sou · H7B346 · 2019-11-29 00:00:00 — Målen för bör dock återspegla det sekundära målet för ECBS om att stödja den allmänna ekono- miska politiken. •Bestämmelsen i riksbankslagen om uppgifter förut- ser inte integration i Eurosystemet. •ECB:s penningpolitiska befogenheter erkänns inte i regerings- formen eller riksbankslagen. •ECB:s befogenheter avseende att samla in statistik erkänns inte i riksbankslagen. •ECB:s befogenheter vad gäller förvaltningen av valutareserverna erkänns inte i regeringsformen eller riksbankslagen. •ECB:s befogenheter i fråga om betalningssystem erkänns inte i regeringsformen eller riksbankslagen. •Rådets och ECB:s befogenheter vad gäller att ge ut sedlar och mynt erkänns inte i regeringsformen eller riksbankslagen. Unionsrättsliga regler om centralbanker •ECB:s rätt att utse revisorer för granskning av bl.a. de nationella centralbankerna (artikel 27.1 i ECBS-stadgan) erkänns inte i riks- bankslagen. •Rådets och ECB:s befogenheter i fråga om valutapolitik erkänns inte i regeringsformen, riksbankslagen eller lagen om valutapoli- tik. •ECB:s befogenheter i förhållande till internationella finansorgan erkänns inte i riksbankslagen. •Offentlighets- och sekretesslagen (2009:400) bör tillämpas på ett sätt som säkerställer att ECBS sekretessregler kan beaktas. Kommissionen har i sin konvergensrapport påtalat i huvud- sak samma brister i den svenska lagstiftningen som ECB.23 Kommis- sionen har dock tillagt följande. •Bestämmelsen i 1 kap. 4 § andra stycket riksbankslagen om att en vice riksbankschef ska tjänstgöra i riksbankschefens ställe när hen har förhinder bör förtydligas. Det är oklart om ”förhinder” inne- fattar situationer som t.ex. att riksbankschefens mandatperiod har löpt ut, att denne har avgått, avsatts eller andra skäl för upp- dragets upphörande. •Bestämmelsen om nödkrediter i 6 kap. 8 § riksbankslagen bör förtydligas på så sätt att det anges att kredit endast beviljas mot betryggande säkerhet. Detta för att uppnå förenlighet med för- budet mot monetär finansiering. •I syfte att integrera i Eurosystemet bör en bestäm- melse om skyldighet att följa ECB:s rättsakter tas in i riksbankslagen. •ECB:s befogenheter i fråga om sanktioner bör framgå av riks- bankslagen. Kommissionen har också tidigare, i ett brev av , framfört kritik direkt till den avseende vissa av de ovan berörda bestämmelserna. Ett brev av sådant slag är ett första steg i en process som kan leda till att kommissionen väcker talan vid 23Europeiska kommissionen (2018). Unionsrättsliga regler om centralbanker om överträdelse av unionsrättens regler. I brevet an- förde kommissionen i korthet att artikel 131 i EUF-fördraget inne- bär en skyldighet för medlemsstaterna att säkerställa att deras natio- nella lagstiftning är förenligt med fördraget och ECBS-stadgan. Kommissionen begärde en förklaring till varför vissa av de tidigare påtalade bristerna i svensk lagstiftning ännu inte har åtgärdats. Brevet avsåg att följande brister fanns enligt kommissionens uppfattning. •Riksbankens skyldighet att informera ett statsråd inför alla viktigare penningpolitiska beslut (6 kap. 3 § riksbankslagen) kan komma i konflikt med artikel 130 i EUF-fördraget. •Bestämmelserna om att fastställer resultat- och balansräkning samt beslutar om vinstdisposition (10 kap. 4 § första stycket) påverkar finansiella oberoende och är oförenliga med artikel 130 i EUF-fördraget. •Bestämmelsen i regeringsformen om att kan delegera till att meddela föreskrifter inom dess verksamhets- område (8 kap. 13 § första stycket) innebär att också själv kan besluta om normgivning på detta område. Detta är oför- enligt med kravet på självständighet i artikel 130 i EUF-fördraget och artikel 7 i ECBS-stadgan. •Instruktionsförbudet i regeringsformen respektive riksbankslagen bör för tydlighets skull uttryckligen omfatta alla ECBS-relaterade uppgifter. Kommitténs bedömningar vad gäller övergripande frågor om hur svensk lagstiftning bör anpassas till unionsrätten berörs i avsnitt 13.2. Därutöver behandlas förhållandet mellan kommitténs förslag och unionsrätten i en rad andra avsnitt i detta betänkande. Unionsrättsliga regler om centralbanker ERM2 (Exchange Rate Mechanism 2) är ett växelkurssystem som gäller förhållandet mellan euron och övriga deltagande medlems- staters valutor. ERM2 tillkom genom en resolution från Euro- vid dess sammanträde i (Europeiska rådets resolution om införande av en växelkursmeka- nism i tredje etappen av den ekonomiska och monetära unionen, 97/C 236/03). Närmare regler om systemet finns bl.a. i avtalet av mellan och de natio- nella centralbankerna i medlemsstaterna utanför euroområdet av- seende operativa förfaranden för en växelkursmekanism under etapp tre av den ekonomiska och monetära unionen, 2006/C 73/08). Deltagande i ERM2 är ett av de konvergenskriterier som be- höver uppfyllas för att en medlemsstat ska få införa euron (arti- kel 140.1 tredje strecksatsen i EUF-fördraget och artikel 3 i proto- koll nr 13 till detta fördrag). Avsikten med systemet är att underlätta för medlemsstaterna att driva en sund penningpolitik och därigenom kunna införa euron (punkt 1.3 i resolutionen). är det enda land utanför euroområ- det som deltar i ERM2. För just del är dock inte ERM2 att betrakta som ett försteg till att införa euron som valuta, efter- som inte har någon sådan skyldighet (se vidare fakta- rutan i avsnitt 9.6). Unionsrättsliga regler om centralbanker (2002), och europarätten, : Juridik. ECB (2008), Europeiska yttrande av på begäran av om en rapport om Riks- bankens finansiella oberoende (/2008/34). ECB (2017), Europeiska yttrande av om riksbanks finansiella oberoende (/2017/17). ECB (2018), Konvergensrapport, maj. (1998), Konvergensrapport, mars. Europeiska kommissionen (2018), Konvergensrapport, maj. (1997), , Institutional Aspects, : . 10En översikt över gällande svensk rätt Regeringsformen innehåller vissa centrala bestämmelser om Riks- bankens ansvarsområden. Dessa bestämmelser är dock inte uttöm- mande, eftersom ansvaret avseende penning- och betalningsväsendet samt en rad andra frågor endast finns i vanlig lag. I fråga om vanlig lag finns bestämmelser främst i följande lagar: •lagen (1988:1385) om riksbank (riksbankslagen) •lagen (1998:1404) om valutapolitik •lagen (1992:1602) om valuta- och kreditreglering •lagen (1957:684) om betalningsväsendet under krigsförhållanden (lag). Av riksbankslagen framgår att endast får bedriva eller ta del i sådan verksamhet som enligt lag ankommer på (1 kap. 1 §). Bestämmelserna om ansvar och uppgifter i regeringsformen och i vanlig lag är således tillsammans uttöm- mande i fråga om svensk nationell rätt. Vid sidan av de ovan berörda lagarna finns viss lagstiftning om giltigheten av sedlar och mynt samt några lagar angående beredskapsfrågor (angående de sistnämnda, se avsnitt 10.6). I kapitel 9 berörs vilka krav som unionsrätten ställer och vilka upp- gifter som har till följd av den. En översikt över gällande svensk rätt Regeringsformen innehåller de mest centrala bestämmelserna om rikets statsskick. Genom lagändringar som trädde i kraft den 1 janu- ari 2011 (SFS 2010:1408) gjordes omfattande ändringar i regerings- formen, som också fick en delvis annan disposition . I förarbetena till regeringsformen har det uttalats att endast de be- stämmelser som anger ramarna för den politiska aktiviteten och sam- hällsverksamheten bör ges den särskilda dignitet och det särskilda skydd som förankring i grundlag medför. Politikens inriktning och innehåll bör enligt dessa förarbeten i princip inte slås fast i grundlag (prop. 1973:90 s. 155). I 9 kap. regeringsformen finns bestämmelser om finansmakten, dvs. beslut om skatter och avgifter samt beslut om budgetproposi- tion, riktlinjebeslut m.m. I kapitlet finns även vissa bestämmelser som uttryckligen eller indirekt gäller . Dessa avser valuta- politik, penningpolitik, ställning och ansvarsområden, Riksbanksfullmäktige, beslut om ansvarsfrihet m.m. samt penning- och betalningsväsendet. Vid en jämförelse med främst bestämmelserna i riksbankslagen rör det sig således om ett mindre antal bestämmelser av övergripande karaktär som har tagits in i regeringsformen. Detta förhållande får förstås i ljuset av att regeringsformen ska återge huvuddragen i hur styrs och att den inbördes maktfördel- ningen mellan svenska organ bör framgå av svenska bestämmelser och inte enbart av unionsrätten (prop. 1997/98:40 s. 49 och 50). I 9 kap. 13 § första stycket regeringsformen anges att är rikets centralbank och en myndighet under . De allra flesta andra statliga förvaltningsmyndigheterna lyder under regeringen, vilket framgår av en bestämmelse i 12 kap. 1 § regeringsformen. Av regeringsformen framgår också att har ansvaret för penningpolitiken (9 kap. 13 § första stycket). Den närmare inne- börden av detta uttryck framgår dock inte av lag. I förarbetena till bestämmelsen anförde regeringen att en delegering av penningpoli- tiken till en självständig Riksbank inte ska ske utan att målet för verksamheten är tydligt (samma prop. s. 52). Målet lagfästes därför i riksbankslagen (se avsnitt 10.4.2). Vidare anges i samma stycke att ingen myndighet får bestämma hur ska besluta i frågor som rör penningpolitik. Av för- arbetena till bestämmelsen framgår dock att uttrycket penningpoli- En översikt över gällande svensk rätt tik är avsett att tolkas på så sätt att det omfattar samtliga s.k. ECBS- relaterade uppgifter (samma prop. s. 76, se vidare avsnitt 28.2). Be- stämmelsen brukar benämnas instruktionsförbudet och rör Riksban- kens institutionella oberoende. Bestämmelsen har ett nära samband med en bestämmelse i riksbankslagen om att ledamöter av direktio- nen inte får söka eller ta emot instruktioner när de fullgör penning- politiska uppgifter (3 kap. 2 § nämnda lag). Den sistnämnda bestäm- melsen rör således direktionsledamöternas personliga (individuella) oberoende. har således tillförsäkrats en hög grad av oberoende i fråga om penningpolitiken. Regeringsformen innehåller också en bestämmelse om att endast har rätt att ge ut sedlar och mynt (9 kap. 14 § första meningen). monopol på att ge ut sedlar har gällt . fick ansvar för myntutgivningen (prop. 1985/86:4). hade kungen respektive regeringen haft detta ansvar. Det anges vidare i regeringsformen att bestämmelser om pen- ning- och betalningsväsendet, utöver vad som gäller sedel- och mynt- monopolet, meddelas genom lag (9 kap. 14 § andra meningen). I 8 kap. regeringsformen finns bestämmelser om vilka organ som får meddela föreskrifter av olika slag och formerna för detta. Befog- enheten att meddela föreskrifter brukar benämnas normgivnings- makten. I fråga om kan det särskilt nämnas att får uppdra åt att meddela föreskrifter inom dess ansvars- område enligt 9 kap. regeringsformen och i fråga om dess uppgift att främja ett säkert och effektivt betalningsväsende (8 kap. 13 § första stycket regeringsformen). I likhet med den ovan nämnda bestäm- melsen i 9 kap. 14 § framgår det således indirekt av 8 kap. 13 § första stycket att har ett ansvar för betalningsväsendet. får alltså delegera viss normgivningskompetens till . Så har också skett genom bestämmelser i riksbanks- lagen (1 kap. 2 § fjärde stycket). Eftersom är en myndig- het under sker inte någon s.k. subdelegation av normgiv- ningskompetens via regeringen. Bestämmelserna om valutapolitik i regeringsformen innebär att regeringen har ansvaret för övergripande valutapolitiska frågor och att övriga bestämmelser om valutapolitiken meddelas i lag (9 kap. 12 §). Innebörden av bestämmelsen är att det är regeringen som bl.a. ansvarar för överenskommelser om växelkurssystem (prop. En översikt över gällande svensk rätt s. 86). Regeringen ska således – förenklat uttryckt – välja mellan fast och rörlig växelkurs. För det fall att fast växelkurs väljs, ska reger- ingen också fastställa utformningen av det arrangemang till vilket kronan ska knytas (samma prop. s 57). Det gäller t.ex. om kronan ska knytas till ett multilateralt arrangemang såsom ERM2 eller om ett unilateralt system ska upprättas. I det senare fallet beslutar reger- ingen till vilken valuta, eller vilken korg av valutor, kronan ska knytas. Det är således regeringen som beslutar om t.ex. ska delta i EU:s växelkursmekanism ERM2 (se vidare faktarutan i av- snitt 9.7). deltar inte i detta samarbete. Reger- ingen anförde i konvergensprogram 2017 att en knytning av kronan till euron i ERM2 inte är aktuell (s. 10). Före hade i stället för regeringen ansvaret för övergri- pande valutapolitiska frågor. Att regeringen fick ansvaret för dessa frågor har motiverats med hur ansvarsfördelningen såg ut i övriga medlemsstater i EU innan den tredje etappen av EMU inleddes (samma prop. s. 57). Denna ändring innebär således att svensk rätt i högre grad kom att överensstämma med hur ansvaret för valutapolitiken är fördelat inom EU, dvs. mellan rådet och ECB. Ansvarsfördelningen motiverades också med att det i samband med att självständighet utökades var lämpligt att begränsa dess uppgifter till vad som är nödvändigt för att kunna uppnå målet om prisstabilitet. Före gällde i stället att hade ett generellt ansvar för bl.a. valutapolitiken (9 kap. 12 § första stycket första meningen regeringsformen i dess lydelse före ). Det var således tidigare ansvar att ta ställning till övergripande valutapolitiska frågor, såsom valet mellan flytande och fast växelkurs och valet av den eller de valutor som kronan skulle knytas till vid en fast växelkurs. Bestämmelsen fick sin nuvarande lydelse i samband med den över- syn av riksbankslagstiftningen som gjordes för att anpassa svensk rätt till de krav som följer av åtaganden enligt unionsrätten i fråga om den andra etappen av EMU (prop. 1997/98:40). Riks- banken fick även fortsättningsvis ansvaret för tillämpningen av det beslutade växelkurssystemet, dvs. att fastställa centralkurser och bandbredd samt genomföra eventuella valutainterventioner m.m. ansvar för tillämpningen av valutapolitiken kom även En översikt över gällande svensk rätt till uttryck i riksbankslagen (främst genom nuvarande 7 kap. 1 §) och i den nya lagen om valutapolitik (se även avsnitt 10.5 nedan). Regeringsformen innehåller vissa centrala bestämmelser om riks- dagens arbete, bl.a. vad gäller initiativrätt, beredningskrav och be- slutsformer. I riksdagsordningen finns bestämmelser om arbetsformer och inre organisation. Riksdagsordningen intar en mellan- ställning mellan grundlag och vanlig lag. Dess bestämmelser är upp- delade i huvudbestämmelser och tilläggsbestämmelser. Huvudbe- stämmelserna kan ändras antingen genom ett beslut med kvalificerad majoritet eller i samma ordning som gäller för grundlagsändring. Tilläggsbestämmelserna, som innehåller regler om riksdagsarbetet som är av något mindre betydelse, kan ändras på samma sätt som vanlig lag. I fråga om anges bl.a. att fullmäktige och direktionen får göra framställningar hos om t.ex. lagändringar i frågor som rör kompetens, organisation, personal eller verk- samhetsformer (9 kap. 17 § första stycket riksdagsordningen, jfr 4 kap. 1 § riksbankslagen). Sådana framställningar görs inom ansvars- området för fullmäktige respektive direktionen (tilläggsbestämmel- se 9.17.4 till riksdagsordningen). Vidare anges att val av fullmäktige i görs för valperiod (13 kap. 21 §). I riks- dagsordningen finns även en bestämmelse om vilka krav som gäller för ledamöter av riksbanksfullmäktige (tilläggsbestämmelse 13.21.1) Bestämmelsen har i sak samma innehåll som motsvarande bestäm- melse i riksbankslagen (2 kap. 1 §). Målet för verksamhet ska vara att upprätthålla ett fast penningvärde (1 kap. 2 § andra stycket riksbankslagen). Målet brukar benämnas prisstabilitetsmålet (jfr det unionsrättsliga prisstabilitets- målet som berörs i avsnitt 9.2). Vidare anges att också En översikt över gällande svensk rätt ska främja ett säkert och effektivt betalningsväsende (1 kap. 2 § tredje stycket samma lag). Den nuvarande riksbankslagen tilldelar inte något uttryckligt mandat att verka för finansiell stabilitet. Uttrycket finan- siell stabilitet förekommer över huvud taget inte i riksbankslagen. har dock tilldelats ett antal uppgifter som har samband med den finansiella stabiliteten (se vidare avsnitt 10.4.3). I 6 kap. riksbankslagen finns bestämmelser om arbete med penningpolitiken. Lagen ger dock inte någon närmare vägled- ning för hur detta arbete ska utföras eller vilka aspekter som ska beaktas. I stället anges att ska följa utvecklingen på valuta- och kreditmarknaderna samt vidta erforderliga penningpoli- tiska åtgärder (6 kap. 2 § samma lag). De verktyg som har till sitt förfogande preciseras dock i lagtexten. I penningpolitiskt syfte får enligt 6 kap. 5 § första stycket riksbankslagen 1.bevilja kredit mot betryggande säkerhet och ta emot inlåning 2.köpa, sälja och förmedla värdepapper, valuta samt sådana rättig- heter och skyldigheter som anknyter till sådana tillgångar, och 3.ge ut egna skuldebrev. Vidare får uppställa kassakrav gentemot finansinsti- tut i penningpolitiskt syfte (6 kap. 6 §). penningpolitiska befogenheter behandlas utförligt i kapitel 18 och berörs därför inte närmare här. Penningpolitik behand- las även i kapitlen 14–17 och 19. 10.4.3Att främja ett säkert och effektivt betalningsväsende Enligt den nuvarande riksbankslagen har till uppgift att främja ett säkert och effektivt betalningsväsende. När uppgiften in- fördes lag ansågs den vara en traditionell uppgift för Riks- banken (prop. 1986/87:143 s. 40, se även SOU 1986:22 s. 83). En översikt över gällande svensk rätt När riksbankslagen omarbetades konstate- rade regeringen att uppgiften att främja ett säkert och effektivt betalningsväsende är en grundläggande uppgift för och inte något egentligt mål för verksamheten (prop. 1997/98:40 s. 54). Det är enligt regeringen en uppgift som ska utföras utan att det över- ordnade målet att upprätthålla ett fast penningvärde åsidosätts (samma prop. s. 89). I riksbankslagen tilldelas ett antal specifika befogen- heter som faller under uppgiften att främja ett säkert och effektivt betalningsväsende. De kan delas in i uppgifter som avser betalningar, även med kontanter, och sådana som rör möjlighet att ge likviditetsstöd i en kris. I uppgift att främja ett säkert och effektivt betal- ningsväsende ingår för det första att ansvara för försörjning av sedlar och mynt (5 kap. 3 §). Denna och övriga bestämmelser om kontantförsörjning och kontanthantering behandlas i avsnitt 34.2.1. Det framgår också indirekt av ett bemyndigande i 1 kap. 2 § fjärde stycket samma lag att har ett kontantförsörjningsupp- drag. Som berörs ovan framgår det av regeringsformen att Riks- banken har ensamrätt att ge ut sedlar och mynt (9 kap. 14 §). I riksbankslagen finns det alltså närmare bestämmelser om sedlar och mynt (5 kap.). Det gäller bl.a. utformningen av dem, dess egen- skap av lagliga betalningsmedel, ansvar för landets för- sörjning med sedlar och mynt samt inlösen av sedlar och mynt. Riks- banken har bl.a. möjlighet att i syfte att effektivisera kontant- cirkulationen ge ersättning eller räntefri kredit till t.ex. den som driver uppräkningscentraler och liknande verksamhet för lagring av kontanter (5 kap. 3 § tredje stycket riksbankslagen). För det andra får tillhandahålla system för avveckling av elektroniska betalningar, vilket banken också gör (f.n. i det s.k. RIX-systemet). Detta ska enligt förarbetena ses mot bakgrund av att centralbanker, när det gäller frågor om stabiliteten i betalningssyste- met, historiskt sett har koncentrerat sig på de stora betalningarna eftersom de innebär större påfrestningar på de finansiella aktörerna (prop. 1997/98:164 s. 26). Det är också en grundläggande uppgift för en centralbank (se avsnitt 4.4). Det framgår även indirekt av ett bemyndigande i 1 kap. 2 § fjärde stycket samma lag att driver ett betalningssystem. En översikt över gällande svensk rätt Genom RIX-systemet sker clearing och avveckling av betalningar mellan bl.a. vissa banker. Avvecklingen sker i centralbankspengar, dvs. genom tillgodohavanden eller krediter som deltagarna har i . RIX-systemet är också en plattform för att genomföra penningpolitiska operationer (se avsnitt 21.2). Av riksbankslagen framgår vidare att mot betrygg- ande säkerhet får lämna kredit till de aktörer som är deltagare i RIX-systemet. Syftet med dessa s.k. intradagskrediter är att underlätta betalningsavvecklingen och därmed betalningar och krediter i samhället. Intradagskrediterna bidrar således till att främja ett effektivt betalningsväsende. För det tredje får enligt 6 kap. 8 § riksbankslagen ge företagsspecifikt likviditetsstöd, s.k. nödkrediter. En centralbanks roll vad gäller att ge bl.a. nödkrediter brukar ingå i begreppet sista låneinstans (eng. lender of last resort), vilket syftar på att centralban- ken i en krissituation kan vara den enda kreditgivare som är beredd att ge t.ex. en viss bank ett lån för att banken ska klara sin likviditets- försörjning. Denna funktion, att agera sista låneinstans, är ytterligare en grundläggande uppgift för en centralbank (se avsnitt 4.6). Förslag angående nödkrediter lämnas i kapitel 23. Möjligheten att ge nödkrediter framgår av en bestämmelse i riks- bankslagen enligt vilken , om det finns synnerliga skäl, i likviditetsstödjande syfte och på särskilda villkor, får bevilja kredit eller lämna garanti till sådana bankinstitut och svenska företag som står under tillsyn av . Det är en extraordinär åt- gärd som inte används i den dagliga verksamheten utan enbart för att tillföra likviditet när stabiliteten i det finansiella systemet är hotad (prop. 1986/87:143 s. 44, 45 och 69, prop. 1997/98:40 s. 54 och prop. 1997/98:164 s. 24). Bestämmelsen beskrivs närmare i avsnitt 8.2.5. Likviditetsstöd bör skiljas från åtgärder som vidtas i syfte att åter- kapitalisera t.ex. en bank och som således förbättrar soliditeten (prop. 1997/98:164 s. 28). För att ska kunna fullgöra sin uppgift som sista låne- instans har banken en rätt att få tillgång till de uppgifter som banken anser nödvändiga för att övervaka betalningssystemets stabilitet (6 kap. 9 § första stycket 2 riksbankslagen och prop. 1992/93:135 s. 37). En översikt över gällande svensk rätt Under den senaste finansiella krisen tillhandahöll , liksom flera andra centralbanker, bl.a. extra lånefaciliteter med längre löptider än normalt. Syftet med detta var dels att underlätta bank- ernas finansiering och marknadens funktionssätt, dels att stödja bankernas kreditgivning. Den rättsliga grunden för de åtgärder som vidtog var den bestämmelse i riksbankslagen som anger vilka åtgärder som får vidta i penningpolitiskt syfte. Regeringen hade i förarbeten till riksbankslagen uttalat att det kan uppkomma situationer där en kris i betalningssystemet hotar att riskera målet om ett fast penningvärde och att de penningpolitiska instrumenten naturligtvis bör kunna användas för att avvärja en kris i sådana situationer (prop. 1997/98:40 s. 54). Som framgår ovan har enligt riksbankslagen rätt att ge kredit i flera olika syften. Kreditgivningen fyller flera olika funk- tioner. I Tabell 10.1 nedan anges de olika situationer då får ge kredit eller på annat sätt tillföra likviditet till banker och vissa andra företag. I Tabell 10.2 anges befogenheter vad gäller inlåning och upplåning (frågor om valutapolitik behandlas närmare i avsnitt 10.5). De olika penningpolitiska instrument som har till sitt förfogande, däribland repor, behandlas närmare i kapitel 18. En översikt över gällande svensk rätt Anm. * Att det rör sig om penningpolitiska motparter framgår dock inte av lagtexten. Anm.* Att det rör sig om penningpolitiska motparter framgår dock inte av lagtexten. ** Se avsnitt 30.4. En översikt över gällande svensk rätt 10.4.4Riksbankens befogenheter att begära uppgifter från företag För att ska kunna fullgöra de uppgifter som den har till- delats har rätt att kräva information från vissa finansiella företag. En beskrivning av dessa befogenheter finns i avsnitt 36.1.