sou · H7B338 · 2019-07-15 00:00:00 — I tvistemål finns även möjlighet att meddela s.k. deldom (17 kap. 4 § RB). Finns det flera käromål i en rättegång som kan särskiljas, får dom meddelas avseende något av dem även om handläggningen an- gående de övriga inte har avslutats. Över huvudfordran och fordran, som åberopats till kvittning, får emellertid endast dömas i ett sam- manhang. Om ett käromål medges till någon del kan vidare särskild dom meddelas över det som har medgetts. Om en förlikning träffas mellan parterna i ett dispositivt mål kan rätten på begäran av parterna vidare stadfästa förlikningen genom dom (17 kap. 6 § RB). En dom genom vilken förlikning stadfästs är verk- ställbar i samma ordning som tvistemålsdomar i allmänhet (3 kap. 1 § UB). Om flera åtal handläggs i en rättegång får s.k. deldom meddelas i fråga om något av dem trots att handläggningen av de övriga åtalen inte har avslutats (30 kap. 4 § RB). Deldom får meddelas också i fråga om ett av flera åtal mot samme tilltalade. Möjligheten att med- dela deldom avser att underlätta handläggningen i stora rättegång- ar.27 Om åtalen avser samma tilltalad får emellertid deldom meddelas endast om det är till fördel för målets handläggning och det inte finns särskilda skäl mot det. Ett exempel på när det kan vara till fördel för handläggningen att dela upp lagföringen är om det uppkommer hin- der avseende en åtalspunkt, exempelvis på grund av att ett vittne ute- blir, men målet i övriga delar kan avgöras. Ett annat exempel är att det i nära anslutning till en planerad huvudförhandling kommer in en tilläggsansökan om stämning som domstolen inte hinner delge den tilltalade. Om den tilltalade i sådant fall uteblir från förhandlingen, men det finns förutsättningar att avgöra de ursprungliga åtalen i hans 26Se t.ex. NJA 1972 s. 337 och NJA 1979 s. 157. 2013/14:170 s. 12 f. eller hennes utevaro, har det ansetts kunna vara till fördel för hand- läggningen att deldom meddelas över de åtalen. Ett särskilt skäl mot att meddela deldom är om den tilltalade skulle drabbas av en påtaglig nackdel i påföljdshänseende. Ett enskilt anspråk som förs med anled- ning av brottmålet kan avskiljas att handläggas i den för tvistemål föreskrivna ordningen (22 kap. 5 § RB). Uppdelning i deldom kan ske av olika åtal. Det anges inte vad som avses med begreppet åtal. Det som avses är i vart fall inte en hel stämningsansökan.28 Begreppet avser inte heller en åtalspunkt. En gärning kan vidare innefatta flera brott och det framstår som olämpligt att dela upp en och samma gärning på flera domar. Någon möjlighet till mellandom i brottmål finns inte. Det bety- der att det inte är möjligt att låta domstolen särskilt avgöra en viss fråga som har betydelse för prövningen av åtalet som helhet. De frå- gor som ett åtal omfattar ska enligt nuvarande ordning avgöras i ett sammanhang. gjorde bedömningen att det inte bör införas en möjlighet till mellandom i brottmål.29 Utredningen bedömde att behovet av en mellandom är för litet för att införa en sådan möjlighet. Utredningen utvecklade skälen för sin bedömning enligt följande. Brottmålsprocessen skiljer sig från tvistemålsprocessen. I ett dispositivt tvistemål kan parterna anpassa sitt agerande i processen efter juridiska och affärsmässiga risk- bedömningar. Det kan avgöra hur mycket arbete som en part anser att det är moti- verat att lägga ned på en särskild fråga i processen. Det kan också ha betydelse för om det finns anledning att ingå en förlikning med motparten. För parterna i en tvistemålsprocess kan en mellandom ha betydelse för bedömningen av riskerna med processen. Svarandeparten kan t.ex. göra bedömningen att chansen för att ha fram- gång i en fråga är goda, medan den är mindre när det gäller de resterande frågorna. Om den första frågan kan avgöras genom en mellandom ökar förutsättningarna för båda parter att göra en bedömning av hur de ska agera i den fortsatta processen. Det kan innebära att möjligheterna att träffa en förlikning ökar efter mellandomen. I brottmålsrättegången är förutsättningarna annorlunda. Åklagaren ska till en bör- jan ha gjort bedömningen att han eller hon kan uppnå en fällande dom. Åklagaren ska också bevisa samtliga omständigheter som krävs för bifall av åtalet. 28Jfr m.fl., – en kommentar på internet, kommentaren till 30 kap. 29Straffprocessutredningen betänkande Brottmålsprocessen, SOU 2013:17 s. 504 f. den tilltalades inflytande stärks och ett erkännande eller vitsordande kan ha betydelse för den prövning som domstolen gör, kan parterna inte tillåtas att ha samma inflytande över processen som i ett dispositivt tvistemål. Det innebär att möjligheten att uppnå processekonomiska vinster med en mellandom typiskt sett är mindre i en brottmålsrättegång än i en rättegång i ett dispositivt tvistemål. I våra direktiv nämns två exempel då det krävs en fullständig handläggning trots att avgörandet i sak kan vara beroende av s.k. prejudiciella frågor. Det gäller i fall preskription ska anses ha inträtt eller om det förekommit brottsprovokation. är det klart att preskription inträtt. De fallen innebär sällan något problem i prak- tiken. Om åklagaren av misstag skulle ha väckt åtal i en sådan situation eller om preskription inträder under rättegången torde åklagaren regelmässigt lägga ned åta- let efter att han eller hon uppmärksammat att brottet är preskriberat. När det krävs ett avgörande i sak för att ta ställning till om ett brott är preskriberat krävs det ofta en bedömning av rubriceringen av brottet. Anledningen till det är att preskriptions- tiderna beror på vilken straffskala som gäller för brottet. Ett annat praktiskt exem- pel då det kan krävas ett avgörande av preskriptionsfrågan är då det är fråga om brottslighet som pågått . Det kan då vara nödvändigt att ta ställ- ning till när det brottsliga förfarandet ska anses ha inletts och avslutats. I båda dessa fall krävs det regelmässigt en så ingående behandling av den påstådda brottsligheten att det knappast är processekonomiskt motiverat att inte avgöra genom samma dom. Det är också svårt att se hur frågan om det förekommit en sådan brotts- provokation som utesluter ansvar ska kunna avgöras utan att omständigheterna kring brottet behandlas så utförligt att det är mest ändamålsenligt att vid samma tillfälle avgöra åtalet i sin helhet. Vid de diskussionsmöten som vi genomfört med advokater, åklagare och domare var det få aktörer som ansåg att det fanns ett behov av mellandom i brottmål. Exem- pel på måltyper som nämndes i vilka det kunde tänkas finnas ett behov var i vissa arbetsmiljöer eller miljömål. I ett mål som rör utsläpp från ett fartyg kunde t.ex. frågan om utsläppet kommit från det aktuella fartyget avgöras genom mellandom. Resterande frågor i målet skulle då inte behöva prövas om det genom mellandomen slogs fast att så inte var fallet. Om detta ska anmärkas att en mellandom i en sådan situation bara innebär en processekonomisk vinst om rätten inte delar åklagarens uppfattning i den fråga som avgörs genom mellandomen och de resterande frågorna är utrednings- och tidskrävande. Om resultatet av mellandomen blir att åklagaren bevisat den delen av åtalet måste resterande frågor avgöras. Det bör ofta leda till dubbla processer och att ett slutligt avgörande av målet fördröjs. Risken för en ut- dragen handläggning blir särskilt stor om mellandomen överklagas särskilt. Om mellandom skulle införas även för brottmålen bör det i varje fall i vissa mål finnas en möjlighet att överklaga en mellandom särskilt. Vi gör alltså bedömningen att behovet av att införa en möjlighet till mellandom i brottmål är litet. Om en sådan möjlighet ändå skulle införas kommer det att innebära att domstolarna i varje fall kommer att få ta ställning till begäran om mellan- dom i ett antal mål . Det bör vara vanligast i omfattande mål. Att ta ställning till en begäran om mellandom i ett sådant mål kan kräva en inte obetydlig arbetsin- sats. skulle rättens bedömning antagligen bli att frågorna i målet inte lämpar sig att avgöra genom mellandom. Det finns också en risk för att mellandom i några fall skulle komma att meddelas då det inte leder till någon processekonomisk vinst utan i stället till dubbla processer och en fördröjning av ett slutligt avgörande av målet. Det ska tilläggas att det i vissa sammanhang har framförts synpunkter på att det kan vara en fördel att skuldfrågan och påföljdsfrågan avgörs vid skilda tillfällen. En sådan ordning tillämpas i flera andra länder, t.ex. i de anglosaxiska rättsordningarna. I en speciell situation tillämpas ett likartat förfarande hos oss, nämligen när rätten anser att det finns anledning att genomföra en rättspsykiatrisk undersökning. Att i övrigt dela upp handläggningen av skuld- och påföljdsfrågan skulle innebära ett markant avsteg från den rättegångsordning som gäller . Vi har inte funnit skäl att i det här sammanhanget närmare överväga en sådan lösning. Det fåtal remissinstanser som yttrade sig över utredningens bedöm- ning i frågan om mellandom tillstyrkte eller var annars positiva till bedömningen.30 10.5.4Inget förslag om mellandom i brottmål Vår bedömning: Övervägandena inom ramen för detta utred- ningsarbete ger inte anledning till att införa mellandom i brott- mål. Begränsat behov av mellandom i brottmål Synpunkter från åklagare, advokater och domare De synpunkter som utredningen har fått från åklagare, advokater och domare på behovet av att införa en möjlighet till mellandom i brottmål har beskrivit ett behov att i vissa specifika fall kunna avgöra en rätts- eller sakfråga som sedan har betydelse för vilken riktning den fortsatta handläggningen av brottmålet tar. Om det skulle vara möjligt för åklagaren att vända sig till rätten för att avgöra dessa frå- gor kunde de fall där rätten gör en annan bedömning än åklagaren rensas ut i ett tidigare skede än då förundersökningen är färdig och huvudförhandlingen har genomförts. Resurser och påfrestningar för enskilda personer som är inblandade i målet kunde då sparas. Någon bevisning om frågan skulle vidare inte behövas vid huvudförhand- lingen i de fall frågan tidigare avgjorts i en mellandom. 30Ärende i Ju2013/02761/DOM. Krigsbrottsgruppen vid nationell och organiserad brottslighet (), ”krigsbrottsåklagarna” i det följande, har till utredningen utvecklat sin syn på behovet av mellandom i sina ärenden (folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser/folkrättsbrott). Synpunkterna är, bedömer vi, av delvis allmängiltig betydelse dvs. inte enbart begränsad till de brotts- misstankar som krigsbrottsåklagarna hanterar. I vart fall gäller detta för de stora brottmålen. Krigsbrottsåklagarna har bl.a. framfört följande. Gemensamt för folkrättsbrott och krigsbrott är att brotten är begångna i ett visst sammanhang. Detta sammanhang omfattas av åklagarens bevisbörda. Folkrättsbrott och krigsförbrytelser förut- sätter förekomsten av en ”väpnad konflikt”. Brott mot mänsklighe- ten förutsätter ett ”omfattande eller systematiskt angrepp mot en grupp civila”. Även om ansvar för folkmord i teorin skulle kunna aktualiseras för en enda gärning kommer målen, har åklagarna på- pekat, i praktiken att innehålla övergripande moment för att visa på förekomsten av ett folkmord. Dessa olika former av ”sammanhang” som åklagaren måste kunna bevisa för att styrka brott har av åkla- garna sammanfattas med begreppet ”övergripande rekvisit”. Något större behov av en möjlighet att påkalla mellandom avseende sådana övergripande rekvisit har enligt åklagarna inte funnits . Detta kan dock enligt åklagarna komma att förändras genom ändrade juris- diktionsregler. Krigsbrottsåklagarna använder sig av regler- na om universell jurisdiktion eller, när det gäller brott med minimi- straff fängelse , av extraterritoriell jurisdiktion (fyraårsreg- eln). För det fall det övergripande rekvisitet ogillas i rätten kvarstår den svenska jurisdiktionen. Åklagarna har uppmärksammat Aggres- sionsbrottsutredningens uppdrag att, med utgångspunkt i betänk- andet SOU 2002:98 del A, göra en förnyad översyn och ta fram ett uppdaterat och samlat beredningsunderlag avseende reglerna om svensk straffrättslig domsrätt.31 Om fyraårsregeln skulle tas bort kan man, enligt krigsbrottsåklagarna, tänka sig mål där svensk jurisdik- tion saknas i fall där det övergripande rekvisitet ogillas, varmed ogillas. Det kan då vara bra att pröva frågan om det övergri- pande rekvisitet så fort som möjligt under processen. Något behov av att införa ett tvåstegsförfarande med mellandom 31Jfr delbetänkande Aggressionsbrottet och ändringar i Rom- stadgan, SOU 2018:33, och slutbetänkande Aggressionsbrottet i svensk rätt och svensk straffrätts- lig domsrätt, SOU 2018:87. efter att förundersökningen är färdigställd och åtal är väckt uppfattar emellertid inte åklagarna att det finns. Ytterligare ett exempel på behovet av mellandom i brottmål som nämnts från åklagarhåll är frågan om en viss verksamhet är att be- dömas som näringsverksamhet enligt företagsbotsbestämmelserna. Denna fråga uppstår ofta i bl.a. arbetsmiljömålen. I ett mål bedömde exempelvis HD att en kommun/landsting inte kunde bli föremål för företagsbot. Om den frågan kunde ha avgjorts i ett tidigare skede genom en mellandom skulle förhandlingsdagar ha sparats. Uppfattningen att det kan finnas skäl att pröva skuld- och på- följdsfrågan vid skilda tillfällen i mål om allvarligare brott har vidare framförts till utredningen. Från försvararhåll har som skäl för en så- dan reform framhållits att det uppfattas som en underlig ordning för försvaret att i enlighet med vad som gäller nu inom ramen för samma slutanförande först plädera för att åtalet ska ogillas och direkt där- efter argumentera för att den tilltalade ska dömas till ett tidsbestämt straff och inte fängelse på livstid. Bakom det angivna skälet uppfattar viståndpunkten att en annan ordning vid prövning av skuldfrågan skulle ge bättre förutsättningar att upprätthålla presumtionen om den tilltalades oskuld. Om skuld och påföljd kunde avgöras vid olika tillfällen skulle de uppgifter som gäller den tilltalades person och som enbart har betydelse för påföljdsfrågan, t.ex. tidigare kriminali- tet, kunna skiljas från prövningen av frågan om skuld. Från försvarar- håll har det också påpekats att det som en följd av nuvarande ordning finns en risk att frågan om påföljd ur ett försvararperspektiv blir av underordnad betydelse i tingsrätten men däremot ges en överordnad vikt i hovrätten. En uppdelning av prövningen av frågorna om skuld respektive påföljd skulle, har det hävdats, kunna medföra att inten- tionen från EMR-reformen om att tyngdpunkten i brottmålspro- cessen ska ligga i tingsrätten får bättre förutsättningar att förverk- ligas. En uppdelning skulle då, har det sagts, på ett tydligare sätt göra det möjligt för parterna att utifrån bedömningen i skuldfrågan föra en mer utförlig argumentation i påföljdsfrågan redan i tingsrätten och därmed undvika överklaganden i sak som delvis eller huvudsak- ligen syftar till att få påföljdsfrågan överprövad. Behovet av mellandom i brottmål inte tillräckligt stort Antalet exempel som kommit till utredningens kännedom där det sägs finnas ett behov av mellandom har varit begränsat, vilket i sin tur tyder på att behovet i en mer allmän mening tycks vara begränsat. Det är också den uppfattning om behovet i allmän mening som repre- sentanter från samtliga rättsväsendets aktörer har uttryckt till utred- ningen. Vår bedömning av det som framförts om behovet av att dela upp handläggningen av skuld och påföljd till skilda tillfällen är att det inte är tillräckligt för att beaktas som grund för en så omfattande förändring av rättegångsordningen som en reform i detta avseende skulle innebära. Inte heller i övrigt har vi, inom ramen för våra över- väganden om en bättre hantering av stora brottmål, sett något skäl att fundera närmare på en så omfattande förändring av rättegångs- ordningen som det innebär att frågorna om skuld och påföljd delas upp i skilda domar. Ett sådant system skulle enligt vår uppfattning medföra en inte oväsentlig ökning av domstolarnas arbetsbörda.32 Uppdelningen av huvudförhandlingen på flera sammanträden kräver mer förberedelse från rättens ledamöter och den sammanlagda sam- manträdestiden blir sannolikt längre. Vidare får man räkna med att det kommer att ta innan målen blir slutligt avgjorda. Vi har inom ramen för vårt arbete inte kunnat finna stöd för att behovet av att införa en möjlighet till mellandom i brottmål är så stort att det bör beaktas som grund för lagstiftningsåtgärder. Det saknas enligt vår bedömning därför redan på grund av detta tillräck- liga skäl för att närmare överväga möjligheterna att införa ett mellan- domsförfarande i brottmål. Oklar nytta med en möjlighet till mellandom i brottmål Syftet med mellandomsinstitutet är i huvudsak processekonomiskt. Typiskt sett ska det föreligga ett samband mellan den fråga som av- görs först och den resterande delen av målet. Tanken är att den reste- rande, tids- och kostnadskrävande, delen av målet inte behöver prövas. Om rätten emellertid, vilket enligt vår bedömning inte endast undan- tagsvis bör vara fallet, delar åklagarens bedömning av den fråga som ska avgöras först uppstår inte någon processekonomisk vinst. 32Per , Mellandom i brottmål, SvJT 1954 s. 65. om finns det i dessa fall en risk för dubbla processer med efterfölj- ande effektivitetsförluster. Detta gäller särskilt om mellandomen över- klagas särskilt. Det är vidare enligt vår mening tveksamt om det i någon större utsträckning är möjligt att renodla sådana frågor som kan bli föremål för mellandom utan att föra bevisning i målet som helhet. Att det kan blir svårt att renodla frågor på det sättet har särskilt framhållits till utredningen av ekobrottsåklagare. Den synpunkt som framförts är, att utsikterna att lagföra personer i dessa mål är beroende av att det finns möjligheter att presentera ett fullständigt underlag avseende det som åtalet omfattar för domstolarna. Att särskilja frå- gor frikopplade från bevisningen är enligt dessa uppgiftslämnare vare sig ändamålsenligt eller praktiskt genomförbart. Även krigsbrottsåkla- garna har framhållit svårigheterna att separera det som i deras ären- den kan kallas det ”övergripande rekvisitet”, dvs. det sammanhang vari brotten är begångna, från frågan om den misstänktes individu- ella gärning samt kopplingen mellan gärningen och det övergripande rekvisitet. Denna svårighet gäller, har krigsbrottsåklagarna fram- hållit, framför allt när det gäller misstänkta högre upp i en hierarki. Den nackdel i form av dröjsmål med prövningen av brottmålet som följer med att en rättsfråga ska kunna prövas i alla instanser talar för att ett avgörande från rätten i så fall borde övervägas under pågående förundersökning. Om åklagarna kunde vända sig till rätten under förundersökningen för att få ett avgörande av en rätts- fråga kunde utredningsresurser sparas. Dessutom kunde en sådan ord- ning i vissa fall leda till kortare häktningstider. Krigsbrottsåklagarna har framfört att de inte ser några fördelar med att införa en möjlighet till mellandom efter förundersökningens färdigställ- ande och åtals väckande, men däremot att det skulle kunna leda till processuella fördelar om det fanns en möjlighet till tvåstegsförfarande under förundersökningsförfarandet. Om det infördes ett system med en ”mellanslutdelgivning” och ett ”mellanåtal” avseende exem- pelvis det övergripande rekvisitet i deras ärenden skulle rätten, har åklagarna sagt, kunna pröva detta övergripande rekvisit medan den övriga förundersökningen skulle fortgå. I de fall rätten inte skulle finna det övergripande rekvisitet styrkt skulle det leda till att den misstänkte inte längre behövde vara frihetsberövad. Även i dessa fall måste dock, har åklagarna påpekat, det vara möjligt att klaga särskilt Det kan vidare, har åklagarna själva påpekat, ifråga- sättas i hur pass stor utsträckning en sådan ordning med möjlighet till mellandom under förundersökningen skulle tillämpas i prakti- ken. I många fall där frågan om det övergripande rekvisitet inte har prövats tidigare kommer åklagaren att söka bevisning för detta under hela förundersökningen. Något utrymme för att påkalla mellandom kommer av det skälet inte finnas i dessa fall. I de flesta fall där det är enkelt att finna tillräcklig utredning om rekvisitet rör det sig enligt åklagarna om situationer där en domstol tidigare prövat frågan och då funnit rekvisitet styrkt. I dessa fall saknas behov av en mellandom eftersom resten av målet kommer att behöva prövas. Vi uppfattar det som kommit fram om en tänkt reform som möj- liggör ett ”mellandomsavgörande” av domstolarna under pågående förundersökning som att en sådan ordning skulle vara behäftad med ett flertal svårigheter när det gäller risk för förseningar och när det gäller förutsebar tillämpning. Dessa omständigheter leder enligt vår mening till att den praktiska nyttan med ett förfarande som medger avgörande av rätten under en pågående förundersökning redan utan närmare analys kan ifrågasättas. En sådan reform i brottmålsproces- sen skulle vidare innebära en grundläggande kullkastning av rätte- gångsordningen och kommer av det skälet inte att övervägas närmare inom ramen för vårt utredningsarbete. Det sagda innebär, bedömer vi, att de överväganden om nyttan med ett mellandomsförfarande som relativt har gjorts av Straff- processutredningen är giltiga även inom ramen för de delvis andra förutsättningar som vårt uppdrag gäller. Parterna har inte, heller med våra förslag om ett ökat partsinflytande, den typ av inflytande över brottmålsprocessen som behövs för att det ska vara möjligt att upp- nå processekonomiska vinster med en mellandom. Det handlar i brottmål inte om jämbördiga parter som kan, eller ska kunna, göra ömsesidiga riskbedömningar i fråga om utfallet i brottmålet. Våra överväganden om åtgärder för ett ökat partsinflytande i brottmåls- processen avser dessutom primärt tiden före åtal. Några övervägan- den som innebär att parterna ges möjlighet att disponera över åtalet genom att träffa överenskommelser under domstolsprocessen gör vi inte inom ramen för vårt uppdrag. Våra överväganden påverkar där- för inte den analys som har gjort avseende partsinflytandets betydelse för behovet och nyttan av mellandom i brottmål. Övervägandena inom ramen för detta utredningsarbete ger sammanfattningsvis inte anledning till att införa mellandom i brottmål. 10.6Inga ändringar i prejudikatordningen I vårt uppdrag ingår att överväga behovet och lämpligheten av att införa en ordning som ger domstolen möjlighet att hänskjuta en pre- judikatfråga till HD. I dispositiva tvistemål får en tingsrätt med parternas samtycke hän- skjuta en viss fråga i målet till prövning av HD, s.k. hissning (56 kap. 13–15 §§ RB och hänvisning i 42 kap. 17 a § RB). Syftet med att be- stämmelserna infördes var att försöka främja HD:s prejudikatbild- ning.33 Om en tingsrätt använder sig av möjligheten att hänskjuta en fråga till HD ska målet i tingsrätten i princip vilandeförklaras i av- vaktan på HD:s prövning. HD avgör om prövningstillstånd ska med- delas. För att tillstånd ska ges krävs att det rör sig om en fråga vars prövning är av vikt för rättstillämpningen (prejudikatfråga). Hand- läggningen i tingsrätten återupptas så snart HD avgjort prejudikat- frågan eller beslutat att inte meddela prövningstillstånd. Tingsrättens avgörande i målet kan överklagas på vanligt sätt. Däremot kan inte beslutet att hänskjuta frågan till HD överklagas. Om en part tar tillbaka sitt samtycke innan tingsrätten fattat beslut om hänskjutande faller frågan. Däremot anses inte en part kunna ta tillbaka sitt samtycke efter att frågan hänskjutits till HD, eftersom det är tingsrätten och inte parterna som har underställt HD frågan.34 1988/89:78 s. 61 f. 1988/89:78 s. 70. föreslog att det i syfte att förbättra prejudikatbildningen skulle införas en möjlighet att hänskjuta en prejudikatfråga till HD i alla mål, dvs.