sou · H6B391 · 2019-01-01 00:00:00 — Det som blir avgörande för tolkningen av den skattskyldiges avsikt med förfarandet är vad som vid en objektiv bedömning av samtliga omständigheter framkommer i ärendet (prop. 1996/97:170 s. 44). Den fjärde och sista förutsättningen som måste vara uppfylld är att ett fastställande av underlag på grundval av förfarandet skulle strida mot lagstiftningens syfte som det framgår av skattebestämmelsernas allmänna utformning och de bestämmelser som är direkt tillämpliga eller har kringgåtts genom förfarandet. Den nuvarande utformningen av rekvisitet infördes genom en ändring från ”lagstiftningens grunder” till ”lagstiftningens syfte”. Förändringen gjordes för att underlätta tillämpningen av skatteflykt- slagen och för att knyta bedömningen närmare de rättsgrundsatser som kommer till uttryck direkt i lagbestämmelserna och lagstift- ningens allmänna uppbyggnad (prop. 1996/97:170 s. 39). Innebörden av ”lagstiftningens syfte” bör bestämmas utifrån bestämmelsernas allmänna utformning och de bestämmelser som är direkt tillämpliga 6För mer information angående bakgrunden till dessa ändringar, se prop. 1996/97:170 s. 41. Åtgärder för att motverka kringgående av skattelagstiftning eller har kringgåtts genom förfarandet (prop. 1996/97:170 s. 39). Det framhålls därigenom att det i första hand är lagbestämmelsernas utformning och inte lagmotiven som ska tjäna som underlag vid prövningen av om förfarandet är oförenligt med lagstiftningens syfte. Det är syftet med bestämmelsen eller bestämmelserna i fråga som ska vara avgörande för bedömningen om de utnyttjas eller kringgås på ett av lagstiftaren inte avsett sätt. Med bestämmelser avses vid tillämp- ningen av skatteflyktslagen naturligtvis enbart regler om bestämmande av skatteunderlag och inte t.ex. civilrättsliga bestämmelser i annat fall än när sådana regler ska tillämpas enligt skattelagstiftningen. Vid oklar- het angående syftet med en viss bestämmelse eller ett regelsystem bör ledning kunna hämtas från lagmotiven (prop. 1996/97:170 s. 40). 9.3.4Beslut om fastställande av underlag Om generalklausulens samtliga rekvisit är uppfyllda, och skatteflykts- lagen således anses tillämplig på ett förfarande, framgår rättsföljden av 3 § skatteflyktslagen. I lagrummet anges tre olika sätt att bestämma underlaget för beskattning. Vilket som ska användas får bestämmas med hänsyn till transaktionens karaktär. Huvudregeln är att fastställandet av underlag för beskattning ska göras som om den aktuella rättshandlingen inte hade företagits. Om förfarandet med hänsyn till det ekonomiska resultatet – bortsett från skatteförmånen – framstår som en omväg i förhållande till det närmast till hands liggande förfarandet, ska som ett andra alternativ beslutet i stället fattas som om den skattskyldige hade valt det för- farandet. I sista hand, om de nu angivna grunderna för beslutet om fastställande av underlag inte kan tillämpas eller skulle leda till oskä- ligt resultat, ska underlaget för att ta ut skatt uppskattas till skäligt belopp. Det kan noteras att en grundläggande tanke bakom skatteflykts- lagen har varit att man med stöd av lagen ska kunna åstadkomma en rättvis beskattning, dvs. i stort nå fram till det skatteresultat som skulle följa om ett kringgående inte hade skett. Syftet har således inte varit att åstadkomma ett hårdare beskattningsresultat än det som skulle ha följt av ett normalt handlande (prop. 1980/81:17 s. 31). Åtgärder för att motverka kringgående av skattelagstiftning I 4 § skatteflyktslagen regleras de processuella aspekterna kring en tillämpning av skatteflyktslagen. Skatteflyktslagen får inte tillämpas av utan endast av förvaltningsrätt efter framställning av . Detta är en sär- reglering jämfört med den för beskattningsförfarandet grundläg- gande principen att beskattningsbeslut ska fattas av som första instans (prop. 1996/97:170 s. 48). En framställan ska göras inom samma tidsfrister som gäller för beslut om efterbeskattning, dvs. från utgången av det kalenderår då beskattningsåret har gått ut (4 § andra stycket skatteflyktslagen som hänvisar till 27 och 29–34 §§ skatteförfarandelagen [2011:1244]).7 Det finns utrymme för att först i en pågående process i kammarrätten åberopa att ett förfarande ska prövas enligt skatteflyktslagen under förutsättning att saken inte ändras (RÅ 2000 ref. 54, jfr HFD 2013 ref. 85). Däremot kan instansordningsprin- cipen innebära att en tillämpning av skatteflyktslagen i högre instans inte är möjlig, även om åberopandet ryms inom processramen. Ett mål skulle dock kunna återförvisas till underrätt för sakprövning i sådana fall.8 I gäller ett grundlagsreglerat förbud mot retroaktiv skatte- lagstiftning, vilket återfinns i 2 kap. 10 § andra stycket regerings- formen. Däri föreskrivs att skatt eller statlig avgift inte får tas ut i vidare mån än som följer av föreskrifter som gällde när den omstän- dighet inträffade som utlöste skatt- eller avgiftsskyldigheten. Det huvudsakliga skälet till förbudet är att en retroaktiv lagstiftning på skatte- och avgiftsområdet bryter mot grundsatsen att man i förväg ska kunna bedöma de rättsliga konsekvenserna av sitt handlande (prop. 1978/79:195 s. 55). 7Avseende tidsfrister hänvisas också till RÅ 2003 ref. 92. I rättsfallet ansågs tillåtet att först i kammarrätt åberopa att skatteflyktslagen skulle tillämpas trots att den i denna lag angivna fristen för att få komma in med en framställning om tillämpning av lagen hade löpt ut. Detta eftersom processen som sådan hade inletts inom den relevanta fristen. 8von , (2016), Processramen i förvaltningsmål, (, Zeteo), s. 269. Åtgärder för att motverka kringgående av skattelagstiftning Ett särskilt undantag i lagrummets andra stycke gör det dock möjligt att ändå införa retroaktivt verkande skatteregler om riks- dagen finner att det finns särskilda skäl för det. Undantaget innebär att en senare beslutad betungande lagregel kan tillämpas retroaktivt, antingen från den tidpunkten då regeringen eller ett riksdagsutskott har lämnat ett förslag om det till eller från den tidpunkten då regeringen i en skrivelse till har meddelat att ett sådant förslag är att vänta (en s.k. stoppskrivelse). Den avgörande tidpunk- ten är den dag då propositionen, utskottsbetänkandet eller skrivel- sen med meddelandet blir allmän handling hos (för en proposition eller en skrivelse är det den dag då den kommer in till och för ett utskottsbetänkande i regel när det första gången anmäls i kammaren).9 Retroaktivitet tillåts från och med dagen efter den då förvarningen gavs (prop. 1978/79:195 s. 60–61). Lagstiftning genomförd på detta sätt brukar kallas stopplagstiftning och syftar till att sätta stopp för förfaranden som innebär kringgående av skattelagstiftning (jfr prop. 1978/79:195 s. 56). Det är sak att avgöra om de åberopade skälen för en tillämpning av bestäm- melsen är tillräckligt starka (se t.ex. prop. 2001/02:140 s. 13). Det är inte helt ovanligt att regeringen genom stoppskrivelser aviserar att en viss lagändring är att vänta. har stoppskrivelser lämnats vid mer än tjugo tillfällen.10 Den senast lämnade stoppskrivelsen gällde beskattning av fastighe- ter som överlåts till juridiska personer (skr. 2016/17:38). I 2 kap. 10 § andra stycket regeringsformen finns även ett undan- tag varigenom retroaktiv skattelagstiftning möjliggörs i samband med krig, krigsfara eller svår ekonomisk kris. Detta undantag har inte utnyttjats.11 Principen om rättshandlingarnas verkliga innebörd brukar räknas till de metoder som används för att förhindra kringgående av skatte- lagstiftningen. har i sin praxis utvecklat 9Holmberg, m.fl. (2016), Grundlagarna (, Zeteo), kommentaren till 2 kap. 10Påhlsson, (2018), Konstitutionell skatterätt (Zeteo version 4), avsnitt 2.2.7. 11Holmberg, m.fl. (2016), Grundlagarna (, Zeteo), kommentaren till 2 kap. Åtgärder för att motverka kringgående av skattelagstiftning hur man ser på denna princip. Principen innebär att beskattning ska ske på grundval av rättshandlingars verkliga innebörd oavsett den beteckning avtalen åsatts. Detta innebär att en domstol inte är bunden av hur de skattskyldiga själva rubricerat sina rättshandlingar. Domstolen gör en egen bedömning av vad som hänt och hur detta ska sorteras in under skattesystemets rättsregler.12 Ett exempel kan vara att ett avtal som den skattskyldige rubricerat som leasingavtal av domstolen i stället bedöms vara ett köpeavtal, vilket får till följd att det vid beskattningen betraktas som ett köp. Den verkliga inne- börden ska som utgångspunkt bedömas utifrån en civilrättslig avtals- tolkning, där den obligationsrättsliga innebörden och den gemen- samma partsviljan klarläggs.13 Civilrättsliga termer används med den innebörd dessa har i civilrätten. Det finns dock fall där de tillämpliga skatterättsliga begreppen inte har någon direkt motsvarighet civil- rättsligt. Principen om verklig innebörd kan då medföra att man vid tolkningen ger det skatterättsliga begreppet den betydelse som på bästa sätt överensstämmer med reglernas syfte.14 I principen om verklig innebörd ligger också att s.k. skenavtal inte ska läggas till grund för beskattningen (RÅ 2004 ref. 27). En bedömning av rätts- handlingarnas verkliga innebörd kan avse inte bara en enstaka rätts- handling utan också den sammantagna innebörden av flera rätts- handlingar (jfr RÅ 1998 ref. 19, RÅ 2004 ref. 27 och RÅ 2010 ref. 51). har i vissa fall tillämpat en helhets- bedömning när rättshandlingarna var för sig framstått som säregna och rimliga endast om de betraktats gemensamt (t.ex. RÅ 1998 ref. 19).15 I andra fall har en helhetsbedömning blivit aktuell när rätts- handlingar varit nära knutna till varandra och avhängiga varandra på ett sådant sätt att enskilda rättshandlingar har förutsatt vissa mot- satta rättshandlingar (t.ex. RÅ 1999 not. 18).16 Vid bedömningen av den verkliga innebörden saknar det nämnvärd betydelse om den skatt- skyldige haft skattemässiga motiv för förfarandet (RÅ 2004 ref. 27 och RÅ 2008 not. Sådana skäl är snarare av intresse vid en prövning enligt skatteflyktslagen (jfr RÅ 2004 ref. 27). 12Påhlsson, (2016), Kringgående av inkomstskattelag – en resa utan slut, Skattenytt 2016 s. 105 s. 112. 13Påhlsson, (2018), Konstitutionell skatterätt (Zeteo version 4), avsnitt 6.5. 14Påhlsson, (2018), Konstitutionell skatterätt (Zeteo version 4), avsnitt 6.5. 15Samuelsson, (2013), HFD tolkar verkliga innebörden vid stiftelsebildning – ökat utrymme för omklassificering genom helhetssyn?, Skattenytt 2013 s. 854. 16Burmeister, (2011), Rättsfall om verklig innebörd av flera rättshandlingar, 2011:1 s. 72. Den europeiska konventionen av angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande fri- heterna () med tilläggsprotokoll gäller som lag i Sverige.1 Som framgår av kapitel 14 föreslås att en sanktionsavgift i form av en rapporteringsavgift ska kunna tas ut av den som inte full- gör en skyldighet att lämna uppgifter om rapporteringspliktiga arran- gemang. I behandlas vissa rättigheter som kan vara av intresse för bestämmelser om sanktionsavgifter, däribland rät- ten till en rättvis rättegång inom skälig tid och inför en oavhängig och opartisk domstol som upprättats enligt lag (artikel 6.1). har konventionen kompletterats med ett antal tilläggsprotokoll. I artikel 4 i sjunde tilläggsprotokollet till Europa- konventionen, vilket antogs , regleras rätten att inte bli lagförd eller straffad två gånger, det s.k. dubbelprövnings- förbudet (ne bis in idem). Detta protokoll har ratificerats av och gäller precis som konventionen som lag i Sverige.2 Förbudet innebär att ingen får lagföras eller straffas på nytt i en brottmåls- rättegång i samma stat för ett brott för vilket denne redan har blivit slutligt frikänd eller dömd i enlighet med lagen och rättegångsord- ningen i denna stat. I Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, EU:s rättighetsstadga, finns också en bestämmelse om dubbelprövningsförbudet. Stadgan är sedan Lissabonfördragets ikraft- trädande en del av primärrätten och är således direkt tillämplig. En viktig skillnad mot med 1Se lagen (1994:1219) om den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna. 2Till skillnad från andra rättigheter som ingår i , har dubbelprövnings- förbudet inte godtagits enhälligt av samtliga medlemsstater som är parter till konventionen, eftersom många medlemsstater vill kunna behålla möjligheten att påföra både administrativa och straffrättsliga sanktioner. tillhörande lag är att EU:s rättighetsstadga bara gäller vid tillämpning av unionsrätten. En annan viktig skillnad är att bestämmelsen i rättig- hetsstadgan, genom sin koppling till unionen, har ett mer vidsträckt geografiskt tillämpningsområde än artikel 4 i tilläggsprotokollet, där det talas om ett andra förfarande i samma stat. De rättssäkerhetsgarantier som anges i artikel 6 i Europakon- ventionen gäller dels vid en prövning av civila rättigheter och skyl- digheter, dels vid anklagelse om brott. Skatter och skatteprocess omfattas inte av begreppet civila rättigheter och skyldigheter (se t.ex. Ferazzini mot § 29 samt Janosevic mot § 64 och och Vulic mot § 75, båda ). Förfaranden inom skatteområdet faller endast inom artikelns tillämpningsområde om de innefattar en anklagelse om brott. Disciplinförfaranden faller således utanför dess tillämp- ningsområde. Uttrycken ”lagföring” och ”straff” i artikel 4.1 i tilläggsproto- kollet ska tolkas i ljuset av allmänna principer avseende de mot- svarande uttrycken ”anklagelse om brott” och ”straff” i artikel 6 respektive 7 i (Zolotukhin mot § 82). Uttrycket brott i den mening som anges i är ett autonomt begrepp, vilket innebär att det ska ges en självständig och allmängiltig tolkning. Frågan om vad som är ett brott i konventionens mening har prövats av i ett stort antal rättsfall. Vid sin bedöm- ning utgår domstolen från de s.k. Engelkriterierna, som slogs fast i målet m.fl. mot . Det första kriteriet, vilket utgör utgångspunkten för bedöm- ningen av om det föreligger en anklagelse om brott eller inte, är hur handlingen klassificeras i nationell rätt, dvs. som brott eller som en disciplinär förseelse. Om handlingen klassificeras som brott i natio- nell rätt betraktas den även som ett brott i konventionens mening. Om inte får man övergå till att pröva om något av de andra krite- rierna är uppfyllt. Det räcker att ett av dessa kriterier är uppfyllt för att artikel 6 ska vara tillämplig. Om analysen visar att inte något av kriterierna i sig är uppfyllt ska dock en samlad bedömning göras, vilken kan leda till att en anklagelse om brott bedöms föreligga. Det andra kriteriet är gärningens natur. Rör det sig om en gärning som kan utföras av vem som helst och som sanktioneras med ett allmänt förbud, talar det för att artikel 6 i är Är det däremot fråga om en överträdelse av förhållnings- regler för en viss avgränsad grupp med särskild ställning och sär- skilda skyldigheter, talar detta mot att det rör sig om brott i konven- tionens mening (se t.ex. Öztürk mot §53 och Janosevic mot § 68). Vid bedömningen av gärningens art är även syftet med den aktuella bestämmelsen av betydelse. Om syftet är att vara avskräckande och bestraffande, till skillnad från att kompensera för skada, så talar detta för att det rör sig om ett brott (se t.ex. Öztürk mot § 53). Det tredje kriteriet gäller på- följdens natur och stränghet. Bedömningen av detta kriterium görs i förhållande till den påföljd som riskeras till följd av en viss gärning och inte i förhållande till den faktiskt utdömda eller ålagda sank- tionen. En frihetsberövande påföljd medför i allmänhet att artikel 6 blir tillämplig medan typiska disciplinstraff som suspension och varning talar i motsatt riktning.3 Enbart den ekonomiska sank- tionens storlek i sig kan inte leda till att ett förfarande anses vara straffrättsligt (se Porter mot ). Där- emot torde avgifternas storlek kunna vara av viss betydelse vid bedömningen av om det rör sig om en anklagelse om brott eller inte (jfr Grande m.fl. mot ). 10.2Rätten att inte behöva belasta sig själv Rätten till en rättvis rättegång i artikel 6.1 i innefattar en rätt för den misstänkte eller åtalade att inte behöva yttra sig och inte heller behöva belasta sig själv, vilket Europa- domstolen slog fast bl.a. i avgörandena mot och mot . Denna rätt innebär att den som är misstänkt för brott inte ska behöva bidra till utredningen eller bevisningen i målet genom att göra medgivanden eller tillhandahålla belastande material. Det krävs att det är fråga om uppgifter som myndigheterna kan utkräva med någon form av tvångsmedel (såsom vites-, fängelse- eller annat sank- tionshot) och att de uppgifter som efterfrågats har samband med det brott som den enskilde misstänks för. Rätten omfattar dock inte 3Se t.ex. , Hans (2015), Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, En kommentar till om de mänskliga rättigheterna (Zeteo version 5), s. 175–176. användning av tvångsvis inhämtad bevisning som existerar obero- ende av den misstänktes vilja, t.ex. dokument som erhållits i samband med husrannsakan, blod- eller urinprov (mot Rätten att inte belasta sig själv är inte absolut utan olika faktorer såsom arten och graden av tvång och graden av allmän- intresse för lagföring av den aktuella brottstypen kan leda till att rätten att inte belasta sig själv inte anses ha överträtts (se t.ex. O’Halloran och mot ). Artikel 6.1 i blir tillämplig när någon är ”anklagad för brott”, dvs. i allmänhet när någon delges misstanke om brott. Innan denna tidpunkt är nådd kan administrativa myndigheter använda lagliga tvångsmedel för att framtvinga dokumentation som senare kan visa sig inkriminerande.4 Även om det i en sådan situation inte är fråga om någon överträdelse av artikel 6.1 när informationen tvingas fram kan det dock stå i strid med artikel 6.1 att i ett senare skede använda informationen mot den misstänkte (se t.ex. mot ). mot () gällde en person som var misstänkt för undandragande av skatt och som hade förelagts att inge handlingar rörande vissa investeringar. Efter- som han inte efterkom föreläggandet blev han eftertaxerad och dömd till böter för att han inte lämnat begärd information. Europadom- stolen fann att myndigheterna hade sökt tvinga honom att lämna upplysningar som eventuellt skulle ha avslöjat att han gjort sig skyldig till skattebrott. Detta ansågs inte förenligt med artikel 6.1. Rätten att inte belasta sig själv hindrar inte att myndigheter, exempelvis , efterfrågar eller inhämtar uppgifter från annat håll än från den enskilde.5 Dubbelprövningsförbudet innebär, vilket har redogjorts för ovan, att ingen får lagföras eller straffas på nytt i en brottmålsrättegång i samma stat för ett brott för vilket han redan blivit slutligt frikänd eller dömd i enlighet med lagen och rättegångsordningen i denna stat. För att en överträdelse av skyddet mot dubbelprövning i arti- 4Se rättsutlåtande av och intagen som bilaga 6 i SOU 2015:49. 5SOU 2015:62 s. 131. kel 4 ska vara för handen krävs att (1) det ska vara fråga om två för- faranden i samma stat, (2) förfarandena ska kunna utmynna i två straffrättsliga sanktioner, och (3) det ska vara fråga om samma hand- ling som prövas. När det gäller den delen av förbudet som handlar om vad som utgör samma sak eller samma brott har praxis utvecklats . Enligt ska förbudet förstås som ett förbud mot åtal eller rättegång för ett andra ”brott” i den mån som detta härrör från identiska fakta eller fakta som i allt väsentligt är desamma. Prövningen ska utgå från de fakta som bildar en uppsätt- ning konkreta fakta som berör samma svarande och är oupplösligt förbundna med varandra till tid och rum och vars existens måste bevisas för att en fällande dom ska uppnås eller ett straffrättsligt för- farande inledas (Zolotukhin mot § 82). har i senare praxis bekräftat att de kriterier för att bedöma om det är fråga om samma brott som fastslogs i Zolotukhinmålet också är till- lämpliga när det gäller t.ex. sanktioner på finansmarknaden (Grande m.fl. mot ). 11Skyldighet att lämna uppgifter om rapporteringspliktiga arrangemang 11.1Ett nytt regelverk införs Förslag: Ett nytt regelverk om uppgiftsskyldighet avseende rappor- teringspliktiga arrangemang ska införas. Regelverket ska omfatta såväl gränsöverskridande som rent inhemska arrangemang. Vägledande för skattepolitiken är att medborgarna och företagen ska ha ett högt förtroende för skattesystemet. Skatter ska tas ut på ett rättssäkert sätt. Ett högt förtroende är nödvändigt för att skatterna långsiktigt ska kunna finansiera den gemensamma välfärden, olika samhällsfunktioner och andra offentliga utgifter. För att stärka legi- timiteten ska regelverket vara möjligt att förstå och inte leda till onödigt stora administrativa kostnader för dem som tillämpar reglerna. Detta ska särskilt beaktas vid utformningen av nya skatteregler. Nyttan av förenklingar ska dock alltid vägas mot behovet av att värna skatteintäkterna, åstadkomma rättvisa mellan skattskyldiga samt motverka skattefusk och skatteundandragande.1 Ett högt förtroende för skattesystemet kräver också åtgärder för att bekämpa skattebrott, skattefusk och skatteundandraganden.2 Användningen av bl.a. aggressiv skatteplanering3 snedvrider kon- 2014/15:100 s. 104 och 105. 2014/15:100 s. 105. 3Vad som avses med begreppet aggressiv skatteplanering behandlas i avsnitt 2.3. Skyldighet att lämna uppgifter om rapporteringspliktiga arrangemang kurrensen och missgynnar de som vill göra rätt för sig. För att mot- verka aggressiv skatteplanering har ett antal länder infört regler om informationsskyldighet avseende skatteupplägg, se kapitel 5. Rekommendationer om sådana regler har tagits fram inom ramen för /G20:s projekt mot skattebaserosion och vinstflyttning, det s.k. BEPS-projektet4. Dessa rekommendationer återfinns i en av slutrapporter, Mandatory Disclosure Rules, Action 12 – 2015 Final Report5, förkortad . Enligt är det huvudsakliga syftet med regler om infor- mationsskyldighet att på ett tidigt stadium ge skattemyndigheterna information om potentiellt aggressiva skatteupplägg och vilka som marknadsför, förmedlar och använder dem. Sådan tidig information gör enligt rapporten att skattemyndigheterna kan arbeta mer effek- tivt. Resurser som annars skulle ha behövt läggas på att upptäcka skatteupplägg kan i stället läggas på att vidta åtgärder utifrån lämnad information. Den tidiga informationen möjliggör också för skatte- myndigheter och lagstiftare att snabbt svara på förändrade beteen- den hos skattskyldiga genom anpassningar av verksamheten och författningsändringar. Ett annat syfte med bestämmelser om infor- mationsskyldighet avseende skatteupplägg är enligt OECD-rappor- ten att minska marknadsföringen, förmedlingen och användningen av upplägg för aggressiv skatteplanering. Skattskyldiga kan bli mindre benägna att använda ett upplägg om de vet att skattemyndigheterna kommer att få information om det. Den tid under vilken ett visst upp- lägg kan användas kan också minska om t.ex. lagändringar genom- förs snabbt.6 har vidare tagit fram modellregler för informationsskyl- dighet avseende vissa arrangemang som kan öka risken för skatte- undandragande genom att underlätta skattefusk. Det rör sig om arrangemang för att undvika automatiskt utbyte av upplysningar om finansiella konton och arrangemang för att skapa icke-transparenta 4BEPS är en förkortning för Base Erosion and Profit Shifting. 5OECD (2015), Mandatory Disclosure Rules, Action 12 – 2015 Final Report, /G20 Base Erosion and , /docserver/9789264241442- en.pdf?expires=1544436376&id=id&accname=guest&checksum=D9998C980B92BD983 D9AE8C04932B068 6Se s. 18. Skyldighet att lämna uppgifter om rapporteringspliktiga arrangemang Modellreglerna antogs av skatte- utskott () . Reglerna utgör ingen minimistandard och det är således inte obligatoriskt för stater att införa dessa.