sou · H7B346d3 · 2019-11-29 00:00:00 — I samband med detta har de s.k. bevakningsan- svariga myndigheterna fått i uppdrag att återuppta sin planering för höjd beredskap inom ramen för det civila försvaret. Enligt lagen om skyldighet för näringsidkare, arbetsmarknads- organisationer m.fl. att delta i totalförsvarsplaneringen är bl.a. vissa näringsidkare skyldiga att på begäran av den myndighet som reger- ingen bestämmer (totalförsvarsmyndighet) delta i totalförsvarspla- neringen (1 §). De är också skyliga att lämna vissa upplysningar till totalförsvarsmyndigheterna. I förordningen om skyldighet för när- ingsidkare, arbetsmarknadsorganisationer m.fl. att delta i totalför- svarsplaneringen anges vilka totalförsvarsmyndigheter som har rätt att begära upplysningar eller att begära medverkan enligt lagen. Bland dessa finns t.ex. . För att främja en helhetssyn i planeringen för krisberedskap och höjd beredskap bedrivs de bevakningsansvariga myndigheternas pla- nering i sex samverkansområden: teknisk infrastruktur, transporter, farliga ämnen, ekonomisk säkerhet, geografiskt områdesansvar samt skydd, undsättning och vård.20 Inom samverkansområdet Ekono- misk säkerhet (SOES) ingår Arbetsförmedlingen, Finansinspektio- 20Försvarsberedningen (2017), s. 33. Krisberedskap och höjd beredskap nen, , Myndigheten för samhällsskydd och bered- skap (MSB), , , , Statens servicecenter och – som adjungerade aktörer – Försvarsmak- ten och . Syftet med arbetet i samverkansområdena är att myndigheternas planering ska samordnas. I samverkansområdena ingår även andra aktörer, som är utpekade av MSB eller adjungerade av myndigheterna i respektive samverkansområde. Därför deltar även kommuner, landsting och Försvarsmakten i samverkansområdena. Utöver indelningen i samverkansområden har även sju prioriterade områden pekats ut (se vidare avsnitt 35.4.4). MSB har lyft fram finansiella tjänster som ett av sju områden som MSB anser behöver prioriteras för att stärka samhällets krisbered- skap och civilt försvar.21 Bland finansiella tjänster finns en rad sam- hällsviktiga funktioner, av vilka betalningar nu är av intresse.22 I riksbankslagen anges att ska beakta de krav som total- försvaret ställer vid planeringen och genomförandet av verksamhet i fred (9 kap. 7 §). Vid beredskapsplaneringen ska Riks- banken samråda med i frågor om finansiella tjäns- ter och med i frågor som har samband med ut- rikeshandeln. I övrigt saknas bestämmelser om beredskapsplanering i riksbankslagen. Även om det inte sägs uttryckligen får dock anses ha ett visst beredskapsansvar. Enligt kommitténs bedömning är inne- börden av detta ansvar att det avser egen verksamhet men inte något finansiellt företag. I synnerhet torde driften av RIX- systemet och kontantkedjan vara föremål för beredskapsplanering från sida.23 har inte befogenhet att meddela föreskrifter eller ålägga privata företag att vidta någon åtgärd för att stärka kris- beredskapen eller det civila försvaret. har inte heller någon sådan rätt att begära uppgifter från näringsidkare som Finans- inspektionen har enligt förordningen om skyldighet för näringsid- kare, arbetsmarknadsorganisationer m.fl. att delta i totalförsvarspla- 21Se bl.a. MSB (2018). 22För en närmare redogörelse av frågor om totalförsvaret, se Försvarsberedningen (2017). 23Avseende ansvar för kontantkedjan i fredstid, se kapitel 34. Krisberedskap och höjd beredskap Emellertid samarbetar och andra berörda myn- digheter med de privata företagen inom den finansiella sektorn på frivillig grund inom ramen för samverkansorganet FSPOS. FSPOS verkar för att stärka den finansiella infrastrukturen genom att sam- verka, öva, kartlägga och dela information och på så sätt värna sek- torn och samhället. Bland FSPOS medlemmar finns banker, försäk- ringsbolag, fondkommissionärer (värdepappersbolag), finansiella in- frastrukturbolag, , , Riksban- ken och . 35.3.4Lagen om valuta- och kreditreglering Även lagen om valuta- och kreditreglering avser bl.a. situationer då är i krig. Den har dock ett vidare tillämpningsområde. I lagen finns särskilda bestämmelser om kreditreglering och reglering av valutatransaktioner. Bestämmelserna tillämpas efter regeringens be- slut om att är i krig, men det finns också möjlighet att tilläm- pa dem om det råder utomordentliga förhållanden på grund av en allvarlig olycka, våldshandling, epidemi eller liknande, eller vid ut- omordentligt stora kortfristiga kapitalrörelser. Lagen gäller således även för vissa fredstida krissituationer och vissa slags finansiella kriser. I fråga om säkerhetsskydd gäller för verksamhet lagen (2019:109) om säkerhetsskydd i och dess myndigheter och vissa av bestämmelserna i den nya säkerhetsskyddslagen (2018:585). Säkerhetsskyddslagstiftningen syftar till att reducera sårbarheter och beredskapsförfattningarna till att reducera risker. Även inrikt- ningen mellan dessa olika rättsområden skiljer sig åt. Krisberedskap syftar framför allt till att skapa förutsättningar att hantera en kris. Med säkerhetsskydd avses skydd av säkerhetskänslig verksamhet mot spioneri, sabotage, terroristbrott och andra brott som kan hota verksamheten samt skydd i andra fall av säkerhetsskyddsklassifice- rade uppgifter. Med säkerhetsskyddsklassificerade uppgifter avses bl.a. uppgifter som rör säkerhetskänslig verksamhet och som därför omfattas av sekretess enligt offentlighets- och sekretesslagen Krisberedskap och höjd beredskap (2009:400), se 1 kap. 2 § säkerhetsskyddslagen. Uppgifter hos enskil- da kan dock vara säkerhetsskyddsklassificerade trots att offent- lighets- och sekretesslagen inte är tillämplig i sådan verksamhet (prop. 2017/18:89 s. 51 och 52). Säkerhetsskyddsregleringen är generell och gäller för säkerhets- känslig verksamhet oavsett inom vilket område som verksamheten bedrivs och oavsett i vilken verksamhet som det skyddsvärda före- kommer. Dess bestämmelser är allmänt hållna, och är begränsade på så sätt att de bara ska tillämpas på den del av en verksamhet som är säkerhetskänslig. I propositionen till säkerhetsskyddslagen nämns finansiella tjänster som exempel på verksamheter som kan röra säkerhet (prop. 2017/18:89 s. 44). Skadekonsekvenserna kan exempelvis bestå av störningar eller bortfall av tjänster som är nöd- vändiga för samhällets funktionalitet ur ett nationellt perspektiv. Det som i propositionen benämns det centrala finans- och betalnings- systemet är exempel på finansiella tjänster som kan utgöra skydds- värda intressen.24 Finansiella tjänster är därmed ett område där det typiskt sett drivs säkerhetskänslig verksamhet. Vid sidan av det ovan- nämnda systemet kan även den verksamhet som drivs av stora ban- ker, möjligen även medelstora banker, vara att betrakta som säker- hetskänsliga verksamheter.25 Säkerhetsskyddsåtgärder indelas i följande tre olika kategorier. •Informationssäkerhet, vilket syftar till att förebygga att säkerhets- skyddsklassificerade uppgifter obehörigen röjs, ändras, görs otill- gängliga eller förstörs, och förebygga skadlig inverkan i övrigt på uppgifter och informationssystem som gäller säkerhetskänslig verksamhet (2 kap. 2 § samma lag). •Fysisk säkerhet, vilket syftar till att förebygga att obehöriga får till- träde till områden, byggnader och andra anläggningar eller objekt där de kan få tillgång till säkerhetsskyddsklassificerade uppgifter eller där säkerhetskänslig verksamhet i övrigt bedrivs, och före- bygga skadlig inverkan på sådana områden, byggnader, anlägg- ningar eller objekt. •Personalsäkerhet, vilket syftar till att förebygga att personer som inte är pålitliga från säkerhetssynpunkt deltar i en verksamhet där de kan få tillgång till säkerhetsskyddsklassificerade uppgifter eller 24Jfr SOU 2015:25, s. 300. 25Jfr SOU 2018:82, s. 494. Krisberedskap och höjd beredskap i en verksamhet som av någon annan anledning är säkerhetskäns- lig, och säkerställa att de som deltar i säkerhetskänslig verksam- het har tillräcklig kunskap om säkerhetsskydd. I fråga om vilken slags samhällsviktig verksamhet som kan ha bety- delse för säkerhet berörs i propositionen till säkerhetsskydds- lagen bl.a. kopplingen mellan elförsörjning och centrala betalnings- system och den omständigheten att ett avbrott i elförsörjningen skulle få allvarliga skadekonsekvenser i detta avseende (prop. 2017/18:89 s. 44). Utredningen om vissa säkerhetsskyddsfrågor (Ju 2017:08) har haft till uppgift att överväga vissa frågor i säkerhetsskyddslagstift- ningen, bl.a. hur en ändamålsenlig tillsyn enligt säkerhetsskyddslag- stiftningen ska vara utformad. Utredningen har anfört att det i den nya säkerhetsskyddsförordningen inte finns något särskilt utpekat tillsynsansvar över enskilda verksamhetsutövare som verkar inom området finansiella tjänster. Vidare anser utredningen att länsstyrel- serna inte är de mest lämpade myndigheterna för tillsyn av nu aktu- ellt slag. Enligt utredningen bör en myndighet få ett utpekat ansvar för tillsyn över det finansiella området. Utredningen har därför före- slagit att ska utöva tillsyn över säkerhetsskyddet när det gäller enskilda verksamhetsutövare inom området finansiella företag samt för motsvarande utländska företag som är etablerade i Sverige.26 Skyddslagen (2010:305) innehåller bestämmelser om vissa åtgärder till förstärkt skydd för byggnader, andra anläggningar, områden och andra objekt mot sabotage, terroristbrott, spioneri m.m. och grovt rån. För att tillgodose behovet av sådant skydd kan det beslutas att en byggnad, en anläggning eller ett område ska vara skyddsobjekt. Det gäller bl.a. byggnader som används för att leda eller styra statlig verksamhet, för fredstida krishantering och för försörjning med sedlar och mynt (4 § 3–5 samma lag). 26Se SOU 2018:82, som kompletterar förslagen i betänkandet SOU 2015:25. Krisberedskap och höjd beredskap Ett beslut om skyddsobjekt innebär att obehöriga inte har till- träde till skyddsobjektet (7 § första stycket). Tillträdesförbudet upp- rätthålls antingen genom någon byggnadsteknisk åtgärd, t.ex. in- hägnad eller genom fysiskt bevakningsskydd, vilket bl.a. utgörs av bevakningspersonal med olika befogenheter. sker det genom en kombination av dessa åtgärder. Det är den som äger eller nyttjar ett skyddsobjekt som ansvarar för att objektet bevakas. Med stöd av skyddslagen har bl.a. be- slutats vara skyddsobjekt. skydd för totalförsvarsverksamhet har föreslagit vissa ändringar i skyddslagen bl.a. vad gäller vilka slags byggnader, andra anläggningar och områden som kan beslutas vara skyddsobjekt och innebörden av tillträdesförbud.27 35.3.7NIS-direktivet och genomförandet i Ijuli 2016 antog och rådet det s.k. NIS-direk- tivet28. Direktivet fastställer åtgärder för att uppnå en hög gemensam nivå på säkerhet i nätverk och informationssystem () inom unionen, i syfte att förbättra den inre marknadens funktion. Såvitt nu är av intresse omfattar direktivet sektorerna bankverksamhet respektive finansmarknadsinfrastruktur. Med det senare begreppet avses dels handelsplatser där värdepapper och andra finansiella instrument handlas, dels centrala motparters verksamhet. Betalnings- system och clearingorganisationers verksamhet i övrigt omfattas dock inte. För bankverksamhet och finansmarknadsinfrastruktur har direk- tivet kopplingar till de frågor om krisberedskap och höjd beredskap som behandlas i detta kapitel. Detta eftersom direktivet delvis rör hanteringen av operativa risker och motståndskraften mot avsiktliga sabotage (skäl 2), vilket berör sådana antagonistiska angrepp som kan förekomma såväl i en fredstida kris som vid höjd beredskap. Direktivet innebär bl.a. skyldigheter för vissa leverantörer av sam- hällsviktiga tjänster och vissa leverantörer av digitala tjänster att vidta säkerhetsåtgärder för att hantera risker samt förebygga och hantera incidenter i nätverk och informationssystem som de är beroende av 27Se SOU 2018:26. 28Europaparlamentets och rådets direktiv (EU) 2016/1148 av om åtgärder för en hög gemensam nivå på säkerhet i nätverks- och informationssystem i hela unionen. Krisberedskap och höjd beredskap för att tillhandahålla tjänsterna. Det gäller dock inte för . Leverantörerna ska också rapportera incidenter som har en bety- dande respektive avsevärd inverkan på kontinuiteten i tjänsten. För att en leverantör ska anses vara en sådan leverantör av samhällsvik- tiga tjänster som omfattas av direktivet krävs att leverantören be- driver verksamhet inom någon av de i direktivet särskilt utpekade enheterna. Direktivet har i huvudsak genomförts i svensk rätt i form av lagen (2018:1174) om informationssäkerhet för samhällsviktiga och digi- tala tjänster. Lagen gäller för bl.a. vissa leverantörer som tillhanda- håller en samhällsviktig tjänst (3 § första stycket 1). Lagen gäller inte för verksamhet som omfattas av säkerhetsskyddslagen. För verk- samhet som omfattas av den senare lagen finns i stället bestämmelser om informationssäkerhet där. Leverantörer av samhällsviktiga tjäns- ter ska bedriva ett systematiskt och riskbaserat informationssäker- hetsarbete avseende nätverk och informationssystem som de använ- der för att tillhandahålla samhällsviktiga tjänster (11 §). Enligt 17 § förordningen (2018:1175) om informationssäkerhet för samhällsviktiga och digitala tjänster är till- synsmyndighet för leverantörer av samhällsviktiga tjänster enligt lagen, såvitt gäller sektorerna bankverksamhet och finansmarknads- infrastruktur, dvs. handelsplatser för finansiella instrument respek- tive centrala motparter. MSB får meddela föreskrifter (en förteckning) om vilka tjänster som är samhällsviktiga tjänster enligt lagen (se 3 § i förordningen). Med finansmarknadsinfrastruktur avses enligt direktivet och lagen dels operatörer av handelsplatser enligt definitionen i artikel 4.24 i och rådets direktiv /65/EU, dels centrala motparter enligt definitionen i artikel 2.1 i och rådets förordning (EU) nr 648/2012. Frågan om vilket ansvar som bör ha för krisberedskap och civilt försvar avseende betalningssystemet i vid mening har behandlats i en rad olika sammanhang . I det följande berörs några av de rapporter, betänkanden och andra offentliga publikationer i vilka frågan har analyserats . Krisberedskap och höjd beredskap berörs några centrala ställningstaganden i fråga om totalförsvaret och utredningar av betydelse för det civila försvaret som har tillsatts . I rapporten i betalningssystemet konstaterade att det fanns ett antal avgörande brister i statens åtgärder för att förebygga och hantera allvarliga störningar i det som i rappor- ten benämndes det centrala betalningssystemet.29 Med det centrala betalningssystemet avsågs bl.a. RIX-systemet, Bankgirocentralens system och VPC-systemet. bedömde att såväl förmå- gan att förebygga som att hantera allvarliga störningar var bristfällig. noterade att regeringen inte hade fastställt några krav på grundläggande säkerhet och uthållighet i betalningssystemet. Till följd av detta var målen otydliga, vilket försvårade möjligheterna för myndigheterna att kunna förbereda och inrikta beredskapsåtgärder på ett effektivt sätt. konstaterade också att ett stort antal myndigheter hade ansvar för den finansiella sektorns krisberedskap och att den offentlig-privata samverkan hade breddats och intensifierats. Ingen myndighet ansåg sig emellertid ha ett övergripande och samlat an- svar för ledning, planering, samverkan och uppföljning av krisbered- skapen inom betalningssystemet. Dessutom påpekade bl.a. att sekretessproblem försvårade samverkan mellan myndigheter och näringsliv. Oklarheten i ansvarsförhållanden och uppgifter bi- drog till att det saknades en samlad bild av hot, risker, sårbarheter och konsekvenser samt att myndigheterna inte hade samordnat sina förberedande åtgärder tillräckligt. En samlad bild av hot, risker och sårbarheter inom det centrala betalningssystemet i enlighet med den då gällande krisberedskapsförordningens krav (se avsnitt 35.3.2) sak- nades enligt . Viss analys av karaktären samlad riskbe- dömning hade ställts samman av . Denna analys saknade dock fördjupade analysresultat från el-, tele-, och it- området och resultat från de fördjupade analyser som hade gjort. Flera typer av hot hade inte analyserats och analyser av åtgärder var ofullständiga. Bristerna i analyserna kunde förklaras av 29Riksrevisionen (2007). Krisberedskap och höjd beredskap bl.a. myndigheternas uppfattning att sekretesslagstiftningen var otill- räcklig för att förhindra att grundläggande information om sårbar- heter inom myndighetens eget ansvarsområde lämnades ut samt att betalningssystemet upplevdes som ett svårt område att analysera. De bristande risk- och sårbarhetsanalyserna ledde enligt till att det inte var säkerställt att de förebyggande åtgärder som vid- tagits av ansvariga myndigheter och institut var tillräckliga för att kunna förhindra omfattande skadeverkningar för medborgare, före- tag och samhälle. bedömde att det inte var säkerställt att berörda aktörers krisledning fungerade väl tillsammans om en kris skulle inträffa, eftersom övningar inte hade genomförts i tillräcklig omfatt- ning. Tillsynen och övervakningen av tekniska risker inom betal- ningssystemet var enligt svag (se avsnitt 35.3.2 ovan angående ansvar för beredskapsplaneringen inom det finansiella systemet). Varken , eller verifierade bankernas och teleoperatö- rernas riskbedömningar under de år som närmast föregick rappor- ten. Föreskrifter om skyddsåtgärder mot tekniska hot och risker saknades, på grund av att myndigheterna inte ansåg sig ha tillräckligt lagstöd för att avkräva instituten en viss föreskriven säkerhet. Utöver de offentliga iakttagelserna i rapporten finns det vissa sär- skilda iakttagelser i en hemlig bilaga till rapporten. och fick därefter av reger- ingen i uppdrag att redovisa vilka initiativ som hade tagits eller var planerade med anledning av . Även Riksban- ken sammanställde en liknande redovisning. Med anledning av och de redovisningar som , och lämnade i frågan genomfördes det s.k. inom Finansdepar- tementet . I den rapport som togs fram i projektet läm- nades förslag på hur statens förmåga att hantera allvarliga kriser i betalningssystemet kunde stärkas.30 30Finansdepartementet (2010). Krisberedskap och höjd beredskap I syfte att förbättra regeringens möjligheter till styrning och upp- följning föreslogs i rapporten att grundläggande säkerhetskrav (mål) för krisberedskapen inom det centrala betalningssystemet skulle for- muleras. Målen föreslogs i allt väsentligt vara av kvalitativ karaktär. Därutöver föreslogs att ett nationellt samordningsansvar skulle införas och att skulle ha detta ansvar. 35.4.3Utredningen om stärkt krisberedskap i det centrala betalningssystemet Med utgångspunkt i rapporten och avlämnade remissvar fick en särskild utredare i uppdrag att vidareutveckla och ytterligare konkretisera förslagen i rapporten avseende grundlägg- ande säkerhetsnivåer och nationellt samordningsansvar för såväl förebyggande krisberedskapsåtgärder som åtgärder vid en akut kris inom det centrala betalningssystemet. Utredningen, som antog namnet Utredningen om stärkt krisberedskap i det centrala betal- ningssystemet, avlämnade sitt betänkande i december 2011.31 Utred- ningen föreslog dels en ny lag om krisberedskap i det centrala betal- ningssystemet, dels mindre ändringar i riksbankslagen och i offent- lighets- och sekretesslagen. En definition av uttrycket det centrala betalningssystemet före- slogs i den nya lagen. Definitionen var dock knuten till vissa funk- tioner i det s.k. nationella betalningssystemet. Utredningen ansåg att det skulle vara en uppgift för att definiera vilka aktörer och verksamheter som ska anses ingå i det centrala betalningssyste- met. Lagen var dock avsedd att tillämpas på i vart fall och finansiella infrastrukturföretag som ägnar sig åt clearing och av- veckling av finansiella transaktioner. Såvitt framgår av betänkandet var inte lagen avsedd att tillämpas på bankernas verksamhet. Utredningen föreslog att skulle tilldelas det nationella samordningsansvaret för krisberedskap i det centrala betalnings- systemet. Samordningsansvaret skulle inte innefatta ett övertagande av ansvar från någon annan aktör i det centrala betalningssystemet för det fall en kris uppstår. Däremot fick ett ansvar att leda samordningen mellan aktörerna i en sådan situation. Krisberedskap och höjd beredskap ningsansvaret ingick också ett antal uppgifter som skulle vidtas även om någon kris inte uppstått, t.ex. vad gäller att samordna bered- skapsplaneringen samt att ta fram risk- och sårbarhetsanalyser.32 samordningsansvar för krisberedskap skulle avse det centrala betalningssystemet, mot bakgrund av dess ansvar för betal- ningsförmedling.33 skulle fortsatt ha krisbered- skapsansvaret för den finansiella sektorn i övrigt. tillsynsansvar över de privata aktörerna i det centrala betalnings- systemet kvarstod. Utredningen lade också fram förslag till grundläggande säker- hetskrav på det centrala betalningssystemet. Dessa var i huvudsak av kvantitativ, dvs. mätbar, karaktär. Målet var att det centrala betal- ningssystemet även vid en allvarlig kris skulle kunna avveckla alla transaktioner i enlighet med ingångna avtal och gällande lagstiftning, i regel senast under pågående bankdag. Vid en allvarlig störning eller avbrott i verksamheten hos en aktör i det centrala betalningssyste- met skulle återgång till ordinarie drift eller övergång till reserv- system ske senast . Det har dock inte lett till lag- stiftning. Bland de remissinstanser som i flera avseenden var kritiska till utredningens förslag kan bl.a. , och Säkerhetspolisen nämnas. Säker- hetspolisen anförde bl.a. att utredningens lagförslag i flera avseenden utgjorde en dubbelreglering i förhållande till säkerhetsskyddslag- stiftningen och att det inte var tydligt avgränsat i betänkandet vad som avses med krisberedskap. berörde bl.a. vilka banker som skulle omfattas av regleringen och anförde att kvantitativa säkerhetskrav bör gälla för den aktuella verksamheten samt att det bör belysas ytterligare hur förslagen förhåller sig till säkerhetsskyddslagstiftningen. Euroclear nämnde bl.a. att enligt försla- gen får en dubbelroll som både kravställare och aktör inom betal- ningssystemet samt att arbete kan komma att över- lappa uppgifter. 32SOU 2011:78, s. 107. 33SOU 2011:78, s. 73. Krisberedskap och höjd beredskap 35.4.4Regeringens ställningstagande i fråga om totalförsvarsplaneringen Som berörs i avsnitt 35.3.2 har regeringen tagit ställning för att en sammanhängande planering för totalförsvaret ska återupptas. Total- försvar är den verksamhet som behövs för att förbereda för krig. Det består av militärt försvar och civilt försvar. Civilt försvar är den verksamhet som myndigheter, kommuner och landsting samt enskilda, företag och föreningar m.fl. bedriver för att förbereda för krig. Målet för det civila försvaret är att värna civilbe- folkningen, säkerställa de viktigaste samhällsfunktionerna och bidra till Försvarsmaktens förmåga vid ett väpnat angrepp eller krig i vår omvärld. Det civila försvaret är därmed inte en organisation. I sam- band med ställningstagandet om att återuppta en sammanhängande planering för totalförsvaret konstaterade regeringen att den myn- dighet eller utförare som har ansvaret för en verksamhet under nor- mala förhållanden, i enlighet med ansvarsprincipen, även bör ha ansvar för att vidta de åtgärder som krävs för att verksamheten ska kunna bedrivas även i en krissituation och vid höjd beredskap (prop. 2014/15:109 s. 104). Enligt nuvarande försvarspolitiska inriktning 2016–202034 utgår planeringen för det civila försvaret från att förmågan att hantera kriser i samhället i fredstid också ger en grundläggande förmåga att hantera krigssituationer. Som Försvarsberedningen har påpekat bör strukturer och processer som används inom krisberedskapen därför så långt som möjligt även användas i planeringen av det civila för- svaret.35 Vidare finns det uppenbara fördelar med att den som ansvarar för en verksamhet i fredstid behåller detta ansvar även vid höjd beredskap.