sou · H6B387 · 2019-01-01 00:00:00 — Motsvarande bestämmelse finns i 2 kap. 7 a § , i dess tidigare lydelse, dock utan begräns- ning till att avse brott som begåtts i . Undantaget avser fall då ett brott begåtts av en utlänning i utövningen av tjänst eller uppdrag som innefattar allmän ställning hos en annan stat eller en mellan- folklig organisation, om inte gärningsmannen på visst sätt försökt dölja i vilken egenskap han eller hon har agerat. Bestämmelsen in- fördes i den tidigare lydelsen av 2 kap. genom lagstift- ning 1985, främst som ett resultat av händelsen då en sovjetisk ubåt grundstötte i . Folkrättsliga regler kommer i många fall att hindra att åtalsförordnande lämnas. Så är dock inte fallet om gärningsmannen genom vilseledande uppgifter, förklädnad eller på annat sätt har försökt dölja sitt ärende eller vad som legat bakom agerandet. Undantaget i tredje punkten gäller åtal för brott som har begåtts av någon som tillhör en främmande stats militära styrka i samband med att styrkan besöker inom ramen för ett inter- nationellt militärt samarbete eller internationell krishantering. Det- samma gäller enligt fjärde punkten för en svensk medborgare eller utlänning med hemvist i som tjänstgör i en främmande stats militära styrka. Motsvarande bestämmelse som i tredje och fjärde punkterna finns i 2 kap. 7 b § , i dess tidigare lydelse. Någon ändring i sak är inte avsedd. Samarbetet kan exempelvis be- drivas genom Partnerskap för fred eller Euroatlantiska partnerskaps- rådet. Den tidigare bestämmelsen tillkom sedan anslutit sig till initiativet Partnerskap för fred och den närmare bakgrunden till regleringen framgår av Rättslig reglering av samverkan för fred (prop. 1995/96:37). Bestämmelsen ändrades därefter bl.a. med anled- ning av att EU:s medlemsstater undertecknade avtalet om rättslig status för den personal som ska verka inom EU:s krishan- tering (EU ), se Vissa rättigheter vid internationellt militärt samarbete och internationell krishantering (prop. 2004/05:7). Para- grafens femte punkt föreskriver att åtal för aggressionsbrott som be- gåtts inom landet inte får väckas utan åtalsförordnande. Utredningens överväganden i denna del finns i avsnitt 6.4. Bestämmelser om åtals- förordnande för aggressionsbrott som begåtts utanför finns i 17 § lagen (2014:406) om vissa internationella brott. I sjätte punkten görs undantag beträffande brott som har riktats mot Internationella brottmålsdomstolens (ICC) rättskipning. Motsvarande bestämmelse finns i 2 kap. 7 c § , i dess tidigare lydelse och den nya bestämmelsen innebär ingen ändring i sak. Paragrafens andra stycke slår fast att regeringen ska ha exklusiv kompetens att fatta beslut om åtalsförordnande enligt punkterna 1–5 i första stycket, medan beslut om åtalsförordnande gällande brott som har riktats mot ICC (sjätte punkten) som utgångspunkt ska fattas av riksåklagaren. Genom en hänvisning till 8 § anges att för beslut om åtalsförordnande enligt sjätte punkten ska vad som gäller för åtals- förordnande beträffande brott som begåtts utomlands tillämpas. Brott som har begåtts utanför Allmänna grunder för behörighet 3 § Svensk domstol är i följande fall behörig att döma för brott som har be- gåtts utanför : Svenskt fartyg, m.m. Brott som har begåtts ombord på ett svenskt fartyg, ombord på ett svenskt luftfar- i tjänsten av befälhavaren eller någon som tillhörde besätt- ningen på fartyg eller luftfar- tyg som avses i a eller b, eller på en inrättning som med stöd av lag har tillkommit i ekonomiska zon eller på svensk del av kontinentalsockeln. Brott som har begåtts av någon som vid gärningstillfället var svensk medborgare eller hade hem- vist i , eller när åtal väcks för brottet har skap eller tagit hemvist i . Brott som har riktat sig mot en svensk medborgare eller någon annan som har hem- vist i , eller en svensk juridisk person. riktat sig mot rikets säkerhet, allmän verksamhet eller annat av rättsordningen särskilt skyd- dat svenskt intresse, eller begåtts i utövningen av tjänst eller uppdrag som innefattar Brott som har begåtts av någon som befinner sig i om främmande stat har begärt att lagföringen för brottet ska över- en begäran om utlämning eller överlämnande för brottet har lämnats utan bifall, eller brottet omfattas av en inter- eller annan förpliktelse som är bindande för och en- ligt vilken det föreligger skyl- dighet att utan undantag pröva frågan om åtal om den miss- tänkte inte utlämnas eller över- avses i lagen (2014:406) om vissa internationella brott, avses i 13 kap. 5 a § (kapning och sjö- eller luftfartssabotage) eller försök till sådant brott, avses i 13 kap. 5 b § (flygplats- sabotage) eller försök till så- avses i 15 kap. 4 b § (osann eller ovarsam utsaga inför en internationell domstol), avses i 16 kap. 5 § (uppvig- ling) och som bestått i en omedelbar och offentlig upp- maning till att begå folkmord, avses i 2 § lagen (2003:148) om straff för terroristbrott och samt 5 § samma lag, g) riktats mot Internationella brottmålsdomstolens rättskip- ning, eller h) omfattas av tortyrbegreppet en- ligt artikel 1 i Förenta nation- ernas konvention den 10 de- cember 1984 mot tortyr och annan grym, omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning och försök till så- dant brott. Om jurisdiktion över aggressionsbrottet enligt lagen (2014:406) om vissa internationella brott gäller, i stället för vad som anges i första stycket, särskilda bestämmelser i nämnda lag. Paragrafen reglerar svensk domstols behörighet att döma för brott som har begåtts utanför . Utredningens överväganden finns i avsnitt 11.3.2–11.3.6. Bestämmelserna motsvarar, med vissa ändringar, de bestämmelser om svensk domstols behörighet som finns i 2 kap. 2–3 a §§ i dess tidigare lydelse. Paragrafens första stycke består av sex punkter, som baseras på de olika folkrättsliga anknytningsprinciperna. Enligt första punkten, som rör domsrätt med stöd av den s.k. flaggstatsprincipen, är svensk domstol behörig att döma över brott som har begåtts ombord på svenskt fartyg eller luftfartyg, liksom i tjänsten av befälhavaren eller någon som tillhörde besättningen på sådant fartyg eller luftfartyg, dvs. fartyg eller luftfartyg som är underkastat svensk jurisdiktion. Vägledning kring vad som avses med att ett brott är begånget i tjänsten, kan fås av vilken innebörd detta begrepp getts vid tillämpningen av 3 kap. 1 § och 4 kap. 1 § skadeståndslagen (1972:207). Under denna punkt finns också bestämmelser om behörighet för svensk domstol att döma över brott som begåtts på en inrättning som med stöd av lag har tillkommit i ekonomiska zon eller på svensk del av kontinentalsockeln. Vissa bestämmelser om jurisdiktion finns också i lagen (1966:314) om kontinentalsockeln och lagen (1992:1140) om ekonomiska zon, vilket framgår av 4 §. De inrättningar som avses kan bl.a. bestå av konstgjorda öar, borrplattformar och andra anläggningar som har tillkommit efter tillstånd i någon av de två nämnda lagarna. I andra punkten finns bestämmelser som utgår från den s.k. aktiva personalitetsprincipen och anger att svensk domsrätt föreligger för brott som begåtts av någon som vid gärningstillfället var svensk med- borgare eller hade hemvist i . Även brott som begåtts av någon som när åtal väcks för brottet har blivit svensk medborgare eller tagit hemvist här omfattas av svensk jurisdiktion. Bestämmelser om vem som är svensk medborgare finns i lagen (2001:82) om svenskt medborgarskap. För att en person ska anses ha hemvist i krävs att denne är mer stadigvarande bosatt här, i syfte att permanent stanna kvar i landet. Normalt sett har en person hemvist i om personen är folkbokförd här. Att en utlänning har fått perma- nent uppehållstillstånd enligt utlänningslagen (2005:716) talar för att vederbörande också har hemvist i landet. Avsaknaden av perma- nent uppehållstillstånd är dock inte något absolut hinder mot att ändå ha hemvist i . Domsrätt med stöd av den s.k. passiva personalitetsprincipen re- gleras i tredje punkten, som anger att svensk domstol är behörig att döma över brott som riktat sig mot en svensk medborgare eller någon annan som har hemvist i , eller en svensk juridisk per- son. Bestämmelsen innebär en utvidgning av vad som tidigare gällt. Med svensk juridisk person avses i första hand svenska bolag, fören- ingar, stiftelser eller liknande subjekt. Endast angrepp på enskilda intressen omfattas av bestämmelsen. För angrepp mot offentlig- rättsliga eller andra allmänna intressen föreligger inte domsrätt med stöd av denna bestämmelse. I den mån det är fråga om ett brott som riktats mot statens, eller andra offentliga aktörers, privaträttsliga intressen föreligger dock ett enskilt intresse i bestämmelsens mening. Ett brott anses normalt sett riktat mot den som är att bedöma som målsägande, dvs. den, mot vilken brott är begånget eller som därav blivit förnärmad eller lidit skada (se 20 kap. 8 § fjärde stycket rätte- gångsbalken). Avgörande tidpunkt för när svenskt medborgarskap eller hemvist i landet ska ha förelegat är tiden för när gärningen begicks. Att målsäganden senare blir svensk medborgare eller tar hem- vist i landet, kan således inte grunda domsrätt för svensk domstol. I fjärde punkten anges domsrätt med stöd av den s.k. statsskydds- principen. Bestämmelsen innebär att svensk domstol är behörig att döma över brott som har riktat sig mot rikets säkerhet, allmän verk- samhet eller annat av rättsordningen särskilt skyddat svenskt in- tresse. Detsamma gäller för brott som begåtts i utövningen av tjänst eller uppdrag som innefattar allmän ställning. Brott mot rikets säker- het regleras huvudsakligen i 19 kap. . Till de brott som omfattas av lagrummet hör också brott mot svenska statens yttre och inre säkerhet, vilket innebär att huvuddelen av brotten i 17–22 kap. omfattas av bestämmelsen. Att ett brott har begåtts i utövningen av tjänst eller uppdrag som innefattar allmän ställning, innebär att brottet begåtts i en funktion som är av officiell karaktär och som typiskt sett innebär statlig maktutövning. Något krav på att gärningsmannen ska vara svensk medborgare ställs inte upp. Genom att bestämmelsen omfattar även utövningen av uppdrag som inne- fattar allmän ställning, kan inkluderas personer som genom ingånget avtal med svenska staten, utför uppdrag som är att likna med svensk myndighetsutövning. Med stöd i principen om ställföreträdande straffrättskipning innehåller femte punkten en reglering av svensk domstols behörighet att döma över brott i fall då domsrätten på något sätt härleds från en annan stat som har jurisdiktion med stöd av sedvanliga regler. Något krav på annan koppling till än att gärningsmannen finns här i landet uppställs inte. Den härledda domsrätten föreligger i tre situa- tioner. För det första är svensk domstol behörig att döma över brott som begåtts av någon som befinner sig i om främmande stat har begärt att lagföringen för brottet ska överföras till . Sådan överföring sker ofta mellan de nordiska länderna, med stöd av en nordisk arresteringsorder. Överföring till för lagföring kan också ske med stöd av lagen (1976:19) om internationellt samarbete rörande lagföring för brott. Svensk domstol är vidare behörig att döma någon som befinner sig i om en begäran om utlämning för brottet har lämnats utan bifall. Dessutom föreligger svensk doms- rätt i de fall då det aktuella brottet omfattas av en internationell överenskommelse som är bindande för och enligt vilken det föreligger skyldighet att utan undantag pröva frågan om åtal om den misstänkte inte utlämnas eller överlämnas. Domsrätt över vissa internationella brott regleras i sjätte punkten. För de brott som där anges har svensk domstol behörighet att döma oberoende av var och av vem brottet har begåtts. Så är fallet med folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser enligt lagen (2014:406) om vissa internationella brott. Ett undantag föreligger dock – för aggressionsbrott enligt 11 a § i den nämnda lagen är jurisdiktionen inskränkt. aggressionsbrottet finns, såvitt avser brott begångna utanför , i 17 § lagen om vissa internationella brott. För domsrätten över aggres- sionsbrott som begåtts i gäller 1 §. Behörigheten som enligt sjätte punkten gäller för att döma över brott enligt lag inne- fattar också ansvar för försök, förberedelse och stämpling till samt underlåtenhet att avslöja folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser. Svensk domstols behörighet att döma över vissa internationella brott, oavsett var brottet begåtts eller vem gärnings- mannen är, omfattar också brotten kapning, sjö- eller luftfarts- sabotage och flygplatssabotage, liksom försök till dessa brott. Dess- utom omfattas osann eller ovarsam utsaga inför en internationell domstol och uppvigling som bestått i en omedelbar och offentlig uppmaning att begå folkmord. Även brott enligt 2 § lagen (2003:148) om straff för terroristbrott kan dömas i svensk domstol oberoende av var brottet har begåtts, mot vem och av vem. Detsamma gäller försök, förberedelse eller stämpling till sådant brott, liksom brott enligt 5 § samma lag. För brott som riktats mot ICC:s rättskipning föreligger också behörighet att döma oavsett var eller av vem brottet har begåtts. I sjätte punkten finns dessutom en bestämmelse, som saknar tidigare motsvarighet och som anger att svensk domstol är behörig att döma för brott som omfattas av tortyrbegreppet i arti- kel 1 i FN:s konvention mot tortyr (konven- tion mot tortyr och annan grym, omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning) och försök till så- dant brott. Utredningens överväganden finns i avsnitt 11.3.5. Kon- ventionen innehåller en definition av tortyrbegreppet. Brott som kan omfattas av denna definition är t.ex. vissa allvarliga fall av miss- handel, vissa fall av våldtäkt och vissa fall av olaga hot. I paragrafens andra stycke finns en bestämmelse som undantar aggressionsbrottet enligt lagen om vissa internationella brott från domsrätt med stöd av 3 §. I stället för vad som anges i första stycket ska således nämnda lag tillämpas. Särskilda bestämmelser om behörighet 4 § Särskilda bestämmelser om svensk domstols behörighet att döma för vissa brott som har begåtts utanför finns i 1.29 kap. 13 § , 2.14 § lagen (1966:314) om kontinentalsockeln, 3.6 § lagen (1976:19) om internationellt samarbete rörande lagföring för brott, 4.10 kap. 10 § lagen (1980:424) om åtgärder mot förorening från fartyg, 5.51 a § jaktlagen (1987:259), 6.17 § lagen (1992:1140) om ekonomiska zon, 7.49 § fiskelagen (1993:787), 8.5 § lagen (1995:732) om skydd för gravfriden vid passagerarfartyget , 9.13 kap. 11 § luftfartslagen (2010:500), och 10.17 kap. 2 § radio- och tv-lagen (2010:696). Paragrafen innehåller hänvisningar till särskilda bestämmelser i annan lagstiftning om svensk domstols behörighet att döma för vissa brott som har begåtts utanför . Utredningens överväganden finns i avsnitt 11.4. Svensk domstols behörighet att döma över brott som begåtts inom eller utanför regleras huvudsakligen i 2 kap. . För vissa brott kan emellertid mer generella bestäm- melser inte tillämpas. I paragrafen räknas upp domsrättsbestämmel- ser i annan lagstiftning. Bestämmelsen saknar motsvarighet i tidigare lydelse av 2 kap. . Krav på dubbel straffbarhet 5 § I fall som avses i 3 § 2, 3 och 5 är svensk domstol behörig endast om gärningen är straffbar även enligt lagen på gärningsorten (dubbel straffbarhet). Om brottet har begåtts på flera staters område är kravet på dubbel straffbarhet uppfyllt om gärningen är straffbar enligt lagen på någon av gärningsorterna. Det får inte dömas till påföljd som är strängare än det svåraste straff som är föreskrivet för brottet enligt lagen på gärningsorten. Första stycket gäller inte 1.brott som någon som tillhör Försvarsmakten har begått på ett område där en avdelning av Försvarsmakten befann sig, 2.brott som någon som är anställd av en svensk myndighet för att delta i en internationell fredsfrämjande insats eller i internationell civil krishantering har begått vid tjänstgöringen, 3.brott för vilka det lindrigaste straff som är föreskrivet enligt svensk lag är fängelse , samt 4.brott som avses i a)4 kap. 1 a och 4 c §§ och 16 kap. 10 a § första stycket 1 och femte stycket eller försök till sådana brott, b)4 kap. 4 § andra stycket varigenom någon förmåtts att ingå ett sådant äktenskap eller en sådan äktenskapsliknande förbindelse som avses i 4 c § eller försök till sådant brott, c)6 kap. 1–6, 8, 9 och 12 §§ eller försök till brott enligt 6 kap. 1, 2, 4–6, 8, 9 och 12 §§, om brottet begåtts mot en person som inte fyllt , d)14 kap. 6 § eller försök till sådant brott, e)22 kap. 6 a §, f)22 kap. 6 b §, g)2 § lagen (1982:316) med förbud mot könsstympning av kvinnor, h)5 § lagen (1982:963) om rymdverksamhet, i)8 § lagen (1996:95) om vissa internationella sanktioner, j)3–5 §§ lagen (2002:444) om straff för finansiering av särskilt allvarlig brottslighet i vissa fall, och k)3–6 §§ lagen (2010:299) om straff för offentlig uppmaning, rekrytering och utbildning avseende terroristbrott och annan särskilt allvarlig brottslighet. Paragrafen innehåller bestämmelser om när dubbel straffbarhet är en förutsättning för svensk domstols behörighet. Utredningens överväg- anden finns i avsnitt 11.3.7. I paragrafens första stycke anges huvudregeln att för brott som har begåtts utomlands krävs för svensk domsrätt att gärningen är straff- bar även enligt lagen på gärningsorten. I de fall då en gärning har begåtts på flera staters område, är kravet på dubbel straffbarhet upp- fyllt om gärningen är straffbar enligt lagen på någon av gärnings- orterna. Kravet på dubbel straffbarhet omfattar inte samtliga situa- tioner då ett brott har begåtts utanför , utan är begränsat till att avse de fall då svensk domsrätt grundas på den aktiva eller passiva personalitetsprincipen eller på principen om ställföreträdande straff- rättskipning, dvs. 3 § 2, 3 eller 5. Avgörande tidpunkt för om en gär- ning är straffbar på gärningsorten är när domen meddelas. Motsvar- ande regel finns i 2 kap. 2 § , i dess tidigare lydelse. I de fall då kravet på dubbel straffbarhet är uppfyllt, gäller också att svensk domstol inte får döma till påföljd som är strängare än det svåraste straff som är föreskrivet för brott enligt lagen på gärnings- orten, eller någon av gärningsorterna i de fall då ett brott har begåtts på flera staters område. Bestämmelsen ger uttryck för den s.k. lex Det är inte den enskilda gärningens straffvärde enligt den utländska lagen som är avgörande, utan vilken straffskala som för det aktuella brottet föreskrivs i det landets lag. Paragrafens andra stycke innehåller undantag från huvudregeln i första stycket. I bestämmelsen räknas de situationer upp, för vilka något krav på dubbel straffbarhet inte gäller. Motsvarande bestäm- melser finns, i huvudsaklig överensstämmelse, i 2 kap. 2 § fjärde stycket samt 3 § 2, 3 och 7 i dess tidigare lydelse, men även i viss specialstraffrättslig lagstiftning. I en del fall är de tidigare bestämmelserna inte utformade som undantag från kravet på dubbel straffbarhet, utan som självständiga behörighetsgrundande regler. Genom den utformning bestämmelserna nu har krävs för svensk domsrätt, till skillnad mot vad som tidigare gällde, att svensk dom- stol är behörig enligt vad som anges i 3 §, eller enligt någon behörig- hetsgrundande bestämmelse i specialstraffrätten. I första punkten regleras brott som någon som tillhör Försvarsmakten har begått på ett område där en avdelning av Försvarsmakten befann sig. Bestäm- melsen är oförändrad. En utvidgning av vad som tidigare gällt har gjorts i andra punkten, som rör brott som någon som är anställd av en svensk myndighet för att delta i en internationell fredsfrämjande insats eller i internationell civil krishantering har begått vid tjänst- göringen. De insatser som avses är bl.a. sådana som har beslutats av FN eller EU. Om ett sådant brott har begåtts i tjänsten är svensk domstol behörig på grund av regeln i 3 § 4 b och undantag från krav på dubbel straffbarhet gäller redan på den grunden. Tredje punkten undantar brott för vilka det lindrigaste straff som är föreskrivet en- ligt svensk lag är fängelse . I fjärde punkten räknas en rad olika brott upp, för vilka inget krav på dubbel straffbarhet gäller. Krav på visst straff 6 § Har brottet begåtts på ett område som inte tillhör någon stat är, utom i fall som avses i 3 § 1, svensk domstol behörig endast om fängelse kan följa på brottet enligt svensk lag. Paragrafen innehåller en bestämmelse varigenom slås fast att för brott som har begåtts på ett område som inte tillhör någon stat, är svensk domstol behörig endast om det för brottet enligt svensk lag kan följa fängelse. Ett viktigt undantag gäller genom hänvisning till 3 § 1. Således gäller svensk domsrätt, oavsett vilken påföljd som är före- skriven, för brott som begåtts på svenskt fartyg eller svenskt luft- fartyg, liksom för brott som begåtts i tjänsten av befälhavaren eller någon som tillhörde besättningen på ett svenskt fartyg eller luft- fartyg. Detsamma gäller för brott som begåtts på en inrättning som med stöd av lag har tillkommit i ekonomiska zon eller på svensk del av kontinentalsockeln. Någon direkt motsvarighet till be- stämmelsen finns inte i kapitlets tidigare lydelse. 7 § Brott som avses i 3 och 4 §§ får inte åtalas utan att åtalsförordnande enligt 8 § har meddelats. Åtalsförordnande krävs dock inte om brottet är osann utsaga eller ovarsam utsaga inför en internationell domstol eller om brottet har begåtts 1.på ett svenskt fartyg eller luftfartyg eller i tjänsten av befälhavaren eller någon som tillhörde besättningen på ett sådant fartyg, 2.i utövningen av tjänst eller uppdrag som innefattar allmän ställning, 3.av någon som tillhör Försvarsmakten på ett område där en avdelning av Försvarsmakten befann sig, 4.vid tjänstgöringen av någon som är anställd av en svensk myndighet för att delta i en internationell fredsfrämjande insats eller i internationell civil krishantering, 5.i , , eller eller på fartyg eller luftfartyg i reguljär trafik mellan orter belägna i eller någon av nämnda stater, eller 6.av en svensk, dansk, finsk, isländsk eller norsk medborgare mot svenskt intresse. I fråga om brott som riktats mot Internationella brottmålsdomstolens rätt- skipning, får åtal inte väckas utan att åtalsförordnande enligt 8 § har med- delats. Paragrafen reglerar i vilka fall åtalsförordnande krävs för brott som begåtts utanför . För aggressionsbrott som begåtts utanför gäller 17 § lagen (2014:406) om vissa internationella brott. Ut- redningens överväganden finns i avsnitt 11.3.9. Motsvarande bestäm- melser finns i 2 kap. 5 § andra stycket i tidigare lydelse. Av paragrafens första stycke framgår att brott som avses i 3 och 4 §§ inte får åtalas utan att åtalsförordnande har meddelats. De när- mare förutsättningarna för när och hur så kan ske, regleras i 8 §, var- till paragrafen hänvisar. I paragrafens andra stycke räknas en rad undantag från huvud- regeln i första stycket upp. Inledningsvis i stycket anges att åtals- förordnande inte krävs för brott som innebär osann utsaga eller ovarsam utsaga inför en internationell domstol. Därefter följer, i punkterna 1–6, en uppräkning av ytterligare undantagssituationer. Enligt första punkten krävs åtalsförordnande inte för brott som be- gåtts på ett svenskt fartyg eller luftfartyg eller i tjänsten av befäl- havaren eller någon som tillhörde besättningen på ett sådant fartyg. Regeln är ett uttryck för att de flesta stater i stor utsträckning lämnar till andra stater att döma över brott som begås på deras egna fartyg eller i tjänsten av befälhavare eller besättning. Andra punkten innebär att undantag gäller för brott som begåtts i utövningen av tjänst eller uppdrag som innefattar allmän ställning. Innebörden av uttrycket ”i utövningen av tjänst eller uppdrag som innefattar allmän ställning” är densamma som i den allmänna behörighetsregeln i 3 § 4. I tredje och fjärde punkterna regleras två situationer som båda rör svenska medborgares tjänstgöring i utlandet.