sou · H7B32 · 2019-01-25 00:00:00 — 7Uppdrag till och angående bättre dialog mellan och hälso- och sjukvården, regeringsbeslut . dag 180 i rehabiliteringskedjan fortfarande har möjlighet att återgå till sitt arbete men där den medicinska utredningen inte med dagens beviskrav uppfyller kraven för att de ska få bedömningen av arbetsförmågan mot ett normalt förekommande arbete uppskjuten. För att mildra effekterna av att prövningen mot ett normalt förekommande arbete kommer så tidigt som dag 180 bör beviskravet för att skjuta upp prövningen sänkas Som vi tolkar direktiven saknar vi mandat att föreslå helt nya tidsgränser inom rehabiliteringskedjan. Det är alltså inte aktuellt att föreslå att dagens huvudregel att arbetsförmågan efter dag 180 ska prövas mot ett normalt förekommande arbete tas bort. Däremot anser vi oss oförhindrade att föreslå en utvidgning av undantagen från att efter dag 180 pröva den försäkrades arbetsförmåga mot ett normalt förekommande arbete. Tillämpningen av dagens särskilda skäl innebär, som tidigare framhållits, att mycket höga krav ställs för att prövningen av arbetsförmågan mot ett normalt förekommande arbete ska kunna skjutas upp efter dag 180. Detta får till följd att personer som är på väg tillbaka till sitt arbete, men som inte uppfyller de högt ställda kraven för att särskilda skäl ska finnas, tvingas ställa om till annat arbete. Ett sätt att komma till rätta med problemet att sjukskrivna personer vid en alltför tidig tidpunkt får sin arbetsförmåga bedömd mot ett normalt förekommande arbete är att kraven för när man kan skjuta upp en sådan bedömning sänks. Vi föreslår därför att man tar bort dagens särskilda skäl som innebär krav på stor sannolikhet för återgång i arbete hos arbetsgivaren före dag 3668 för att prövningen mot normalt förekommande arbete ska kunna skjutas upp. I stället införs ett krav på att övervägande skäl ska tala för återgång i arbete hos arbetsgivaren före dag 366 för att bedömningen ska skjutas upp. Genom kravet på övervägande skäl upprätthålls huvudregeln att prövningen av arbetsförmågan efter dag 180 ska göras mot ett normalt förekommande arbete som personer som är på väg tillbaka i arbete ges en ökad möjlighet att återgå i arbete hos arbetsgivaren. 2007/08:136 s. 68. Bedömningen av om övervägande skäl finns ska göras utifrån ett flertal faktorer Slutsatsen att övervägande skäl talar för återgång i arbete hos arbetsgivaren är resultatet av en sammanvägd bedömning av ett flertal olika omständigheter. Omständigheter som kan beaktas är prognosen, sjukdomens normala förlopp enligt vetenskap och beprövad erfarenhet samt åtgärder som planerats. Om prognosen anger att den sjukskrivna personen inte kan förväntas återgå i arbete hos arbetsgivaren före dag 366 finns naturligtvis inte övervägande skäl. Om prognosen däremot är något oklar kan övervägande skäl ändå tala för återgång i arbete hos arbetsgivaren om sjukdomens normala förlopp är sådant att återgång bör kunna ske före dag 366 och det planerats åtgärder med det uttalade syftet att den försäkrade ska kunna återgå före dag 366. Bedömningen av sjukdomens normala förlopp bör, i förekommande fall, göras med utgångspunkt i försäkringsmedicinska beslutsstöd. Det bör framhållas att det inte exakt går att ange hur omständigheterna förhåller sig till varandra utan att det rör sig om en sammanvägd bedömning. Bedömningen måste under alla omständigheter vara medicinskt motiverad. Uppgifter från den sjukskrivna eller arbetsgivaren är därför ensamma inte tillräckliga för att man ska kunna dra slutsatsen att övervägande skäl finns. Vid de avstämningsmöten som har när den enskilde varit sjukskriven deltar ofta berörda parter varför det som framkommit vid dessa möten ofta utgör ett gott underlag för bedömningen av om övervägande skäl talar för återgång i arbetet.9 Är arbetsgivaren med på avstämningsmötet men inte läkaren bör det som framkommit vid avstämningsmötet stämmas av med läkaren för bedömning. Det bör poängteras att bedömningen av om övervägande skäl talar för återgång till arbete ytterst är en försäkringsjuridisk bedömning som görs av . Enligt vägledning kan en planerad operation innebära att särskilda skäl finns för att skjuta upp prövningen av arbetsförmågan mot ett normalt förekommande arbete men det krävs då att man utifrån vetenskap och beprövad erfarenhet kan säga 9Se även resonemang om informationsinhämtning inför dag 181 i (2015), s. 244. att operationen med hög grad av sannolikhet kommer återställa arbetsförmågan.10 Det lägre beviskravet övervägande skäl innebär att ytterligare medicinsk utredning eller eventuella operationer normalt inte behöver avvaktas och att en läkare tidigare i sjukfallet kan uttala sig om möjligheten till återgång i arbete. Detta i sin tur innebär att möjligheten att uppfylla kraven för att kunna skjuta upp bedömningen av arbetsförmågan mot ett normalt förekommande arbete i normalfallet inte görs beroende av tillgången på specialistvård. Övervägande skäl för återgång i arbete hos arbetsgivaren innebär en konkret förändring i förhållande till dagens särskilda skäl Dagens krav på stor sannolikhet för återgång i arbete innebär att den som lider av en diffus diagnos inte uppfyller beviskravet och att därför särskilda skäl för att skjuta upp bedömningen mot ett normalt förekommande arbete inte finns.11 Redan vid remissbehandlingen av förslaget till rehabiliteringskedjans bestämmelser framfördes invändningar mot att diffusa diagnoser skulle undantas från de särskilda skälen. Vad som egentligen avses med diffusa diagnoser har inte klarlagts i praxis men sannolikt avses olika former av symtomdiagnoser där diagnosen ställs utifrån patientens beskrivning av sina symtom. En konsekvens av att diffusa diagnoser inte godkänns som särskilda skäl är att många personer med psykiska besvär inte får bedömningen av arbetsförmågan mot ett normalt förekommande arbete uppskjuten trots att den medicinska utredningen ger stöd för att den försäkrade kan återgå före dag 366.12 Detsamma gäller de personer där det finns en samsjuklighet. Något hinder för att övervägande skäl kan tala för återgång i arbete även när den försäkrade har en diffus diagnos eller lider av samsjuklighet finns inte. Det avgörande är om man utifrån prognos, sjukdomens normala förlopp enligt vetenskap och beprövad erfarenhet samt planerade åtgärder kan dra slutsatsen att övervägande skäl finns. 10Försäkringskassan (2015), s. 98. 2007/08:136 s. 69. 12Jfr ISF 2014:22 s. 76. En annan konkret skillnad mot dagens särskilda skäl är att det inte krävs en sådan tidplan för återgång i arbete som nämns i förarbetena till rehabiliteringskedjan.13 gäller dock att arbetsgivaren är skyldig att upprätta en plan för återgång i arbete om sjukfallet kan antas bli längre än 60 dagar.14 Precis som med avstämningsmötena kan det i denna plan finnas information som tillsammans med den medicinska utredningen kan ligga till grund för bedömning av om övervägande skäl talar för återgång i arbete hos arbetsgivaren före dag 366.15 Något krav att planen ska ingå i underlaget finns dock inte. Det krävs att den försäkrade återgår i arbete i samma utsträckning som hen arbetade i före sjukfallet En särskild fråga är om det ska räcka för att skjuta upp prövningen mot ett normalt förekommande arbete att övervägande skäl talar för att en person före dag 366 kommer kunna återgå till någon del i arbete hos arbetsgivaren; exempelvis att en person som är helt sjukskriven från ett heltidsarbete kan komma tillbaka till det tidigare arbetet på deltid. Enligt det nuvarande regelverket finns inte särskilda skäl för att skjuta upp prövningen mot ett normalt förekommande arbete om den sjukskrivna med stor sannolikhet kommer att återgå i arbete före dag 366 men i en lägre tjänstgöringsgrad än den före sjukfallet. Däremot kan särskilda skäl finnas även om den försäkrade återgår i deltid men successivt trappar upp sitt arbetsutbud så att det före dag 366 är detsamma som det var innan hen blev sjukskriven.16 Vi har övervägt om det skulle vara tillräckligt för att skjuta upp prövningen mot ett normalt förekommande arbete att övervägande skäl talar för att den försäkrade till någon del kan återgå i arbete hos arbetsgivaren före dag 366. Vi har kommit fram till att en sådan ordning skulle kunna motverka drivkraften hos den försäkrade att lämna ett arbete som hen av olika anledningar inte klarar att arbeta heltid i. Inslaget av yrkesförsäkring i sjukförsäkringen skulle alltså förstärkas. Vi anser därför att det ska krävas att övervägande skäl talar 2007/08:136, s. 69. 1430 kap. 6 § SFB (SFS 2017:1306). 15Försäkringskassan (2015), s. 151. 2007/08:136 s. 69. för att den försäkrade kan återgå i samma arbetsutbud som hen hade före sjukskrivningen för att det ska vara möjligt att efter dag 180 skjuta upp prövningen mot ett normalt förekommande arbete. Den som redan vid dag 180 inte kan förväntas återgå till arbete förrän efter dag 365 ska bedömas på samma sätt som den som bedöms efter dag 365 framgår det vid dag 180 av den medicinska utredningen att övervägande skäl inte talar för att den sjukskrivna kommer att återgå i arbete senast dag 365 men att hen möjligen kommer göra det efter dag 365. Då krävs redan från och med dag 181 att hög grad av sannolikhet föreligger för återgång i arbete hos arbetsgivaren före dag 731 för att prövningen mot ett normalt förekommande arbete ska skjutas upp från och med dag 181. I nästa avsnitt redovisas våra överväganden kring kravet på hög grad av sannolikhet för återgång i arbete. 9.3Gör det möjligt att skjuta upp prövningen mot ett normalt förekommande arbete efter dag 365 Om det finns hög grad av sannolikhet för återgång i arbete efter dag 365 ska prövningen av arbetsförmågan göras mot arbete hos arbetsgivaren. Det är dock bara möjligt att göra en sådan prövning till och med den tidpunkt då den försäkrade har haft nedsatt arbetsförmåga . Dagens regelverk tillåter i de flesta fall inte att en person även fortsättningsvis bedöms mot arbete hos arbetsgivaren trots att hen kan gå tillbaka till arbetet efter dag 365 Vi har i avsnitt 8.3. beskrivit problemet att särskilda skäl inte är tillämpligt efter dag 365 och att begreppet oskäligt inte kompenserar det. Två situationer kan illustrera detta. I den ena situationen har en person haft nedsatt arbetsförmåga och kan med stor sannolikhet återgå till arbete hos arbetsgivaren . Det gör att prövningen mot ett normalt förekommande arbete kan skjutas upp och att den sjukskrivna personen prövas mot arbete hos arbetsgivaren vilket ofta resulterar i att sjukpenning beviljas. I den andra situationen har en person med samma sannolikhet att återgå till arbete hos arbetsgivaren haft nedsatt arbetsförmåga . Dennes arbetsförmåga prövas då, om sjukdomen inte är att betrakta som allvarlig, mot ett normalt förekommande arbete vilket i de flesta fall leder till att sjukpenning nekas. För en utomstående skulle det kunna uppfattas som orimligt att dessa personer behandlas olika trots att de har samma möjligheter att återgå till arbete hos arbetsgivaren. Det kan även ifrågasättas om nuvarande tillämpning av begreppen särskilda skäl och oskäligt är samhällsekonomiskt försvarlig. I många branscher råder stor brist på arbetskraft. I vissa branscher, t.ex. vård- och omsorgsbranscherna, förväntas bristen på arbetskraft att öka inom de närmaste åren.17 Det är tveksamt rent samhällsekonomiskt med ett regelverk som innebär att personer, som är utbildade för en viss uppgift och verkar i en bransch med stor brist på arbetskraft, tvingas att anmäla sig hos Arbetsförmedlingen trots att de förväntas kunna återgå till sitt arbete. Det bör finnas en bortre gräns för hur länge man ska kunna få sin arbetsförmåga bedömd mot arbete hos arbetsgivaren Vi har övervägt om det ska vara möjligt att utan tidsbegränsning få sin arbetsförmåga bedömd mot arbete hos arbetsgivaren om vissa förutsättningar är uppfyllda. Det finns argument både mot en tidsbegränsning och för en tidsbegränsning. Mot en tidsbegränsning talar att rehabiliteringskedjan innehåller olika tidsgränser och att ytterligare en tidsgräns skulle göra systemet svårare att överblicka. Dessutom skulle man kunna hävda att det vore ologiskt att ha en bortre gräns för när man kan bedöma en persons arbetsförmåga mot arbete hos arbetsgivaren när det inte längre finns någon bortre tidsgräns för hur länge man kan få sjukpenning. 17Arbetsförmedlingen (2018), s. 19. Det finns dock flera argument som talar för att det ska finnas en tidsbegränsning för hur länge en försäkrad kan få sin arbetsförmåga bedömd mot arbete hos arbetsgivaren. Utan en bortre tidsgräns finns risken att vissa personer fastnar i sjukförsäkringen för mycket . Det främsta skälet är dock principiellt. Utan en tidsbegränsning får sjukförsäkringen ett alltför starkt inslag av yrkesförsäkring. Det är också svårt att upprätthålla en huvudregel som säger att arbetsförmågan ska prövas mot ett normalt förekommande arbete vid längre tids sjukskrivningar om det finns ett undantag utan tidsbegränsningar. Dessutom bör regelverket enligt vår mening vara utformat så att det speglar en avvägning mellan risken att stanna kvar i sjukförsäkringen och möjligheten att komma tillbaka till sitt arbete (jfr avsnitt 4.2). Om regelverket medger obegränsade prövningar av arbetsförmågan mot arbete hos arbetsgivaren speglar det inte denna avvägning. Vi anser att argumenten för en tidsbegränsning är av så principiell natur att de väger tyngre än skälen emot en tidsbegränsning. Frågan är då hur länge det maximalt ska vara möjligt att få arbetsförmågan bedömd mot arbete hos arbetsgivaren. Den bortre tidsgränsen bör bestämmas Vi har vid bedömningen av tidsgränsen utgått från statistik som visar att de allra flesta personer har lämnat sjukförsäkringen . De personer som finns kvar i sjukförsäkringen är personer som sannolikt borde ha sjukersättning i stället för sjukpenning.18 Man kan därför anta att de allra flesta som har en möjlighet att återgå till arbete hos arbetsgivaren gör det . Med denna utgångspunkt bör tidsgränsen bestämmas till , det vill säga . Det bör vara möjligt att efter dag 365 prövas mot arbete hos arbetsgivaren om hög grad sannolikhet talar för en återgång i arbetet Vi är väl medvetna om att en utvidgning av möjligheten att efter dag 365 prövas mot arbete hos arbetsgivaren kan innebära en risk för att vissa grupper stannar i sjukförsäkringen i stället för att utnyttja sin arbetsförmåga i ett annat arbete. 18Försäkringskassan (2017b). visar att risken är stor att den som varit sjukskriven blir kvar i sjukförsäkringen.19 För att minimera denna risk, och för att sjukförsäkringen även ska vara en sjukförsäkring och inte en yrkesförsäkring, är det viktigt att lagstiftningen är mycket tydlig med att det ställs höga krav för att en prövning av arbetsförmågan ska kunna göras mot arbete hos arbetsgivaren efter dag 365. De krav som gäller efter dag 180 bör gälla efter dag 365 I förarbetena till rehabiliteringskedjan angavs att det krävdes stor sannolikhet för återgång före dag 366 för att det skulle finnas särskilda skäl att skjuta upp bedömningen av arbetsförmågan mot ett normalt förekommande arbete.20 Någon avgörande betydelseskillnad mellan stor sannolikhet och det föreslagna begreppet hög grad av sannolikhet finns inte. För att förtydliga att det rör sig om en ny lagstiftning har dock begreppet hög grad av sannolikhet valts. De krav som ställs upp för att skjuta upp prövningen mot ett normalt förekommande arbete från och med dag 181 bör enligt vårt förslag gälla för att skjuta upp prövningen från och med dag 366. Det ska finnas en välgrundad anledning att anta att en återgång ska kunna ske efter dag 365 och det krävs en tidsplan för när så kan ske. Prognosen måste vara tydlig för kravet på hög grad av sannolikhet för återgång i arbete ska vara uppfyllt. Däremot finns inte, som tidigare, något hinder för att hög grad av sannolikhet för återgång i arbete hos arbetsgivaren kan finnas när den försäkrade har en diffus diagnos (jfr avsnitt 9.2.1). 19Försäkringskassan (2017c). 2007/08:136 s. 68. 9.4Bedömningen av arbetsförmågan hos försäkrade som är nära pensionsåldern Dagens regelverk får i vissa fall orimliga konsekvenser för sjukskrivna personer som är nära pensionsåldern De genomgångna domarna visar att kammarrätterna i flera fall prövat sjukskrivna personers arbetsförmåga mot ett normalt förekommande arbete trots att personerna varit nära pensionsåldern och på grund av sin utbildningsbakgrund inte kunnat ställa om till annat arbete utan att först genomgå någon typ av omskolning. Inte i något fall har det ansetts oskäligt att pröva dessa personer mot ett normalt förekommande arbete. I vissa av fallen kan man anta att en omskolning skulle ta än vad som återstår av arbetslivet. En sådan ordning kan, enligt vår mening, inte anses vara rimlig. Möjligheten att för vissa äldre beakta annat än strikt medicinska faktorer togs bort utan någon närmare analys Fram till att rehabiliteringskedjan infördes, var det möjligt att vid bedömningen av arbetsförmågan i förhållande till ett normalt förekommande arbete i vissa fall ta hänsyn till den försäkrades ålder, bosättningsförhållanden, utbildning, tidigare verksamhet och andra liknande förhållanden. I praktiken innebar bestämmelsen att utrymmet för att beakta andra faktorer än strikt medicinska var mycket begränsat om den försäkrade var yngre än 60 år.21 gäller att endast medicinska faktorer kan beaktas vid bedömningen av om en person kan försörja sig genom ett normalt förekommande arbete. Att möjligheten att beakta andra faktorer än de strikt medicinska togs bort motiverades med att det nya begreppet förvärvsarbete på den reguljära arbetsmarknaden innebar att arbetsförmågan skulle prövas mot varje typ av arbete och att det räckte att den enskilde kunde utföra något sådant arbete för att arbetsförmågan inte skulle anses vara nedsatt.22 Någon närmare analys om vilka effekter det skulle få att det inte längre blev möjligt 21Riksförsäkringsverket, RFV (2002). 2007/08:136, s. 67. att beakta andra än strikt medicinska faktorer vid bedömningen av arbetsförmågan gjordes inte i propositionen till rehabiliteringskedjan. Inte heller gjordes en sådan analys i den departementspromemoria som låg till grund för propositionen om rehabiliteringskedjan.23 Det bör framhållas att det fanns planer att ta bort möjligheten att i viss utsträckning ta individuella hänsyn när man bedömde rätten till ersättning efter rehabilitering. I en utredning avstyrktes detta eftersom en försäkring utan individuella hänsyn inte ansågs vara en socialförsäkring.24 Bara medicinska faktorer bör som huvudregel beaktas vid bedömningen av arbetsförmågan Ett argument för att inte beakta annat än medicinska faktorer vid bedömningen av arbetsförmågan är att sjukförsäkringen ska renodlas medicinskt och att sjukförsäkring och arbetslöshetsförsäkring ska hållas åtskilda. Den som har svårt att få ett arbete bör hänvisas till Arbetsförmedlingen och de arbetsmarknadspolitiska åtgärder som denna förfogar över medan endast de personer som på grund av sjukdom saknar arbetsförmåga ska hänvisas till sjukförsäkringen. Detta argument har framförts . Principen att skilja mellan å ena sidan sjukdom och sjukförsäkring och å andra sidan arbetsmarknadsmässiga problem och arbetslöshetsförsäkring är i grunden klok. En sjukförsäkring som hanterar problem som ytterst inte beror på sjukdom är inte längre någon sjukförsäkring. Förtroendet för försäkringen kan skadas hos alla dem som bidrar till den om den används som en arbetsmarknadspolitisk åtgärd. Den som kan ställa om till annat arbete i stället för att vara sjukskriven långa perioder bör av regelverket uppmuntras till omställning. Det måste finnas undantag från att bedömningen av arbetsförmågan är strikt medicinsk Den medicinska renodlingen av sjukförsäkringen kan dock, enligt vår mening, inte ges fullt genomslag, helt utan undantag. Regelverk med stor betydelse för enskildas liv är ofta beroende av undantag för 24SOU 1995:149, s. 232. att regelverkets legitimitet ska kunna upprätthållas. Och legitimiteten hos ett regelverk förutsätter att det upplevs som rimligt av en utomstående. Det kan ifrågasättas om det är rimligt med ett regelverk som ställer krav på omställning hos försäkrade när omställningen kan antas ta än vad som återstår av den försäkrades arbetsliv. Frågan om möjligheten att vid bedömningen av arbetsförmågan hos äldre personer ta hänsyn till andra faktorer än strikt medicinska är dock komplex utifrån att man talar om att höja pensionsåldern eftersom medellivslängden ökar. Det finns flera bestämmelser i socialförsäkringsbalken som utgår från att arbetslivet avslutas när den försäkrade fyllt 65 år.25 Det är lämpligt att det tas ett gemensamt grepp om frågan hur långt ett arbetsliv ska antas vara när man bedömer rätten till ersättning från socialförsäkringen. Frågan om bedömningen av arbetsförmågan hos personer nära pensionsåldern behöver därför utredas i ett annat sammanhang än denna utredning. 25 Jfr exempelvis 33 kap. 16 § SFB (sjukersättning) och 50 kap. 4 § SFB (handikappersättning). I detta kapitel redovisas konsekvenserna av utredningens förslag. Vi ska i enlighet med 14–15 §§ kommittéförordningen (1998:1474) redogöra för konsekvenserna om förslagen påverkar kostnader eller intäkter för staten, kommuner, landsting eller andra enskilda. I den del vi föreslår kostnadsökningar eller intäktsminskningar för stat, kommun eller landsting ska vi också föreslå finansiering. 10.1.1Inflödet i sjukförsäkringen ökar inte Våra förslag innebär ingen ändring av reglerna för den grundläggande rätten till sjukpenning, det vill säga att arbetsförmågan ska vara nedsatt med minst en fjärdedel på grund av sjukdom. Detta medför att förslagen inte kommer att innebära ett ökat inflöde i sjukförsäkringen. Vi föreslår inte heller någon ändring i rehabiliteringskedjans regelverk fram till och med dag 180. 10.1.2Fler blir kvar längre… Däremot innebär våra förslag att fler personer än kan komma att få sjukpenning efter dag 180 och 365. Vi utökar möjligheten att skjuta upp bedömningen av arbetsförmågan gentemot ett normalt förekommande arbete för att i stället fortsätta att bedöma arbetsförmågan mot arbete hos arbetsgivaren efter dag 180 och dag 365. 10.1.3…men bortre tidsgräns begränsar antalet Förslaget att skapa en bortre tidsgräns för hur länge man efter dag 365 kan pröva en försäkrads arbetsförmåga gentemot arbete hos arbetsgivaren syftar till att klarlägga att den som inte har arbetsförmåga i arbete hos arbetsgivaren kommer att behöva ställa om när det är klarlagt att den sjukskrivna personen inte kan komma tillbaka. I många fall kommer detta klarläggande tidigt i sjukskrivningsprocessen, med sjukdomar och skador som omöjliggör fortsatt arbete hos arbetsgivaren. Både och Inspektionen för socialförsäkringen har i rapporter visat att rehabiliteringskedjan har effekt på återgång i arbete inom ett år.1 visar också att de allra flesta sjukfall avslutas . Många av de sjukfall som blir längre än kan bland annat förklaras av den skillnad i arbetsmarknadsbegrepp som finns för bedömning av rätt till sjukpenning och rätt till sjukersättning.2 Våra förslag kommer inte att påverka deras situation. Om fler får ersättning längre i sjukförsäkringen ökar statens kostnader för sjukpenning. De två förslag som vi presenterar kommer initialt att leda till ökade kostnader. Eftersom uträkningarna baseras på antaganden är förslagen svåra att kostnadsberäkna. Beräkningarna ska därför tolkas med försiktighet. För att inledningsvis kunna bilda oss en uppfattning om hur många som skulle kunna komma att omfattas av förslagen, utgår vi ifrån dem som får avslag i pågående ärenden och som passerat dag 180 i rehabiliteringskedjan. Vi utgår från att de ändringar vi föreslår skulle ge samtliga som fått avslag möjlighet att få sjukpenning. var den siffran 6 010 individer. Siffran ska jämföras med de 70 827 individer som passerade dag 180 . Om alla skulle beviljas skulle det innebära en ökning .