningen. I statistiken finns en potentiell felkälla som innebär att det sannolikt handlar om fler erkännande- rättegångar under de angivna åren. Den möjliga felkällan beror på att databasen som innehåller information om alla mål och ärenden domstol inte har kunnat identifiera alla erkännanderättegångar via de sökningar som har gjorts. Siffrorna är alltså inte uttömmande. Att detta gäller stöds av intervjusvaren från flera av åklagarna som har uppgett att de har hanterat fler erkännanderättegångar än som kunnat utläsas i databasen. Tillämpning av regelverket under förundersökningsstadiet Det har, i likhet med vad som var fallet i arbetet med rapporten , visat sig vara svårt att klarlägga hur reglerna för åtalsuppgörelser har tillämpats under förundersökningsstadiet. Orsaken till svårigheterna är att ett sådant klarläggande inte kan nås genom slagningar i polismyndighetens databas utan förutsätter en omfatt- ande genomgång av ärenden. Av resursskäl har en sådan genomgång inte varit möjlig att genomföra inom ramen för arbetet med att utvärdera lagstiftningen. Bedömningen av i vilken omfattning den nya lagstiftningen har tillämpats under för- undersökningsstadiet grundar sig därför på andrahandskällor, dvs. intervjusvar samt handlingar från åklagare och domstolar i enskilda ärenden. Med dessa källor som grund för bedömningen kan det konstateras att tillämp- ningen under förundersökningsstadiet är begränsad. I de ärenden där lag- stiftningen har använts i förundersökningsarbetet, är dock myndigheternas bedöm- ning att den varit till nytta. Flera av de intervjuade personerna, i synnerhet åklagare, Starkare incitament för misstänktas utredningsmedverkan har uttryckt att de i teorin skulle vilja använda åtalsuppgörelser mer under förunder- sökningsstadiet eftersom detta enligt deras uppfattning märkbart skulle snabba på handläggningen och leda till processekonomiska vinster. De intervjuade personerna som uttryckt detta uppfattar emellertid att en tillämpning ofta är omöjlig i praktiken eftersom ärendena är så omfattande och komplicerade att vare sig åklagaren eller försvaret vill ge sig in i förhandlingar om erkännanden innan det finns ett fullstän- digt förundersökningsmaterial som underlag. Detta bedöms i utvärderingen vara en möjlig förklaring till att tillämpningen fortsätter att vara begränsad under förunder- sökningsstadiet. Inställningen från åklagare, advokater och domare till regelverket Den allmänna inställningen från åklagare, advokater och domare till åtalsupp- görelser som ett processverktyg är positiv. De intervjuade personerna har uttryckt att åtalsuppgörelser inte bara ger en möjlighet till processekonomiska vinster utan att de även möjliggör en dialog mellan processens parter, vilket i sin tur kan främja andra önskvärda effekter. Fördelarna med åtalsuppgörelser uppfattas i inter- vjusvaren därför inte nödvändigtvis vara begränsade till enbart ekonomiska faktorer. Den kritik mot lagstiftningen om åtalsuppgörelser som har framförts i intervju- svaren har inte i något fall gällt systemet som sådant, utan har riktats mot utform- ningen av lagstiftningen i vissa avseenden. Synpunkter har framförts både om att lag- stiftningen i vissa avseenden varit för komplicerad, rigid och/eller detaljerad och om att den är för vag och därför riskerar leda till en ojämn rättstillämpning. Flera personer har i intervjuerna understrukit betydelsen av att ta sig över den tröskel det innebär att tillämpa lagstiftningen . Om en åklagare har tillämpat reglerna om åtalsuppgörelser framgångsrikt , uppfattas sanno- likheten för att de använder processverktyget igen vara större. Att uppmuntra de åklagare som ännu inte tillämpat regelverket har framhållits som något som kan vara värt att fokusera på i ett framtida utvecklingsarbete för öka tillämpningen. Det har inte varit möjligt att ta fram exakta siffror som beskriver de processekono- miska effekterna av reglerna om åtalsuppgörelser. Det tycks emellertid finnas en allmän konsensus om att förfarandet med åtalsuppgörelser leder till vissa process- ekonomiska besparingar i jämförelse med det vanliga förfarandet vid hantering av brottsmisstankar i de fall den misstänkte nekar till brott. Dessa besparingar tycks vara mindre än vad som förutsågs då lagstiftningen infördes på grund av dels att åtals- uppgörelseförfarandet inleds i ett senare skede av processen än vad som förutsågs, dels att förfarandet med åtalsuppgörelser medför en ökad arbetsbörda för åklagare under förundersökningsstadiet. De processekonomiska besparingarna finns dess- utom bara vid en jämförelse med hantering av brott som förnekas. Om den tilltalade erkänner brott framstår tvärtom förfarandet med åtalsuppgörelser som mer resurs- krävande än en hantering i en rättegång på vanligt sätt. I fråga om processekono- miska effekter så har det vidare konstaterats att hanteringen i tingsrätterna kräver mindre tid och resurser vid en erkännanderättegång än vid rättegångar med för- nekade brott. Dessutom har det noterats att förfarandet med åtalsuppgörelser leder Starkare incitament för misstänktas utredningsmedverkan till att målen överklagas mer sällan. För åklagare, advokater och domare har det även konstaterats att förfarandet med åtalsuppgörelser gör det möjligt att koncentrera tid och resurser på de fall som förnekas eller som av något annat skäl kräver mer arbete, vilket innebär en vinst. Andra uppfattade fördelar med förfarandet med åtalsuppgörelser