sou · H7B338 · 2019-07-15 00:00:00 — Vikten av parternas fria bevisföring och betydelsen av en så smidig brottmålsprocess som det är möjligt inom ramen för en fortsatt rätts- säker process talar, enligt vår mening, för att vittnesattester i högre grad ska tillåtas som bevisning i brottmål. Att parterna, inte rätten, svarar för brottmålets sakinnehåll är dessutom en principiell fråga i våra överväganden. Vi har i vårt tidigare delbetänkande lämnat ett förslag om att ljud- och bildinspelade berättelser som lämnats utom rätta i brottmål ska få läggas fram som bevisning om det inte är olämpligt. Förslaget innebär att det ska finns en presumtion för att ljud- och bildupptagna berättelser ska få lov att läggas fram i brott- mål om en part önskar det. Någon samsyn mellan parterna krävs inte i det fallet. Om parterna i ett brottmål godtar att ett vittnesmål läggs fram i skriftlig eller inspelad form finns det enligt vår mening starka skäl, ur principiell rollfördelningssynpunkt, för att parternas inställning i princip ska godtas. Utöver förslaget i vårt delbetänkande om ljud- och bildupptagna berättelser och den reglering av utrymmet för vittnesattester som redan finns i 35 kap. 14 § RB bör därför vittnes- attester även i övrigt tillåtas i brottmål om parterna i godtar det och det inte är uppenbart olämpligt att vittnesattesten läggs fram. Detta är vad som redan gäller i tvistemål.16 Rätten bör, inom ramen för sitt ansvar för att materiellt leda processen, vid behov vidta åtgärder för att säkerställa att en tilltalad är medveten om att en vittnesattest i vissa fall kan tillmätas ett lägre bevisvärde i förhållande till andra sätt att lägga fram berättelsen och också i förhållande till annan bevisning som läggs fram i det enskilda målet. I de fall någon part har invändningar mot bevismedlet, t.ex. för att det bedöms finnas ett behov av att lägga fram berättelsen munt- ligt och kunna ställa frågor till personen i anslutning till detta, kom- mer den part som har denna uppfattning att kunna hindra att vittnes- attesten används som bevisning. I de fall det rör sig om en ljud- och bildinspelad berättelse finns det emellertid, i enlighet med vårt redan lämnade förslag om detta i vårt tidigare delbetänkande, i ett sådant fall en möjlighet för en part att lägga fram beviset om det inte be- 16Processrätten för tvistemål ingår inte i vårt uppdrag att överväga. Utökade möjligheter att lägga fram vittnesattester döms vara olämpligt. På det sätt som vi har beskrivit i vårt delbe- tänkande finns det skäl att se annorlunda på ljud- och bildinspelade berättelser i förhållande till nedtecknade berättelser. Det bör därför finnas en relativt generös möjlighet att lägga fram ljud- och bildin- spelningar även om inte båda parter godtar detta. Med anledning av förslaget i detta betänkande gör vi ett tillägg i vårt tidigare författ- ningsförslag om ljud- och bildsinspelade berättelser för att tydlig- göra att den bestämmelse vi har föreslagit står på egna ben. Det ska alltså framgå att det som regleras i den föreslagna bestäm- melsen i 35 kap. 14 a § om tillåtligheten av ljud- och bildupptagna berättelser i brottmål gäller utöver det som följer av bestämmelsen i 35 kap. 14 § RB om vittnesattester i övrigt. 9.4Inga effekter för målsägandens roll Vi ska enligt direktiven redovisa effekter av eventuella förslag för målsägandens roll i straffprocessen. Förslagen i detta kapitel avser en utökad möjlighet att lägga fram vittnesattester om parterna är överens om att bevisningen kan åberopas. Målsäganden som är part i brottmålet kommer, liksom åklagaren eller den tilltalade, att kunna motsätta sig att en vittnesattest används som bevis. Förslaget berör i övrigt inte målsägandens rätt. I detta kapitel har vi samlat våra övriga överväganden med anledning av uppdraget. Övervägandena i de frågor som kapitlet avser har inte lett till förslag om lagstiftning. 10.2Ingen processuell preklusion i brottmål Vi ska inom ramen för uppdraget överväga om det är lämpligt att in- föra preklusionsregler för åklagare och den misstänkte i olika stadier av straffprocessen. Regler om processuell preklusion kan hindra en part från att göra nya påståenden, åberopa ny bevisning eller framställa nya yrkanden i en rättegång I tvistemål gäller t.ex. att väckt talan som huvudregel inte får ändras (13 kap. 3 § RB) och att en dom äger rättskraft när tid för talan har gått ut (17 kap. 11 § RB). Om en part under en huvud- förhandling i tvistemål, dispositivt eller indispositivt, ändrar eller gör tillägg till tidigare lämnade uppgifter eller om han åberopar omstän- digheter eller bevis som han inte uppgett före förhandlingens början, får det nya materialet lämnas utan avseende om det kan antas att parten genom att agera på detta sätt försöker förhala rättegången eller överrumpla motparten eller att parten annars handlar i otillbör- ligt syfte eller av grov vårdslöshet (43 kap. 10 § RB). rätten ska beakta och utreda ex officio omfattas dock knappast av preklusionsmöjligheten vilket betyder att preklusionsmöjligheten är av begränsat värde i indispositiva mål.1 I kravet på otillbörligt syfte ligger att parten sökt att genom materialets innehållande obehörigen skaffa sig någon processuell fördel.2 Rätten bör dock vara försiktig med att avvisa material som är av väsentlig betydelse i målet. Möjlig- heten till preklusion vid grov vårdslöshet tillkom genom en lagänd- ring för att åstadkomma sådana förhållanden att rätten skulle slippa utreda om parten redan under förberedelsen känt till det nya materialet eller insett dess betydelse i målet och i stället kunna nöja sig med att konstatera att parten gjort sig skyldig till grov vårdslös- het genom att inte ha skaffat sig denna kännedom eller insikt.3 Be- dömningen av grov vårdslöshet bör bedömas utifrån partens egna förutsättningar att föra processen. Vid bedömningen av om grov vårds- löshet föreligger bör rätten särskilt beakta om det under förberedel- sen upprättats en sammanfattning som parterna fått tillfälle att yttra sig över. Om så skett bör nämligen parterna ha haft särskilt starka skäl att överväga om de fullständigt och korrekt angett sina grunder och sin bevisning. I dispositiva tvistemål kan parterna under förberedelsen få del av ett s.k. preklusionsföreläggande för att slutligt bestämma sin talan och uppge de bevis som åberopas (42 kap. 15 § RB). En förutsätt- ning för att ett preklusionsföreläggande ska få utfärdas är att det är påkallat med hänsyn till hur parten har utfört sin talan.4 Det som avses är sådana fall där det finns skäl att förmoda att en part söker fördröja ett avgörande i målet utan godtagbar anledning eller att en part inte driver processen på ett tillbörligt sätt. Kan det antas att parterna lojalt försöker föra processen framåt så snabbt som möj- ligt, ska möjligheten till föreläggande inte utnyttjas. Ett förelägg- ande kan avse partens yrkanden, grunder och bevisning inklusive vad som ska styrkas med varje särskilt bevis. Ett föreläggande kan inte grunda preklusion av yrkanden. Däremot kan en underlåtenhet att iaktta ett föreläggande i vad avser yrkande leda till ett kostnadsansvar 1Jfr m.fl., – en kommentar på internet, kommentaren till 43 kap. 2NJA II 1943 s. 546 f. 1986/87:89 s. 221 f. 4Peter Fitger m.fl., – en kommentar på internet, kommentaren till 42 kap. för parten (18 kap. 6 § RB). Efter det att tiden för svar på ett preklu- sionsföreläggande har gått ut, får parten inte åberopa någon ny om- ständighet eller något nytt bevis, om han inte gör sannolikt att han har haft giltig ursäkt för sin underlåtenhet att åberopa omständig- heten eller beviset tidigare. Begreppet ”giltig ursäkt” bör som regel bedömas utifrån partens egna förutsättningar att föra processen på ett tillbörligt sätt.5 Det finns då anledning att ställa högre krav på en part som företräds av en advokat än på en part som processar ensam. I dispositiva tvistemål får rätten vidare meddela parterna att för- beredelsen vid en viss senare tidpunkt ska anses vara avslutad (42 kap. 15 a § RB). Detta beskrivs ibland som en ”mjuk stupstock”. I ett sådant fall får efter den tidpunkten en part bara åberopa en ny om- ständighet eller ett nytt bevis om parten gör sannolikt att han har haft en giltig ursäkt att inte åberopa omständigheten eller beviset tidigare eller målets prövning inte fördröjs i någon väsentlig mån, om åberopandet tillåts. I mål där förlikning om saken är tillåten får en part i hovrätten till stöd för sin talan åberopa en omständighet eller ett bevis som inte lagts fram tidigare endast om han gör sannolikt att han inte kunnat åberopa omständigheten eller beviset vid tingsrätten eller han annars haft giltig ursäkt att inte göra det (50 kap 25 § tredje stycket RB). I brottmål finns inte preklusionsregler. Motivet för det är rättssäker- hetshänsyn. Att en part åberopar ny bevisning kan dock leda till att en huvudförhandling skjuts upp. Förhandlingen ska ställas in och sättas ut till en annan dag om en part vill anföra nytt viktigt skäl eller åberopa nytt bevis och motparten finnes vara i behov av anstånd för att bemöta detta (46 kap. 2 § första stycket 5 RB). Om den tilltalade i ett mål, där åklagaren för talan, genom att utebli från rätten eller inte följa ett föreläggande, som rätten meddelat, eller genom påstå- enden eller invändningar, som han insett eller bort inse sakna fog, eller på annat sätt genom vårdslöshet eller försummelse vållat kost- nader för staten, kan han vidare bli skyldig att ersätta sådana kost- nader oavsett hur ansvaret för rättegångskostnaderna i övrigt skall 1983/84:78. fördelas (31 kap. 4 § RB). Vid bedömningen av ersättningsskyldig- het måste hänsyn tas till att den tilltalade inte har någon allmän skyl- dighet att bidra till utredningen. Om målsäganden eller en offentlig försvarare genom vårdslöshet eller försummelse vållat kostnader för staten eller den tilltalade, är han skyldig att ersätta dessa kostnader. 10.2.3Inget förslag om preklusionsregler i brottmål Vår bedömning: Det bör inte införas regler om preklusion i brott- mål. En stor svårighet vid hanteringen av stora brottmål är de omfattande kompletteringar av förundersökningen som ofta sker efter åtal och ibland ända in i hovrättsprocessen. Kompletteringarna stör proces- sen och gör den mindre förutsägbar än som är önskvärt. Det saknas enligt nuvarande ordning processuella verktyg för att motverka att en part utan godtagbart skäl anför ett nytt viktigt skäl eller presen- terar bevisning först i ett mycket sent skede av processen. Det är visserligen formellt möjligt att ställa in en huvudförhandling vid ett sådant agerande från en part. I praktiken är det emellertid ofta svårt, i vart fall i stora brottmål, att ställa in förhandlingar med många personer inblandade av det skälet att en part kommer med nya upp- gifter eller ny bevisning i ett sent skede. Kompletteringar med anled- ning av nya uppgifter eller ny bevisning sker därför i dessa mål i förekommande fall ofta parallellt med att huvudförhandlingen pågår. Detta leder till en rörig processföring. Att införa bestämmelser om preklusion i brottmål, liknande dem som finns i tvistemål, skulle mot den bakgrunden bidra till mer ordning och reda i processföringen, minska onödig fördröjning, minska förekomsten av sena komplette- ringar med anledning av nya uppgifter samt öka förutsebarheten. Allt detta har i sin tur betydelse både för rättssäkerheten och för den praktiska planeringen och genomförandet av brottmålsförhandlingar i domstolarna. Den tilltalade har rätt att förhålla sig passiv vid prövningen av brottsmisstankar som riktas mot honom eller henne utan att passi- viteten ska kunna processuellt bestraffas i ett senare skede exempel- vis genom att möjligheterna att anföra nya omständigheter begrän- sas. Den misstänkte har vidare alltid rätt att ändra sin inställning utan att det kan bestraffas processuellt. Det finns också i allmänhet starka rättssäkerhetsskäl för att en tilltalad ska kunna framföra allt han eller hon vill att rätten ska pröva utan formella hinder. Vår bedömning är att utrymmet att införa bestämmelser som hindrar en tilltalad från att göra nya påståenden, åberopa ny bevisning eller framställa nya yrkanden i en rättegång är begränsat av rättssäkerhetsskäl. Det är i och för sig rimligt att ställa högre krav på åklagarens för- måga som processförare än på den tilltalades. Det kan därför över- vägas om ensidiga preklusionsregler för åklagare borde införas. På det viset skulle en del av de oförutsebarheter som förekommer i pro- cessen måhända minska. Redan ur principiell synvinkel är det enligt vår mening emellertid tveksamt att införa preklusionsregler för en av parterna i en tvåpartsprocess. Sådana preklusionsbestämmelser skulle dessutom behöva förses med en ventil som tillåter justeringar med anledning av motpartens åtgärder eller ändrade uppgifter. Denna ventil skulle, bedömer vi, i brottmål behöva tas i anspråk så ofta att ventilen skulle bli huvudregel. Nyttan med en bestämmelse om preklusion i brottmålet skulle därmed vara begränsad. Det sak- nas skäl att införa regler som inte kommer till användning. Detta gäller särskilt i förhållande till de nackdelar som det innebär att tynga processen med omständliga formaliaprövningar med anledning av preklusionsinvändningar. Vår bedömning är att det, trots det behov av avgränsningar i fråga om processmaterialets framväxt som otvivelaktigt finns, inte är lämp- ligt eller ändamålsenligt att införa preklusionsregler i brottmål. Ut- rymmet att införa preklusionsbestämmelser för den tilltalade bedö- mer vi vara begränsat av rättssäkerhetsskäl. Nyttan med att införa preklusionsbestämmelser enbart för åklagaren bedömer vi tveksamt. Dessutom ser vi en risk för att brottmålsprocessen skulle tyngas av omständliga formaliabedömningar avseende preklusion om sådana bestämmelser införs. Det är vår bedömning att de önskvärda effek- terna som motiverar överväganden om preklusionsregler i brottmål kan uppnås med de andra åtgärder för att låsa fast processen som vi föreslår inom ramen för utredningsarbetet. 10.3Inga utökade möjligheter till avgörande av brottmål utan huvudförhandling Vi ska ta ställning till om det bör införas utökade möjligheter till skriftliga inslag i domstolens prövning av brottmål. Uppdraget om- fattar överväganden både om skriftliga inslag i delar av prövningen av brottmålet och en utökad möjlighet att avgöra mål utan huvud- förhandling med skriftligt processmaterial som grund. Rätten till muntlig förhandling Rätten till muntlig förhandling (”public hearing”) är en del av rätten till en rättvis rättegång enligt artikel 6 i och praxis. Muntlighet är också en i rätte- gångsbalken. Att huvudregeln om muntlighet har försetts med undan- tag i de flesta rättsordningar som tillämpar den är godtagbart enligt uttolkning av konventionskraven. Vid mer ringa brott kan den misstänkte genom att godkänna ett strafföreläggande, föreläggande av ordningsbot eller liknande erkänna sig skyldig och godta den förelagda påföljden, vilket innebär ett avstående från rätte- gång. Vid allvarligare brott finns det gränser för möjligheterna att avstå från garantierna om avgörande vid en rättegång.6 Det måste vid allvarlig brottslighet bedömas, i ljuset av omständigheterna i varje fall, om ett avstående är förenligt med rättssäkerheten och om den tilltalade haft ett tillräckligt minimiskydd. Av vikt är att avståendet är frivilligt och inte föranlett av felaktiga råd eller upplysningar från en domstol eller en myndighet. Även allmänintresset av att en huvud- förhandling hålls kan inverka på bedömningen av rättssäkerhets- aspekterna. 6Hans Danelius, Mänskliga rättigheter i europeisk praxis. En kommentar till Europakonventio- nen om de mänskliga rättigheterna, femte upplagan, 2015, s. 209 f. Vad som i det här sammanhanget ska anses utgör allvarligare brott har varit föremål för diskussion.7 Exempelvis gjorde Straffpro- cessutredningen bedömningen att brott alltid anses som allvarligare om påföljden som åklagaren yrkar är att anses som svårare eller mer ingripande än fängelse i mer än sex månader.8 Avgörande av brottmål utan huvudförhandling i tingsrätten Huvudregeln enligt nuvarande ordning är att ett mål ska avgöras efter huvudförhandling. Rätten får dock utan huvudförhandling av- göra ett mål på annat sätt än genom dom, meddela frikännande dom i vissa fall och meddela dom i mål där det inte finns anledning att döma till annan påföljd än böter om huvudförhandling varken begärs av någon av parterna eller behövs med hänsyn till utredningen i målet (45 kap. 10 a § och 47 kap. 24 § RB). Regleringen om avgörande utan huvudförhandling är fakultativ, dvs. rätten får lov att avgöra målet utan huvudförhandling i de angivna fallen men måste inte. Att ett mål får avgöras på annat sätt än genom dom utan att det hålls någon huvudförhandling avser i första hand avvisnings- och avskrivningsfall. På motsvarande sätt får en frikännande dom med- delas på yrkande av den tilltalade utan att någon huvudförhandling hålls i de fall åklagaren har lagt ned ett åtal av det skälet att brott inte kan styrkas och målsäganden har valt att inte ta över åtalet. I dessa två fall gör domstolen inte någon egentlig prövning av saken. Det finns även en begränsad möjlighet att avgöra ett brottmål utan huvudförhandling när en prövning av saken ska ske. Det gäller bötesfall där ingen part begär en förhandling och en förhandling inte heller behövs med hänsyn till utredningen i målet. Skälet till att en huvudförhandling kan behövas med hänsyn till utredningen i bötes- fallen är ofta att muntlig bevisning förekommer. En ordning som innebär att en huvudförhandling som huvudregel ska hållas om det förekommer muntlig bevisning och att bevisningen normalt ska tas upp vid huvudförhandlingen har ansetts normalt skapa de bästa möj- 7Jfr Betänkande av -90 Ett reformerat åklagarväsende, SOU 1992:61 s. 362 f., Prop.1996/97:8, s 22 och betänkande Brottmålsprocessen, SOU 2013:17 s. 313 f. 8Straffprocessutredningens betänkande Brottmålsprocessen, SOU 2013:17 s. 314. ligheterna för en tillförlitlig bevisvärdering och därmed de bästa för- utsättningarna för en riktig utgång av målet.9 Ytterligare skäl för att en huvudförhandling kan behövas är att det behövs för att den till- talade ska kunna ta tillvara sin rätt, t.ex. framföra synpunkter eller föra bevisning.10 Att den tilltalade nekar till gärningen eller i vart fall inte uttryckligen erkänner behöver inte i sig utesluta att målet kan avgöras utan huvudförhandling. Exempel som ges i motiven på när det kan vara möjligt att avgöra ett mål utan huvudförhandling är mål om vissa förnekade trafikbrott, t.ex. hastighetsöverträdelser, med enbart skriftlig bevisning. Åberopas sådan bevisning och begär den tilltalade inte huvudförhandling kan målet ofta avgöras utan huvud- förhandling. Innan ett mål avgörs i bötesfallet ska den tilltalade informeras om att målet kan komma att avgöras utan huvudförhandling och om sin rätt till en förhandling. Den tilltalade måste inte formellt samtycka till att målet avgörs utan huvudförhandling utan det är tillräckligt att han eller hon inte begär en förhandling. I förarbetena uttalades att av framför allt rättssäkerhetsskäl och för att den enskilde ska upp- leva att han eller hon får en rättvis rättegång bör en huvudförhand- ling alltid hållas om en part begär det.11 Regeringen delade inte den uppfattning som en remissinstans framfört om att det borde upp- ställas ett krav på uttryckligt samtycke från den tilltalade för att målet ska kunna avgöras utan huvudförhandling. Det var i stället regeringens bedömning att den tilltalade, på motsvarande sätt som gäller om målet kan komma att avgöras i den tilltalades utevaro, bör upplysas om att målet kan komma att avgöras utan huvudförhandling och om sin rätt till muntlig förhandling. Parterna ska, om de inte kan anses redan ha slutfört sin talan, ges tillfälle till detta. Mål mot personer får inte handläggas utan huvudförhandling (27 § LUL). I förarbetena till de regler om avgörande av brottmål i sak utan huvudförhandling som infördes i uttalade regeringen att det inte råder något tvivel om att principerna om muntlighet, omedelbarhet och koncentration i allmänhet fortfarande ger den bästa garantin för en fri bevisvärdering och de bästa förutsättningar- na för riktiga avgöranden.12 För att åstadkomma ett mindre tungrott, tidsödande och kostnadskrävande förfarande i brottmål infördes de 2004/05:131 s. 150. 2004/05:131 s. 251 f. 2004/05:131 s. 142. 2004/05:131 s. 81. undantag från huvudregeln som finns i mål där det inte finns anledning att döma till annan påföljd än böter om huvudförhandling varken begärs av någon av parterna eller behövs med hänsyn till utred- ningen i målet. Regeringen ansåg för lagändringarna att det skulle föra för långt att, som vissa remissin- stanser argumenterat för, införa en möjlighet till avgörande av brott- mål utan huvudförhandling i mål som skulle kunna leda till fängelse och villkorlig dom.13 Bevisupptagning i syfte att avgöra brottmål utan huvudförhandling Det finns ett utrymme att ta upp muntlig bevisning i syfte att där- efter avgöra ett mål på handlingarna i tingsrätten (36 kap. 19 § första stycket 3 p RB). När det kan antas att det är möjligt att avgöra målet utan huvudförhandling är det också möjligt att ta upp bevisningen utom huvudförhandling. I första hand är det därför parternas upp- fattningar och utredningsintresset som har betydelse för rättens ställ- ningstagande till om beviset kan tas upp utom huvudförhandling.14 När det gäller utredningen i målet har rätten att ta ställning till om beviset kan behöva tas upp på nytt när målet ska avgöras. Genom att förhör dokumenteras genom ljud- och bildupptagning kan en till- förlitlig bevisvärdering vid målets avgörande göras i princip lika väl på grundval av uppgifter som lämnas vid en bevisupptagning utom huvudförhandling som vid en bevisupptagning som sker vid en huvud- förhandling.15 Om inga andra omständigheter innebär att en huvud- förhandling behövs, kan beviset därför tas upp under förberedelsen. Möjligheterna att ta upp bevisning utom huvudförhandling på detta sätt minskar typiskt sett om bevisupptagningen inte skulle dokumen- teras genom en ljud- och bildupptagning. När det gäller brottmål har det endast i undantagsfall ansetts finnas skäl att ta upp muntlig be- visning för att därefter avgöra målet på handlingarna.16 En förut- sättning för en sådan hantering är att den tilltalade eller eventuell försvarare närvarar vid bevisupptagningen. 2004/05:131 s. 142. 14Peter Fitger m.fl., – en kommentar på internet, kommentaren till 36 kap. 2004/05:131 s. 152, prop. 2015/16:39 s. 27. 2004/05:131 s. 239. Avgörande av brottmål utan huvudförhandling i hovrätten I hovrätten är utrymmet för att avgöra brottmål utan huvudför- handling något större än i tingsrätten. Hovrätten får avgöra ett mål utan huvudförhandling, om det är uppenbart att överklagandet är ogrundat (51 kap. 13 § RB). För prövning som inte avser själva saken behöver vidare någon huvudförhandling inte hållas. Om prövningen i hovrätten avser saken och denna kan utredas tillfredsställande får hovrätten avgöra målet utan huvudförhandling om åklagaren har över- klagat endast till den tilltalades förmån eller om bara den tilltalade har överklagat och hans eller hennes ändringsyrkande godtas av motparten. Detsamma gäller i dessa fall om det inte finns anledning att döma den tilltalade till ansvar eller döma ut påföljd eller döma till annan påföljd än böter eller villkorlig dom eller sådana påföljder i förening. Även fall då det inte är fråga om att döma ut annan följd än vite och, om det inte är fråga om förverkande av vill- korligt medgiven frihet från fängelsestraff, beslut enligt 34 kap. 3 § ingår här. Däremot ingår inte fall då det kan bli fråga om att döma till villkorlig dom som förenas med föreskrift om samhällstjänst.