sou · H7B325 · 2019-06-04 00:00:00 — Några ytterligare förändringar i fråga om villkoren för utstationerade uthyrda arbetstagare föreslås därför inte. 5.4.6Svenska kundföretags informationsskyldighet om grundläggande arbets- och anställningsvillkor Förslag: Om ett företag som hyr ut arbetskraft är etablerat i ett annat land än och utstationerar arbetstagare här i landet i fall som omfattas av 3 § första stycket 3 utstationeringslagen ska det svenska kundföretaget informera företaget om de grund- läggande arbets- och anställningsvillkor enligt i 5 § 3 uthyrnings- lagen som skulle ha gällt om arbetstagaren hade anställts direkt av kundföretaget för att utföra samma arbete. Skyldigheten att lämna informationen ska bara gälla om och i den utsträckning företaget som hyr ut arbetskraft begär det. Informationen ska lämnas senast från en sådan begäran. Villkoren för utstationerade uthyrda arbetstagare m.m. Som redogjorts för ovan läggs genom ändringsdirektivet en ny arti- kel 3.1 b till utstationeringsdirektivet. Innebörden av artikelns första stycke är att de grundläggande arbets- och anställningsvillkor som enligt bemanningsdirektivets likabehandlingsprincip ska tillämpas på inhemska uthyrda arbetstagare ska tillämpas även på motsvarande kategori utstationerade arbetstagare i landet. Enligt den nya artikelns andra stycke ska kundföretaget i värd- landet informera företag som avses i artikel 1.3 c i utstationerings- direktivet om vilka arbets- och anställningsvillkor som kundföre- taget tillämpar i den utsträckning som omfattas av artikelns första stycke. Det rör sig alltså, såvitt utredningen förstår artikeln, om de grundläggande arbets- och anställningsvillkor som enligt den natio- nella reglering som genomför bemanningsdirektivet i respektive med- lemsstat ska tillämpas på uthyrda arbetstagare under uppdraget hos kundföretaget. En motsvarande informationsskyldighet bör införas i uthyrningslagen Någon skyldighet att informera ett bemanningsföretag om vilka villkor som tillämpas på de anställda i kundföretaget finns inte i svensk rätt . Det kan från principiella utgångspunkter ifråga- sättas behovet av en sådan reglering, eftersom det rör sig om infor- mation som ska lämnas mellan två parter som står i ett avtalsför- hållande till varandra och att det därmed bör vara en enkel sak att mellan parterna komma överens om vilken eventuell information som ska lämnas. Vi kan dock inte se det på annat sätt än att den nya artikel 3.1 b andra stycket i utstationeringsdirektivet tydligt måste genomföras i svensk rätt genom lagstiftning. Avsändaren av informationen ska, enligt den svenska översätt- ningen av artikeln, vara ett kundföretag. Mottagaren av informa- tionen ska vara ett företag som avses i artikel 1.3 första stycket c i utstationeringsdirektivet, dvs. ett företag som gränsöverskridande hyr ut arbetstagare eller på annat sätt ställer arbetskraft till förfo- gande. Vi har i avsnitt 5.4.2 ovan konstaterat att det för svenskt vid- kommande i fråga om den senare typen av företag normalt bör röra sig om företag som hyr ut arbetskraft, alltså bemanningsföretag i den mening som avses i den svenska uthyrningslagen. Det kan dock inte Villkoren för utstationerade uthyrda arbetstagare m.m. uteslutas att företag kan ställa arbetskraft till förfogande på det sätt som avses i artikel 1.3 c i utstationeringsdirektivet utan att det rör sig om uthyrning av arbetskraft, exempelvis om det rör sig om ut- låning utan att situationen faller under koncernfallet i artikel 1.3 första stycket b i utstationeringsdirektivet. När det gäller den nu aktuella skyldigheten att lämna information får det dock anses vara tillräckligt för ett korrekt genomförande av ändringsdirektivet att skyldigheten åläggs svenska kundföretag i den mening som avses i 5 § 2 uthyrningslagen och att mottagaren av informationen ska vara ett utstationerande företag som hyr ut arbets- kraft enligt definitionen av bemanningsföretag i 5 § 1 samma lag. Det är enligt utredningens uppfattning lämpligt att en informations- skyldighet av nu aktuellt slag regleras i den lag som genomför EU:s bemanningsdirektiv och som reglerar olika skyldigheter för bemanningsföretag och kundföretag, nämligen uthyrningslagen. Det är enligt vår uppfattning inte lämpligt att reglera frågan i utstationer- ingslagen, eftersom det rör sig om en skyldighet för svenska företag som inte själva utstationerar arbetstagare. Att det möjligen kan förekomma att företag som ställer arbets- kraft till förfogande i den mening som avses i artikel 1.3 första stycket c i utstationeringsdirektivet och 3 § första stycket 3 utstatio- neringslagen inte utgör ett kundföretag i den mening som avses i uthyrningslagen ändrar inte vår bedömning. I praktiken bör sådana fall, om de förekommer, handla om att företag som utan att ingå i samma koncern vid behov lånar ut arbetskraft till varandra. I sådana fall bör det vara av mindre betydelse med en lagreglerad skyldighet att lämna information om villkoren mellan företagen. Fall där ut- låning av arbetskraft utanför koncernförhållanden sker gränsöver- skridande får dessutom antas vara en än mer ovanlig företeelse. Skyldigheten att lämna information om arbets- och anställnings- villkoren enligt artikel 3.1 b andra stycket i det ändrade utstationer- ingsdirektivet gäller formellt endast i förhållande till utstationerande företag i andra länder inom EES och . Informationsskyldig- heten skulle dock möjligen av svenska kundföretag kunna betraktas som en faktor som gör det mindre attraktivt att anlita bemannings- företag inom EU såvida den inte gäller även i förhållande till andra länder. Även bemanningsföretag som är etablerade i ett land utanför EES och och utstationerar arbetstagare i kan dess- utom behöva veta vilka villkor som tillämpas i kundföretaget i Villkoren för utstationerade uthyrda arbetstagare m.m. för att kunna följa den lagstadgade likabehandlingsprincipen i uthyrningslagen. Enligt utredningens uppfattning bör därför den nu diskuterade informationsskyldigheten gälla oavsett om det ut- ländska bemanningsföretag som utstationerar arbetstagare i är etablerat i ett annat land inom EES och eller inte. Någon skyldighet för medlemsstaterna att införa motsvarande informationsskyldighet avseende rent inhemska förhållanden kan dock inte den aktuella artikeln anses innebära. För att genomföra artikel 3.1 b andra stycket i utstationerings- direktivet i dess lydelse enligt ändringsdirektivet bör alltså i uthyr- ningslagen införas en skyldighet för kundföretag enligt den lagens definition att lämna sådan information som artikeln anger. En förutsättning för att sådan informationsskyldighet ska föreligga bör vara att det rör sig om en utstationering enligt 3 § första stycket 3 utstationeringslagen och att det utstationerande företaget är etable- rat i ett annat land än och är ett bemanningsföretag enligt definitionen i uthyrningslagen. Information som ska lämnas Enligt uthyrningslagen ska som sagts tidigare likabehandling ske av uthyrda arbetstagare, genom att de ska ha rätt till de grundläggande arbets- och anställningsvillkor som de skulle ha haft om de i stället hade anställts direkt av kundföretaget. Med grundläggande arbets- och anställningsvillkor avses enligt 5 § 3 uthyrningslagen villkor som fastställts i kollektivavtal eller andra bindande generella bestämmel- ser som gäller hos kundföretaget och som avser vissa uppräknade villkorstyper, bl.a. lön, semester och arbetstidens längd. Enligt vår uppfattning är det alltså dessa villkor som svenska kund- företag ska lämna information om till utstationerande bemannings- företag. Som framgår av definitionen av grundläggande arbets- och anställningsvillkor i uthyrningslagen saknar det betydelse hur villko- ren är reglerade, eller skulle ha varit reglerade om kundföretaget hade haft egna anställda för att utföra arbetet. Det saknar alltså för infor- mationsskyldighetens fullgörande betydelse om ett visst villkor tillämpas enligt lag eller kollektivavtal. Huvudsaken är att det rör sig om för kundföretaget bindande villkor på det sätt som anges i 5 § 3 uthyrningslagen. Villkoren för utstationerade uthyrda arbetstagare m.m. I den informationsskyldighet som regleras i den nya artikel 3.1 b andra stycket i utstationeringsdirektivet ligger enligt vår bedömning dock inte att allmänt upplysa om vilka villkor som gäller enligt exem- pelvis ett visst kollektivavtal i . Bara om villkoren följer av ett kollektivavtal som kundföretaget är bundet av och därför tillämpar eller skulle ha tillämpat på motsvarande kategori arbetstagare kan de anses omfattas av informationsskyldigheten enligt artikeln. Är kund- företaget däremot inte bundet av något kollektivavtal som reglerar villkoren för den aktuella kategorin arbetstagare bör inte i informa- tionsskyldigheten enligt den nya artikeln ingå att upplysa om vilka villkor en svensk arbetstagarorganisation ytterst skulle ha rätt att vidta stridsåtgärder för att få till stånd en reglering av. Informationen bör endast behöva lämnas på begäran Det får enligt vår uppfattning förutsättas att företag som avser att utföra tjänsteuppdrag över gränserna inom EU tar reda på relevanta faktorer som är av betydelse när priset för tjänsten sätts och innan avtal ingås. I syfte att underlätta inhämtandet av sådan information med koppling till de arbets- och anställningsvillkor som ska till- lämpas på utstationerade arbetstagare finns bestämmelser i framför allt tillämpningsdirektivet. Skyldigheten att lämna viss information i den nya artikel 3.1 b andra stycket i utstationeringsdirektivet är absolut, i den meningen att informationen alltid ska lämnas. Det kan dock enligt vår mening te sig onödigt betungande och kanske verka avhållande för svenska företag att anlita bemanningsföretag från andra medlemsstater om information ska lämnas även i fall där det inte finns något behov av det från bemanningsföretagets sida. Har exempelvis informationen efterfrågats och lämnats innan ens ett avtal mellan företagen har kommit till stånd, vilket får förutsättas vara en vanlig situation, verkar det tämligen meningslöst att ålägga kundföretaget att återigen lämna informationen. Det kan vidare tänkas att det utländska bemanningsföretaget inför utstationeringen tecknar ett kollektivavtal med en svensk arbets- tagarorganisation som reglerar villkoren för de utstationerade ut- hyrda arbetstagarna. Inte heller i sådana fall bör bemanningsföretaget Villkoren för utstationerade uthyrda arbetstagare m.m. normalt ha något behov av den information som enligt artikel 3.1 b andra stycket i utstationeringsdirektivet ska lämnas av kundföretaget. Det kan också tänkas att de utstationerade arbetstagarna är tills- vidareanställda och enligt exempelvis sina anställningsavtal har rätt till lön mellan uppdragen, vilket innebär att likabehandlingsprincipen i den svenska uthyrningslagen inte ska tillämpas på de utstationerade arbetstagarna avseende den villkorstypen. Information om vilken lön som tillämpas eller skulle ha tillämpats om kundföretaget själv hade anställt arbetstagarna ter sig i sådana fall som onödig. Mot bakgrund av ovanstående anser utredningen att artikel 3.1 b andra stycket utstationeringslagen i dess lydelse enligt ändrings- direktivet på ett ändamålsenligt sätt bör kunna genomföras genom att den informationsskyldighet som följer av artikeln endast ska gälla om och i den utsträckning det utstationerande företaget begär det. På så sätt säkerställs att tjänsteföretaget på ett enkelt sätt kan få den information som det i det enskilda fallet har behov av, som regleringen inte blir onödigt betungande för svenska kundföretag som anlitar bemanningsföretag som är etablerade i andra länder. När informationen senast ska lämnas Artikel 3.1 b andra stycket i utstationeringsdirektivet anger inte när information som omfattas av den nu diskuterade skyldigheten ska lämnas. Enligt vår uppfattning bör krävas att detta sker relativt snabbt när det väl finns ett behov för det utstationerande företaget att erhålla informationen för att kunna ge sina utstationerade arbets- tagare de villkor de har rätt till vid en utstationering i . Det bör i lagen anges att informationen ska lämnas senast från begäran. Några särskilda formkrav bör inte behöva uppställas vare sig i fråga om begäran eller lämnandet av informationen. Villkoren för utstationerade uthyrda arbetstagare m.m. 5.4.7Svenska kundföretags informationsskyldighet om inhyrda arbetstagares arbete i annat land Förslag: Om ett svenskt kundföretag avser att i samband med tillhandahållande av tjänster i ett annat land inom EES eller sända ut en inhyrd arbetstagare för att utföra arbete i det landet ska kundföretaget informera det företag som hyrt ut arbetstagaren om åtgärden. Informationen ska lämnas senast innan arbetet i det andra landet ska påbörjas eller, om det inte kan ske, . I avsnitt 5.4.3 ovan har lagts fram förslag som syftar till att genom- föra den nya artikel 1.3 andra stycket i utstationeringsdirektivet. Innebörden av förslaget är att åtgärden att sända ut en inhyrd arbets- tagare till för att utföra arbete för användarföretagets räk- ning här i landet under vissa förutsättningar ska betraktas som en utstationering och att arbetstagarens arbetsgivare ska anses vara den som har vidtagit åtgärden. I ett nytt tredje stycke i artikel 1.3 i utstationeringsdirektivet i dess lydelse enligt ändringsdirektivet ska det företag som sänder en inhyrd arbetstagare vidare till ett annat land i situationer som om- fattas av artikelns andra stycke informera arbetstagarens arbetsgivare om åtgärden innan arbetet i det andra landet påbörjas. Syftet med regeln bör vara att arbetstagarens arbetsgivare ska få kännedom om att den uthyrda arbetstagaren kommer arbeta i ett annat land än det till vilket arbetstagaren ursprungligen hyrdes ut, eftersom det påverkar vilka villkor som arbetsgivaren ska tillämpa på arbetstagaren. En informationsskyldighet för svenska kundföretag Artikel 1.3 tredje stycket i det ändrade utstationeringsdirektivet inne- bär alltså en informationsskyldighet för det användarföretag som sänder inhyrd personal vidare till ett annat land under sådana för- hållanden att åtgärden enligt artikelns andra stycke ska betraktas som en utstationering i det landet. Det bör innebära att det i svensk rätt måste införas en informationsskyldighet för svenska företag Villkoren för utstationerade uthyrda arbetstagare m.m. som i den nu aktuella situationen är det företag som sänder inhyrd personal till ett annat land för att utföra arbete där. Att bedöma i vilka fall en utsändning av en arbetstagare utgör en utstationering enligt lagen i det land dit arbetstagaren sänds kan sannolikt i bland vara relativt komplicerat. Även om reglerna har sin bakgrund i utstationeringsdirektivet kan genomförandet av direk- tivet se olika ut i olika länder. Informationsskyldigheten bör därför enligt vår uppfattning inte knytas till att det föreligger en faktisk ut- stationeringssituation. Det bör, för att skyldigheten ska uppkomma, räcka att det är fråga om en utsändning av en arbetstagare inom ramen för en gränsöverskridande tjänsteutövning. Att en informations- skyldighet därmed, åtminstone i teorin, kan föreligga även vid en utsändning av inhyrda arbetstagare utan att det enligt värdlandets regler rör sig om någon utstationering bör inte leda till några större praktiska problem för svenska kundföretag. Av större vikt för sådana företag bör vara att bestämmelsen utformas så att den blir enkel att tillämpa. Utformningen av en bestämmelse Även beträffande den nu aktuella informationsskyldigheten bör en reglering ske i uthyrningslagen och vara riktad mot kundföretag i den mening som avses i den lagen, även om det teoretiskt sett kan finnas fall där det företag som sänder vidare arbetstagaren är ett användarföretag i den mening som avses i 3 § första stycket 3 utsta- tioneringslagen utan att vara ett kundföretag i den mening som avses i 5 § 2 uthyrningslagen. Det är enligt vår bedömning mindre lämpligt att reglera den nu aktuella skyldigheten i utstationeringslagen, eftersom regleringen riktar sig till svenska subjekt som vare sig är arbetsgivare eller utstationerande företag. Av den nya artikel 1.3 tredje stycket i utstationeringsdirektivet får anses framgå att den information som ska lämnas är begränsad. Det verkar uteslutande vara fråga om att upplysa arbetstagarens arbetsgivare om att kundföretaget avser att låta arbetstagaren arbeta för företagets räkning i ett annat medlemsland. Det är enligt utred- ningens uppfattning dock rimligt att informationen ska innehålla uppgift om vilket detta andra medlemsland är för att syftet med bestämmelsen ska kunna uppnås. Villkoren för utstationerade uthyrda arbetstagare m.m. Det bör inte föreligga några hinder mot att införa en informa- tionsskyldighet som endast gäller när arbete ska utföras i ett annat medlemsland inom EES och och inte när så ska ske i tredje land. Ska arbetstagaren arbeta i ett land utanför EES eller aktualiseras normalt inte frågan om vilka villkor som enligt utstatio- neringsdirektivets regler ska tillämpas på arbetstagaren. Någon be- aktansvärd börda som skulle kunna göra det mindre förmånligt att anlita bemanningsföretag inom EES eller kan en sådan in- formationsskyldighet som diskuteras inte heller anses innebära. Enligt vår uppfattning bör svenska kundföretags informationsskyl- dighet om att en inhyrd arbetstagare ska arbeta i ett annat land därför begränsas till fall där så ska ske i något annat land inom EES eller . Några särskilda formkrav bör inte behöva uppställas på hur infor- mationen ska lämnas, exempelvis om den ska vara skriftlig eller kunna ske muntligen. Någon skarp tidsgräns för när informationen senast ska lämnas anges inte i den aktuella artikeln. Det som krävs enligt den nya artikel 1.3 tredje stycket i utstationeringsdirektivet är att informa- tionen ska lämnas innan arbetet för kundföretagets räkning ska påbörjas i det andra landet. Enligt vår uppfattning bör i den svenska regel som genomför artikeln anges att informationen ska lämnas senast innan arbetet i den andra medlemsstaten ska påbörjas eller, om det inte kan ske, . Villkoren för utstationerade uthyrda arbetstagare m.m. 5.4.8Frågan om sanktioner samt rättegångsregler Förslag: Ett kundföretag som bryter mot de skyldigheter att informera bemanningsföretag som har föreslagits i avsnitt 5.4.6 och 5.4.7 ska ersätta den skada som därigenom har uppkommit för bemanningsföretaget. De preskriptionsregler som gäller i fråga om skadestånd för brott mot uthyrningslagens regler ska inte gälla i fråga om skadestånd för brott mot kundföretagets skyldighet att lämna information. Bedömning: Mål enligt den föreslagna skadeståndsbestämmel- sen där svensk domstol är behörig att uppta målet till prövning bör handläggas enligt . Det bör införas sanktioner vid brott mot kundföretags informationsskyldighet Det framgår inte direkt av de nya artiklarna 1.3 tredje stycket och 3.1b andra stycket i det ändrade utstationeringsdirektivet vilka kon- sekvenser eventuella brott mot den skyldighet att lämna information som följer av artiklarna ska medföra för kundföretaget. Enligt det ändrade utstationeringsdirektivets artikel 5 ska dock medlemssta- terna fastställa regler för sanktioner för överträdelser av nationella bestämmelser som antagits enligt direktivet som är effektiva, pro- portionella och avskräckande. Det speciella med de skyldigheter att lämna information som ska åläggas kundföretaget genom ändringsdirektivet är att de ska gälla i förhållande till motparten i tjänsteavtalet, nämligen bemannings- företaget. Utstationeringsdirektivet innehåller i övrigt huvudsak- ligen bestämmelser som innebär att utstationerande företag ska tillämpa vissa villkor enligt värdlandets reglering på sina anställda. Sker inte det innebär det ett brott mot den regleringen i sig. För svenskt vidkommande kan i sådana fall arbetstagaren få såväl eko- nomiskt skadestånd som skadestånd för den kränkning som brottet har inneburit, s.k. allmänt skadestånd, enligt flertalet lagar som det Villkoren för utstationerade uthyrda arbetstagare m.m. hänvisas till i 5 § utstationeringslagen. Vid brott mot ett kollektiv- avtal kan det utstationerande tjänsteföretaget även få betala allmänt skadestånd till den kollektivavtalsslutande arbetstagarorganisationen. När det gäller skyldigheter att informera utländska tjänsteutövare i frågor med koppling till en utstationering är reglerna i utstationer- ingsdirektivet och särskilt tillämpningsdirektivet riktade mot värd- landet och dess myndigheter. Någon bestämmelse som innebär skyl- digheter att informera motparten i ett avtal om tjänsteutövning över gränserna inom EU har utredningen inte kunnat finna i utstationer- ingsdirektivet i dess lydelse innan ändringsdirektivet. Den anmälningsskyldighet som enligt 10 och 11 §§ utstatio- neringslagen åligger tjänsteutövare vid utstationering i ska fullgöras i förhållande till . Vid överträdelse av dessa skyldigheter ska enligt 14 § samma lag en sanktionsavgift som till- faller staten tas ut. De nu aktuella nya artiklarna i utstationeringsdirektivet innebär dock alltså ett krav på att införa vissa materiella skyldigheter för en tjänstemottagare i i förhållande till motparten i tjänsteavtalet. Utredningen har i avsnitt 5.4.6 och 5.4.7 ovan lämnat förslag på hur detta bör ske för svenskt vidkommande. Ett korrekt genomförande av ändringsdirektivet bör kräva att det också införs sanktioner för det fall skyldigheterna inte fullgörs. Ekonomiskt skadestånd bör vara en lämplig sanktion Ytterst får antas att de skyldigheter att lämna information i de situa- tioner som omfattas av artikel 1.3 tredje stycket och artikel 3.1 b andra stycket i det ändrade utstationeringsdirektivet syftar till att arbetstagaren ska få rätt villkor utifrån i vilket land arbetet inom ramen för utstationeringen utförs. Artiklarna anger dock att det är arbetstagarens arbetsgivare, dvs. det utstationerande bemannings- företaget, som ska ha rätt till den information som omfattas av bestämmelserna. Ska en sanktion för brott mot den nationella reglering som genomför artiklarna införas bör den alltså rimligen vara riktad mot det företag som är skyldig att lämna informationen och gälla i för- hållande till den part som haft rätt till informationen, dvs. En arbetstagare som exempelvis har fått en för låg Villkoren för utstationerade uthyrda arbetstagare m.m. lön till följd av att arbetsgivaren inte har fått information om vilken lön som gäller hos kundföretaget bör ha möjlighet att genomdriva att rätt lön betalas ut i efterhand och kan ha rätt till skadestånd från sin arbetsgivare. Eftersom den sanktion som ska införas ska gälla brott mot en skyldighet som åligger en avtalspart i förhållande till motparten i avtalet ligger enligt vår uppfattning skadeståndet som sanktion när- mast till hands. Eftersom de skyldigheter som direktivet föreskriver inte gäller i förhållande till det allmänna framstår mer offentligrätts- liga sanktioner, som sanktionsavgift eller vite, inte som lämpliga i sammanhanget. Det bör dock beaktas att det inte handlar om en skadestånds- skyldighet i förhållandet mellan en arbetsgivare å ena sidan och en arbetstagare eller arbetstagarorganisation på den andra sidan. Det skadeståndssystem som är vanligt inom arbetsrätten, med såväl eko- nomiskt som allmänt skadestånd som möjlig sanktion, ter sig därför enligt vår uppfattning inte som naturlig att använda i den nu aktuella situationen. Situationen kan i någon mån jämställas med vad som gäller i upp- handlingslagstiftningen, där en upphandlande myndighet i vissa fall kan ådra sig skadeståndsskyldighet i förhållande till en leverantör som deltar i upphandlingen och alltså är en potentiell avtalspart.