sou · H7B332 · 2019-06-12 00:00:00 — Utöver denna typ av material och tjänster förekommer också att människor hetsas att begå självmord på diskussionsforum och i sociala medier.65 63SOU 2016:7 s. 131 ff. 64Brå (2015) Polisanmälda hot och kränkningar mot enskilda personer via internet. Rapport 2015:6 s. 62 f. 65Information från organisationerna Mind och Suicide Zero. 5 Vad säger de som drabbats? 5.1Barn som upplevt våld i familjen 5.1.1Vem skyddar mig från våld? gav ut rapporten skyddar mig från våld? som bygger på barns egna berättelser om upplevelser av våld. Det rör sig både om våld som riktats direkt mot barnet och våld mot när- stående som barnet bevittnat. En 17-årig flicka berättar om sin pappas våld mot hennes mamma. Pappan var alkoholist, men närvarande och kärleksfull under sina nyktra perioder. När han var full blev han våldsam. Flickan beskriver hur hon trodde att bråk betydde att man slogs, att det var så man fick sin vilja igenom. Hon tog själv till sig sin pappas våld och slog sin mamma. En 11-årig flicka beskriver hur hon har flyttat runt i halva sitt liv p.g.a. pappans våld mot mamman. Första gången de flyttade kom polisen mitt och hon hade ingen aning om vad som hände, vilket var skrämmande. Hon var rädd att pappan skulle komma och ta dem när de hade flyttat, för då skulle hon aldrig få träffa sin mamma igen. Hon var tvungen att lämna alla sina vänner utan att säga hej då, och kan hon inte kontakta dem. Trots att hennes mamma säger att det inte är farligt där de bor , känns det som att det är farligt. Hon får en konstig känsla, som att något dåligt ska hända. Hon har flyttat runt och fått byta skola så . Hennes dröm är att bara hitta ett hus och få leva ett vanligt liv. En 10-årig pojke berättar att han inte ville vara där när hans mamma blev slagen av hans pappa. Han var instängd och om han skulle gå ut kanske han skulle bli slagen själv. Han berättade inte för någon vad som hade hänt innan de kom till ett barn- och mammor-hus. Då fick han prata med (som var familjebehandlare på ) om hur det kändes för honom när mamma blev slagen och han fick Vad säger de som drabbats? Innan kunde han inte prata. Han behövde prata för han kunde inte låta det vara. Och han försökte ju stoppa det, men det gick inte, ingen lyssnade. När han berättade och fick slå på stolen med ett svärd var det läskigt, för det kom illusioner. Det kunde vara häxor som ville döda honom, och det var som på riktigt. Sedan vet han inte vad som hände, det slutade bara. En 8-årig flicka vittnar om hur det kändes när hennes pappa bråk- ade med hennes mamma. Hon beskriver att hon var rädd och att hon blev orolig av svordomar och att man slåss. Hon blev lite arg och lite ledsen på sin pappa och sprang till sitt rum. Hon grät tyst för att hon inte ville att de skulle höra. Om hon hade ramlat och slagit sig skulle hon ha gråtit högt så det hördes, men när man ser bråk vill man inte att de ska se att man gråter. Om hon var vuxen skulle hon säga ifrån, att så här får man inte göra. Barn kanske knuffas lite, men vuxna kan använda mycket våld. Vuxna borde ju veta hur man ska göra tycker hon, men i stället gör de något konstigt och dumt. Man ska göra det tryggt för barn. 5.1.2Utredningen om stärkt barnrättsperspektiv i skyddade boenden Utredningen om stärkt barnrättsperspektiv i skyddat boende lade fram sitt betänkande i början av år 2018.1 Under arbetet genomförde utredningen samtal med 20 barn och unga som hade erfarenhet av att vistas i skyddat boende. Flera vittnade om att vuxna i deras omgiv- ning inte förstod att något inte stod rätt till hemma: Man tror kanske att barn som lever i våld ska vara i missbruksmiljöer, och när barnet inte sköter skolan. Men det kan finnas en våldsam pappa även i perfekta miljöer. Ingen anade något, förklarar en flicka. I skolan försökte jag hålla uppe en fasad för att skydda mamma. Jag kom också med blå- märken, men ingen frågade. Han var kampsportare och visste hur han skulle slå så det inte syntes. Det saknas en så stor kunskap om detta i skolan, där borde man ha mer ansvar. Jag bytte skola , för att jag skolkade så mycket. Jag har börjat skolan tolv gånger från fyran till nian, berättar en annan flicka. Många barn lever med våld : Min pappa var vålds- man, det började när jag var , det var våld, jättejobbigt. Vad säger de som drabbats? Han fick fängelse när jag var . Mamma hade träffat ny kille, och pappa blev helt galen, då ringde mamma till polisen. Han hade då suttit inne , fick komma ut tidigare från fängelset. Då fick vi också skyddad identitet, berättar en flicka. Den enda gång jag verkligen kände mig tacksam för min pappa var när han höll i mitt långa, mörka hår när jag hängde över toaletten och kräktes för att jag var så otroligt rädd för honom, berättar en annan flicka, som redan som 4-åring brukade höra sin mammas skrik och gråt. Flera barn berättar att de varit rädda att deras mamma ska skadas allvarligt, eller t.o.m. dödas: Jag hade mardrömmar om att mamma hade blivit mördad. Jag kände sådant ansvar, berättar en flicka. Att barnen tar ansvar för sin förälder kan bl.a. ta sig uttryck i att de håller sig vakna : Om jag släcker lampan så kan mamma vara död . 5.1.3Barnombudsmannens samtal med barn Inter- vjuer hade genomförts med 34 barn som på olika sätt levt med våld och sexuella övergrepp i familjen. Många av barnen vittnar om att de på olika sätt har försökt signalera till omvärlden att något inte står rätt till hemma, men att det är väldigt svårt att få gehör. Jag försökte som barn signalera och bete mig för att folk skulle förstå att det inte var okej. Jag trodde att det första man gjorde då skulle vara att ifrågasätta hemmiljön, men det gjorde man tydligen inte. Däremot har jag inte sagt att jag behöver hjälp, utan jag har haft ett utåtagerande beteende där de har misstolkat det helt och hållet. Bland annat trodde de att jag hade koncentrationssvårigheter, vilket jag inte hade. I hög- stadiet märktes det extremt mycket, men det var ingen som frågade någonting, berättar en flicka. Att inte bli hörd kan leda till att man tar till mer kraftfulla metoder: Jag överdoserade tabletter två gånger. Det är ju ganska starka signaler i min värld. […] Jag var jätteuppkäftig mot min lärare. […] Jag visste att det var dåligt. så kunde inte jag låta bli, för jag ville bli sedd. Jag bråkade jättemycket. Jag gjorde dumma . Men återigen, allt för att få uppmärksamhet. Däremot när jag blev äldre, då blev det så att jag började rikta allting mot mig Vad säger de som drabbats? Jag började dra mig ifrån alla mina klasskompisar. Jag var jätte- jätteensam ute på rasterna, i klassrummen, och sen blev det bara värre, det var då jag började skära mig, berättar en annan flicka. Flera av barnen har berättat att de först i sina möten med Polisen kände att de blev tagna på allvar. Det gäller såväl barn som bevittnat våld som barn som själva varit utsatta. Polisen som tog emot mig och min mamma var alldeles underbar. Hon kom ner direkt, presenterade sig och var lugn och vänlig. Stabil, precis vad jag behövde, berättar en flicka. Jag blev tagen på allvar, vilket var en av de största rädslorna jag hade, berättar en annan flicka. Ytterligare en annan flicka säger: De hade frågor som fick en att kunna koppla samman. Så jag fick alla bitar att falla på plats, inifrån liksom. Andra har inte samma positiva upp- levelser: Sedan var jag tvungen att gå in i det där rummet med en videokamera i ansiktet, jag känner inte ens personen jag ska prata med, vihar aldrig träffats förut över huvud taget. Ja då ska de bara hitta ett mysigt rum där med två fåtöljer och massa gosedjur, det här ska vara mysigt och tryggt. Men det var inte tryggt för mig när jag aldrig har träffat personen innan. […] Så fick man en och en macka, ja nu ska vi ha så trevligt liksom. Nej, det var inte alls trevligt faktiskt, tyckte jag. Även andra har vittnat om att förhörssituationen har varit obe- haglig: Det tog så mycket av mig att sitta där och anmäla min pappa, och sen sitter hon och trycker ner mig. Jag tog så himla illa upp av det. Barnen berättar också om det stora behov de har av att få infor- mation om vad som händer, i synnerhet när utredningar läggs ner. En bra sak var att en av poliserna kom hem när det lades ner, och sa att hon tyckte att det var fel och att hon trodde på det jag berättat, berättar en pojke som själv utsatts för våld. Det var väldigt bra att alla var med och de förklarade väldigt tydligt vad det innebar. Att det inte var jag som inte var trovärdig utan att det var just att det fanns ingen bevis- fråga. […] Det handlar om att jag måste ha tydligare minnen, för att just nu så var det så pass outvecklat, säger en flicka. har också gett ut rapporten (2012), som återger samtal med barn som lever med skyddade personupp- gifter. Barnen och ungdomarna uppgav att de tänker ofta på den eller dem som orsakat att de nu måste leva med skyddade personuppgifter. känner de en frustration över att förövaren kanske inte har fått något straff eller att han eller hon lever ett normalt liv, medan de själva har fått flytta långt ifrån sin hemort och sitt sociala sam- manhang. Det känns ju inte helt rimligt. […] Om man har skyddat, Vad säger de som drabbats? då lever man ju själv med rädsla liksom. Och det den andra personen får utstå det är ju nästan ingenting då, resonerar en flicka. Det var vanligt att ha tvingats flytta långt bort från sin tidigare hemort för att komma undan den eller dem som hotar dem. I syn- nerhet kan rädslan vara stark och känslan av otrygghet kan finnas kvar efter att man börjat ett nytt liv någon annanstans. En av orsakerna är att man inte litar på det skydd man har. Man går bara runt och kollar på folk. Är detta han, är detta han, är detta han? så höll jag mig borta från alla ställen där det fanns människor. Och körde det en bil bredvid mig så kollade jag in i bilen, vem finns där och sånt, berättar en pojke. Att leva med skyddade personuppgifter kan också betyda att man måste avstå från att delta i sådant som är självklart för andra barn och ungdomar. Jag har aldrig fått gå på lägerskola. Jag har aldrig fått sova hos en kompis, uppger en flicka. 5.1.4Röster från kvinno- och tjejjouren kvinno- och tjejjour tar emot mammor tillsammans med barn i alla åldrar. tog man emot 97 barn i skyddat boende. I skriften Min röst har sammanställt berättelser från sju av de barn som har vistats i deras skyddade boende. , , berättar att hennes pappa slog hennes mamma. Hon får egentligen inte prata om det, för det är hemligt. Men hon kan säga en liten bit. De ville inte att hon skulle veta om det, men när poliserna kom så berättade hennes mamma. Hon blev rädd när polis- erna kom. Det är en lång historia som hon inte kan säga mer om, men hennes pappa är knäpp. Han äter något ur en rund grej, som luktar blä, sen blir han galen. Det är med i hennes drömmar. Han slåss då. Det är inte bra. Men vilken tur att det finns en kvinnojour, tycker . , , berättar att hon och hennes mamma och bror flyt- tade till för att de var tvungna att lämna allt. De bodde på . Hon var ledsen för att hon lämnade precis allt; hemmet, kompisarna, bästa kompisen, skolan och hennes dator. Hennes pappa slog hennes mamma och att hon gick emellan en gång. Hon sade sluta. Då slog han henne i stället. Han kunde sitta på stolen och bara bli arg av sig själv. Vad säger de som drabbats? , , säger att det var konstigt att flytta så där plötsligt som de gjorde. Hennes mamma berättade inte så mycket innan, men hon undrade ju varför hennes mamma blev så ledsen och pratade med hennes storasyster i smyg . När de hade flyttat ringde släktingarna och undrade var de var, så då fick de stänga av telefonerna för att de inte skulle hitta dem. Hon mår ganska bra, men måste tänka på att inte säga var hon bor och så. Hon kan bli ledsen och orolig. Hon har ju alias i skolan nu och när de ropar reagerar hon inte alltid så att de måste ropa tills hon förstår. Det är ju läskigt, allt var läskigt från början när hon började. 5.1.5Utredningens möte med våldsutsatta och personer som levt med våld i familjen Utredningen har inom ramen för arbetet, i samarbete med organisa- tionen Se Barnen, hållit en hearing med kvinnor som på olika sätt levt med våld i familjen. Nedan följer deras berättelser. Namnen har ändrats med hänsyn till dessa och andra personers säkerhet. Ericas f.d. styvpappa utsatte hennes mamma för fysiskt och psykiskt våld och för att se, höra och känna till våldet. Våldet, hoten och kontrollen pågick från att var till hon var . Det började med ett kontrollbehov. Han tittade mycket på telefonen och vilka nummer som hade ringts. Mamma och jag fick inte duscha åt gången. Man fick absolut inte vara sen hem, då fick man ingen mat. Jag fick utegångsförbud om jag glömde att stänga köksluckorna. Vi fick inte äta i vardagsrummet. Jag visste att han var kapabel till hemska saker. I början backade han när jag gick emellan, men blev han bara mer våldsam och aggressiv när jag gjorde så. Han gick också på mig. Det blev värre och värre när han insåg att han höll på att förlora mamma. Jag var aggressiv och agerade ut i skolan. Jag försökte göra min röst hörd. Jag ville aldrig vara hemma, men det är svårt att fly från sitt enda hem. Det var som en krigszon. vågar man inte säga något Vad säger de som drabbats? till andra heller, för om han får reda på det kanske man inte överlever. Jag tror inte att skolan visste så mycket. Min relation till mamma fanns inte. Vi kunde bara prata när han sov eller var borta. Hon orkade inte vara en mamma och säga ifrån. Det var bara hans röst som hördes, hon hade ingen röst kvar. När vi hade bott på kvinnojouren och rättegången hade varit skulle hon för- söka bli en mamma igen, men det gick ju inte. Jag gjorde exakt som jag ville. Det var nog den jobbigaste tiden. Det är svårt att försöka komma tillbaka till en relation som inte har funnits på så . Jag hade svårt att berätta i skolan om hur det var hemma, men de hade nog kunnat lirka fram det om de hade ställt frågor. T.ex. ”Äter ni middag tillsammans?”, då hade jag svarat att jag inte får någon mat . Eller ”När går du och lägger dig?”, då hade de nog börjat fundera om jag svarade att jag måste gå och lägga mig . De måste fråga på ett barnsligt sätt, för man kan inte bara berätta rakt upp och ner. Jag bär på mycket hat och är väldigt arg. Jag lider av panikångest och depressioner. Jag är otroligt rädd att det ska hända mig också. Jag vet inte vad som är normalt. är mamma till och har blivit utsatt för fysiskt och psykiskt våld av sin före detta sambo. Våldet, hoten och kontrollen pågick och den före detta sambon blev dömd för grov kvinnofrids- kränkning. Det kom små portioner med kontroll. Från början fungerade saker och var tillmötesgående mot honom. Sen sade hon ifrån mer och mer och gick inte med på att det skulle vara så här. Då blev jag rädd att han skulle utsätta henne. Jag fogade mig ganska bra, man gör det i en sådan här situation. Jag försökte skydda . Till slut fick jag känslan att jag inte kunde ta mig därifrån. Han sade att han alltid skulle hitta mig. Jag fick inte låsa badrummet, så kom in och såg att jag var alldeles blåsvart på armen. Jag sade till henne att jag hade gjort mig illa på jobbet. sade att det måste bli ett stopp, att jag hade en månad på mig, annars skulle de ta henne. Då började jag ordna med Vad säger de som drabbats? en ny bostad i hemlighet. Men jag fick dåligt samvete och berättade det för honom, så han tvingade mig att visa var vi skulle bo. När vi hade flyttat höll han mig fången i innan jag kunde ta mig därifrån. Jag var livrädd att han skulle få tag på mig och . Han hotade med att ha ihjäl henne. Till slut tänkte jag att det enda jag kunde göra för att rädda mig och var att ta livet av mig. Jag hade tappat allt hopp. Om polisen hade kommit hade jag förnekat. Jag hade ju min förövare bakom mig. Man vet inte vad man har för nätverk, vad samhället kan göra. Vi hann bara bo i den nya lägenheten i , sedan flyttade vi till kvinnojouren. Det fanns inte mycket kvar av mig som människa och mamma. tog hand om mig, det är så hemskt och sorgligt. Hon var och fick ta hand om sin mamma. Hon fick sköta alla samtal och tala om för folk att ”min mamma är bara en spillra”. har upplevt sin pappas psykiska och fysiska våld mot hennes mamma från att hon var till att hon var . Min första minnesbild är från när jag är . Jag satt i mammas knä och det gjorde ont i kroppen. Han var en mörk gestalt i bakgrunden. Jag kände att det var fel och att det inte skulle vara så. Jag kände spän- ningen i luften, han utsatte mamma för våld . Fysiskt och psykiskt. Det var hot, slag, sparkar, och att han kastade saker, som vaser och tallrikar. Jag såg inte så mycket av våldet, men jag hörde. Han sade åt mig att gå in på mitt rum och satte mamma på soffan, för att han skulle slå henne. Sen höll det på . Jag hade panik och kunde gråta i . Jag höll för öronen och satte på tv:n eller radion på hög volym. En gång sade han att om du inte slutar gråta ska jag slå dig. Jag stängde av mina känslor men var väldigt rädd. Vi pratade aldrig om våldet. Jag och mamma hade blickar sinsemellan och vi kände av varann, men vi satte aldrig ord på det. Hon kunde inte svara när jag frågade vad som hade hänt. Hon kunde ha blåmärken och blåtiror och jag upptäckte att hon hade dålig hörsel. Jag förstod att han slog henne mot huvudet och att det var därför. Vad säger de som drabbats? Jag hörde att han skrek på henne, det var det jag upplevde mest. Jag pratade aldrig med någon, hade ingen tillit till vuxna. Jag kände skam. Pappa var boxare så han visste hur han skulle slå för att det inte skulle synas. Jag kunde inte prata om det. Jag visste att det var fel, men vem skulle förstå. Det blev också normalt. Jag minns särskilt en gång när mamma satt i badkaret med natt- linne på sig. Jag satte mig i badkaret med henne. Hon hade ett tydligt handavtryck på kroppen. Jag frågade varför hon såg ut så, men hon mumlade bort det. Jag sade att det här går inte, vi måste ringa polisen. Polisen var tryggheten och de kunde få bort pappa. Skolan hade behövt informera om våld, men på ett barnsligt sätt så att man förstår. Man behöver prata om det här. Jag visste att det var fel och ville inte prata, men om någon hade pratat om det hade jag kanske kunnat öppna mig. De skulle kunna fråga sånt som ”har du ont i kroppen”, ”när får du mat” osv. Jag visste ingenting annat eller vad jag behövde. Det måste vara tydligt att det finns vuxna som lyssnar och förstår att det kan vara jobbigt hemma. Jag har en hatkärlek till mamma . Vi pratar inte om det här. Det är fortfarande jobbigt att höra om hennes känslor. Vi har aldrig pratat om mina känslor. Jag blir lätt irriterad och arg på henne, men annars har vi en ganska bra relation. Jag har ingen kontakt med pappa . Jag var tvungen att besöka honom i häktet, men jag sparkade på mamma på vägen dit och sade att jag vägrade. Då behövde jag inte träffa honom mer. har sett och hört sina föräldrar slå varandra från att hon föddes tills hon var , själv blivit slagen och även sett sina syskon bli slagna av deras mamma. Hon har också blivit utsatt för våld av sin f.d. sambo inför deras gemensamma dotter. Pappa var alkoholist och psykiskt sjuk, och han var extremt våldsam. Mamma var inte missbrukare men inte heller psykiskt frisk. De slogs och bråkade alltid, med kniv, yxa, stolar, sparkar och slag. Väggar och dörrar var alltid trasiga. Pappa bodde med oss tills jag var . Jag hade ständigt ont. Men det värsta var att se mina föräldrar slåss Vad säger de som drabbats? med varandra och se mina syskon bli slagna. Jag är äldst och skyd- dade mina syskon, både genom att gå emellan fysiskt och försöka lugna dem på olika sätt. Mamma kunde baka med oss och gjorde allt man ska, men gav hon oss ingen kärlek. Jag tänkte att det var pappas och vårt fel att hon slog oss. En gång hade pappa varit ute och druckit och fick inte komma in. Han bankade på dörren och skrek. Han försökte slå in dörren med den trubbiga sidan av en yxa. Vi gick in i sovrummet och gömde oss under sängen. Jag var , de andra var fem och två. Jag för- sökte lugna dem. Det var bara jag som kunde lugna pappa. Polisen kom till slut, någon av grannarna måste ha ringt. När de kom försökte jag trösta mina syskon. Polisen pratade inte med mig, kanske för att jag inte hade brutit ihop utan verkade lugn. Mamma tog ut allt hat på oss. Hon sade att hon hatade oss och att vi skulle dö. Vi vågade inte säga något, för hon sade att social- tjänsten skulle ta oss och separera oss syskon från varandra. En gång försökte mamma attackera pappa med kniv och jag försökte gå emel- lan. Syskonen kom efter och jag skrek att de skulle gå upp igen. Mamma hade kniven i högsta hugg och var svart i ögonen. Hon satte kniven mot min hals. Det värsta var mina syskons miner när de såg det. Jag försökte ju skydda dem. Jag försökte le och säga att det inte var någon fara. Sen måste jag ha svimmat. När jag vaknade var polisen där. De måste ha sett att jag var avsvimmad, men de frågade inte mig något. Det är det värsta, och det som har gjort mest ont, att de vuxna inte har gjort något. Jag bråkade aldrig i skolan, men fick mer och mer svårt med fokus. Jag trodde att jag var osynlig, eftersom ingen ager- ade. Jag fick för mig att jag var en häxa. Jag kände att jag inte hade något egenvärde. Jag lämnade min dotters pappa efter att han försökt strypa mig inför henne. Jag blev erbjuden skyddat boende, men ville inte flytta dit först. har vi skyddade personuppgifter. Det pågår en vård- nadstvist. Han har umgängesrätt, trots att hon har sett och hört att han har slagit mig. Jag är jätterädd för att han ska hitta oss. När vi är inne i stan har jag ett kodnamn för min dotter så att jag inte ska behöva ropa hennes riktiga namn. Hon förstår inte var- för, utan jag säger att det är en lek. Vad händer om hon råkar säga vår nya adress eller namnet på sitt dagis? Då kommer vi vara tvungna att gömma oss igen. Vad säger de som drabbats? upplevde våld i hemmet från att hon var till och med att hon var . Pappan fick fängelse för misshandeln av mamman. Jag minns att jag väldigt tidigt kände mig otrygg med pappa. Han var hotfull och kontrollerande. Det var särskilt mycket fel på mamma enligt honom. Han tryckte ner oss och började ge sig på mamma inför oss. Han tog strypgrepp och slog henne med föremål. Jag sov alltid med öppen dörr för att kunna springa ut och skydda mamma. Jag kände en skyldighet att ställa upp för de andra. Jag kunde springa in om han ströp henne eller rev sönder kläder, jag skrek och han slutade ofta då. Familjen runt oss visste, men locket skulle på. Det var viktigt att upprätthålla fasaden. Våldet eskalerade, som vi hade det bra materiellt. Det fanns inget missbruk. Vi var duktiga i skolan och hade aktiviteter, för det var viktigt att det såg bra ut. Den jobbigaste händelsen var en gång när vi satt vid matbordet. Pappa pratade alltid öppet om andra kvinnor och hade varit otrogen. Mamma berättade något kul om en manlig kollega, och pappa bara svartnade. Han kastade alla tallrikar i golvet så att det flög mat överallt. Han tryckte upp mamma mot väggen. Jag tänkte att om jag inte är här kommer mamma inte att klara sig. Han ströp henne och vi för- sökte ta bort hans händer. Sen skallade han henne. Hon skulle städa upp allt, och pappa tog fram en flaska och sprayade henne i ansiktet. Mamma kom in till mig och var så rädd att hon skakade. Hon frågade om hon fick sova inne hos mig. Jag sade att hon måste gå in till deras sovrum för att det skulle bli värre annars. Redan när jag var elva visste jag vad en våldtäkt var, för att pappa hade tvingat sig på mamma. När min bror skulle konfirmeras hade mamma varit uppe och ordnat med saker. Pappa sade att hon inte kunde fixa någonting. Han kom in från trädgården och fick se att mamma satt och grät tillsammans med mormor och morfar. Hon hann inte torka tårarna, och pappa sade elaka saker till henne. Morfar blev arg och pappa snedtände. Han knuffade morfar i väggen och slog honom. Jag gick emellan och drog bort pappa.