sou · H7B338 · 2019-07-15 00:00:00 — Vid slutdelgivningen för- utsätts det bli tydligt om förundersökningen borde kompletteras eller om det finns sådana invändningar att åtal inte borde väckas. Under förberedelsen inför huvudförhandlingen tas det för givet att bl.a. inställningar och bevisuppgift kan redas ut. Vid huvudförhand- lingen förutsätts domstolen och den tilltalade kunna utgå från det gärningspåstående som anges i åtalet. Det är självfallet att rättsord- ningen måste tåla oväntade händelser under processens gång. Hu- vudprincipen är ändå, har vi framhållit, att en förundersökning och huvudförhandling ska växa fram utan alltför stora överraskningar. Förutsebarheten är grundläggande för att brottmålsprocessen ska fungera rättssäkert och effektivt. Vi har konstaterat att förutsebarheten, framför allt vid hanteringen av stora brottmål, ofta tycks brista. Varken förundersökning eller huvudförhandling tycks särskilt ofta växa fram på det sätt som tar för givet utan tvärtom sker det regelmässigt en sammanblandning mellan förundersökning och huvudförhandling. Vi har sett att överväganden om en bättre hantering av stora brott- mål bör, i linje med de förändringar av processförutsättningarna som har genomfört, innefatta över- väganden om nya processuella verktyg som ger förutsättningar att bestämma straffprocessens innehåll genom att ”låsa fast” brottmålet successivt genom parternas medverkan. Parternas positioner bör successivt låsa fast processens ramar Vi har i vårt tidigare arbete argumenterat för att parternas positioner bör ange straffprocessens ramar.2 Ett utökat inflytande för parterna över straffprocessens ramar skulle, har vi framhållit, leda till ett mer 1Utredningens delbetänkande Straffprocessens ramar och domstolens beslutsunderlag i brottmål – en bättre hantering av stora brottmål, SOU 2017:7 s. 153 f. 2Utredningens delbetänkande Straffprocessens ramar och domstolens beslutsunderlag i brottmål – en bättre hantering av stora brottmål, SOU 2017:7 s. 145 och 153 f. Ett ökat partsinflytande i brottmål flexibelt brottmålsförfarande som är välfungerande också vid han- teringen av stora brottmål. För att åstadkomma bättre ordning och reda i processföringen, upprätthålla en koncentrerad prövning i dom- stolen och minska brottmålens omfattning har vi bedömt att det be- hövs processuella verktyg som kan bestämma straffprocessens inne- håll successivt genom parternas och domstolens medverkan. Det bör, har vi ansett, särskilt övervägas vilka positiva incitament det kan utvecklas för den misstänktes medverkan på detta sätt. En utveckling i riktning mot ett större partsinflytande över straffpro- cessen torde förutsätta att åklagaren, på samma sätt som i skuld- frågan, anger ramen för domstolens prövning i frågor om påföljd och särskild rättsverkan. Vi har ansett att det är tänkbart att domstolen bör ha en roll i en fastlåsningsprocess som mottagare av uppgifter från parterna. Även om det inte är möjligt för en domstol att processuellt bestraffa en misstänkt som inte avger någon inställning eller förklarar sin posi- tion enligt regler om detta, så finns det enligt den bedömning vi redan gjort ett värde i att skapa processuella verktyg som ändå ger parterna en möjlighet att utöva ett större inflytande över brottmålets vidare hantering. Det kan ske genom att den misstänkte avger in- ställning eller vitsordanden (jfr ”agreed facts”). Det kan också, har visagt, ske genom att det ställs tydligare krav på angivande av bevis- uppgift eller grund för den position som någondera parten intar i processen (jfr ”pre-trial-briefs”). I vårt arbete har vi vidare gjort bedömningen att det finns ett behov av ytterligare prioriteringar inför och under en förundersök- ning för att begränsa de största brottmålens omfattning.3 Det kan, har vi framhållit, finnas skäl att skapa större möjligheter att beakta den misstänktes medverkan vid beslut om förundersökningens om- fattning och inriktning. 3Utredningens delbetänkande Straffprocessens ramar och domstolens beslutsunderlag i brottmål – en bättre hantering av stora brottmål, SOU 2017:7 s. 149 f. Ett ökat partsinflytande i brottmål Svårigheter att åstadkomma en effektivare handläggning av stora brottmål genom att dela upp brottmålen i domstol Vi har tidigare konstaterat att bestämmelsen i 45 kap. 3 § RB om att dela upp brottmål i domstolen för att åstadkomma en effektivare hantering av stora mål ofta inte är tillämpbar vid stora och kom- plicerade mål som omfattar påståenden om systematisk brottslighet och/eller inbegriper många inblandade personer.4 Det är helt enkelt ofta praktiskt svårt, bl.a. med hänsyn till insyns- och bevisfrågor, att i dessa fall minska domstolsprocessernas storlek genom att hand- lägga åtal var för sig. Vår bedömning har i stället varit att det är under förundersöknings- och förberedelsestadiet som det finns bäst möj- ligheter att påverka ett brottmåls omfång. En friare bevisföring för parterna Vi har tidigare gjort bedömningen att det är rimligt att i större ut- sträckning än dagens reglering medger låta det som hänt under förun- dersökningen och förberedelsen av ett brottmål utgöra utgångspunkt för domstolsprövningen samt att bevisningen i ökad utsträckning tas upp successivt.5 Bevisregleringen måste, har vi menat, utformas i för- hållande till den teknik- och kunskapsutveckling som skett. Inte minst måste utgångspunkten om att bevis ska tillhandahållas dom- stolen i dess ursprungliga skick förstås i förhållande till de möjlig- heter som finns att tekniskt dokumentera och presentera uppgifter och den betydelse det har för bevisningens kvalitet att tidiga upp- gifter används som bevis i rättegångar. Vi har dragit slutsatsen att de begränsade undantag från förbudet i mot att åbe- ropa berättelser ur förundersökningen som bevisning som gäller är alltför snävt tilltagna mot bakgrund av den utveckling som skett i samhället i allmänhet och när det gäller bevismiljön i synner- het. I stället bör parterna ges en större frihet att lägga fram den bevis- ning som utgör det bästa beviset med hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet. 4Utredningens delbetänkande Straffprocessens ramar och domstolens beslutsunderlag i brottmål – en bättre hantering av stora brottmål SOU 2017:7 s. 140. 5Utredningens delbetänkande Straffprocessens ramar och domstolens beslutsunderlag i brottmål – en bättre hantering av stora brottmål, SOU 2017:98 s. 177 f. Ett ökat partsinflytande i brottmål 4.1.3Inriktning för det fortsatta arbetet Direktiven innehåller en premiss om att ramarna för straffprocessen bör kunna bestämmas på ett tydligare sätt. Vårt fokus är förbättrade förutsättningar för de stora brottmålen. Vid övervägandena utgår vi från våra tidigare överväganden och förslag inom ramen för utred- ningsarbetet. Det betyder att den tidigare inriktningen om fram- för allt bättre ordning och reda i brottmålsprocessen, en successiv fastlåsning genom parternas positioner och en friare bevisföring utgör grunden för det fortsatta arbetet om åtgärder som rör för- undersökningen och förberedelsen. 4.2Vårt uppdrag om prövningen i domstol I direktiven instämmer regeringen i den bedömning denna utredning har gjort inom ramen för vårt tidigare arbete att det finns skäl att överväga om det bör införas utökade möjligheter till skriftliga inslag i domstolens beslutsunderlag. Analysen ska enligt direktiven om- fatta både skriftliga inslag i delar av prövningen av brottmålet och en utökad möjlighet att avgöra mål utan huvudförhandling. Inom ramen för uppdraget bör vi enligt direktiven se över frågan om en utökad möjlighet att avgöra mål utan huvudförhandling i ett bredare sammanhang och med utgångspunkt i de överväganden som ska göras om utökade möjligheter till skriftliga inslag i domstolsunder- laget och prioriteringar under förundersökningen. Med utgångs- punkt i förslag i betänkandet Partsinsyn enligt (SOU 2010:14) ska vi vidare beakta principerna om en parts rätt till insyn och domstolens kommunikationsskyl- dighet. I uppdraget ingår att göra en analys av de förändringar av de grundläggande processprinciperna om muntlighet och omedelbarhet i domstol som utredaren föreslår inom ramen för sitt nuvarande uppdrag. Syftet med uppdraget är att skapa bättre förutsättningar för en koncentrerad rättegång och ett fullgott beslutsunderlag för dom- stolen som rätten till partsinsyn och kommunikations- skyldigheten klargörs. I direktiven framhålls det som angeläget att det vid det fortsatta utredningsarbetet görs en analys av olika rättssäkerhetsaspekter av Ett ökat partsinflytande i brottmål Analysen bör inte enbart avse varje förslag för sig utan också om de samlade konsekvenserna av en reform av brottmåls- processen är godtagbara ur ett rättssäkerhetsperspektiv. •ta ställning till om och i så fall på vilket sätt möjligheten till skrift- liga inslag i domstolens prövning av brottmål bör utökas, •överväga om det finns skäl att införa en möjlighet till utökad an- vändning av vittnesattester, •överväga i vilken utsträckning möjligheterna att hänvisa till skrift- lig bevisning som genomgången före huvudförhandlingen bör utökas, •överväga behovet och lämpligheten av mellandom i brottmål, •överväga behovet och lämpligheten av att införa en ordning som ger domstolen möjlighet att hänskjuta en prejudikatfråga till , •överväga om det bör vara möjligt att i ökad utsträckning avgöra mål utan huvudförhandling med skriftligt processmaterial som grund, •redovisa effekter av eventuella förslag för målsägandens roll i straffprocessen, •redovisa hur eventuella förslag gemensamt men även var för sig påverkar rättssäkerheten för enskilda, och •lämna de fullständiga förslag till författningsändringar och andra förändringar som bedöms nödvändiga. Vi har i vårt tidigare arbete sagt att utgångspunkten för övervägan- den om domarrrollen bör vara dels att domare numera inte kan anses ha ansvar för att garantera förundersökningens fullständighet, dels att de å andra sidan har ett stort ansvar för en aktiv materiell ledning Ett ökat partsinflytande i brottmål i förberedelsen inför och genomförandet av huvudförhandlingen.6 Vi har konstaterat att det tycks råda enighet vid domstolarna om att rättens utredningsskyldighet är obsolet. I de stora brottmålen är det dessutom, har vi konstaterat, i praktiken omöjligt för en domare att ta ett ansvar för förundersökningens fullständighet. Parternas ökade aktivitet i processen får dock inte leda till att domare passiviseras. Tvärtom har vi sagt att vikten av domarens materiella processledning ökar i takt med parternas ökade aktivitet för att processen ska kunna genomföras på ett balanserat sätt. Utökade skriftliga inslag vid domstolens prövning av brottmål I de överväganden om en utökad användning av tidigt dokumente- rade förhör i domstol som vi gjorde inledningsvis i vårt utrednings- arbete väcktes den mer generella frågan om vad som bör gälla för dom- stolens beslutsunderlag.7 Vår bedömning var att frågan om undantag från muntlighet och omedelbarhet genom utökade skriftliga inslag vid prövningen av brottmål i domstol kunde behöva övervägas. Vi gjorde bedömningen att frågan om en utökad användning av vittnes- attester borde analyseras. Det finns, bedömde vi, rimligtvis effekti- vitetsvinster att göra med att huvudförhör med vittnen kan ersättas av skriftliga vittnesateser för vissa typer av vittnesuppgifter. Det gäller särskilt sådana förhör där frågan om bevispersonens trovärdig- het inte kommer i förgrunden. Rättssäkerhetsaspekterna med munt- liga förhör ska, sade vi, givetvis beaktas. Även frågor om hänvisning till skriftlig bevisning, mellandom i brottmål och möjlighet att hän- skjuta en prejudikatfråga till HD i pågående brottmål borde enligt våra bedömningar ingå i en analys om utökade skriftliga inslag i dom- stolsprövningen. När det gäller avgörande av brottmål i domstolarna borde enligt vår bedömning fördelarna med ett muntligt förfarande betraktas på ett mer nyanserat sätt än som var fallet vid rättegångs- balkens ikraftträdande. Det finns redan möjligheter att pröva brott- mål förenklat utan huvudförhandling vid domstolarna. Det kan, bedömde vi, förekomma ytterligare situationer vid vilka muntlig- heten inte tjänar något egentligt syfte utan mer framstår som ett 6Utredningens delbetänkande Straffprocessens ramar och domstolens beslutsunderlag i brottmål – en bättre hantering av stora brottmål SOU 2017:7 s. 148. 7Utredningens delbetänkande Straffprocessens ramar och domstolens beslutsunderlag i brottmål – en bättre hantering av stora brottmål. SOU 2017:7 s. 158 f. Ett ökat partsinflytande i brottmål I dessa fall kan det finnas skäl att utöka möjligheterna till en enkel hantering vid domstolen genom avgörande av mål vid ett skriftligt förfarande utom huvudförhandling. Genom att brott- målsförfarandet görs enklare vinner man de kriminalpolitiska för- delarna att straffet kommer närmare inpå brottet och att resurser kan sparas både för parterna och för samhället. Övervägandena i denna del borde, har vi sagt, inte vara begränsade till erkända fall. En utökad möjlighet att använda tidiga förhör som bevisning I ett tidigare delbetänkande har utredningen bl.a. föreslagit att en ljud- och bildupptagning av en berättelse som lämnas i brottmål inför åklagare eller eller annars utom rätta bör få åberopas som bevis i rättegången om det inte är olämpligt med hän- syn till sakens prövning.8 Berättelsen ska kunna läggas fram även inom ramen för ett förhör med förhörspersonen vid rättegången. Ett argument för förslaget var att ljud- och bildupptagningar bör betraktas på ett annat sätt inom ramen för principen om bevisome- delbarhet än berättelser som nedtecknats skriftligt. Förslaget som lämnats innebär att parterna ges en relativt stor frihet att välja hur de vill lägga fram berättelser ur förundersökningar som bevis. Beviset ska tillåtas om rätten, utifrån vad parterna har anfört, gör bedöm- ningen att det inte finns några betydande processuella nackdelar med att beviset läggs fram. Vårt förslag utformades lagtekniskt så att vi föreslog en ny bestämmelse i 35 kap. 14 a § RB som särreglerar tillåt- ligheten av ljud- och bildupptagningar som bevis i brottmål. Vi fram- höll att det med en sådan lösning blir tydligt att vad som gäller för berättelser som dokumenterats på annat sätt i brottmål även fort- sättningsvis regleras i 35 kap. 14 § RB. Vi gjorde vidare bedömningen att det inom ramen för vårt fortsatta arbete, som bl.a. skulle komma att inkludera frågor om en utökad användning av vittnesattester i brottmål, skulle komma att finnas skäl att se över bestämmelsen i 35 kap. 14 § RB och överväga behovet av ändringar av dess utform- ning. I delbetänkandet lämnade vi även ett förslag om en utökad möjlighet till tidig bevisupptagning i domstol.9 8Utredningens delbetänkande Tidiga förhör – nya bevisregler i brottmål, SOU 2017:98 s. 221 f. 9Utredningens delbetänkande Straffprocessens ramar och domstolens beslutsunderlag i brottmål – en bättre hantering av stora brottmål, SOU 2017:7 s. 194 f. Ett ökat partsinflytande i brottmål 4.2.3Inriktning för det fortsatta arbetet Frågan om utökade möjligheter till skriftliga inslag bedöms utifrån de effekter som sådana reformer kan förväntas få i de stora brott- målen. Det är dock inte frågan om att skapa specialregler för stora brottmål. Vid övervägandena utgår vi från våra tidigare övervägan- den och förslag inom ramen för utredningsarbetet. Det betyder bl.a. att våra förslag om tidiga förhör ligger till grund för det fortsatta arbetet. Detta avsnitt innehåller en bakgrund till våra fortsatta överväganden och förslag. Ytterligare redovisning av gällande rätt finns i anslutning till respektive övervägande- och förslagsavsnitt. innebar då den trädde i kraft en brytning med det inkvisitoriska förfarande som tidigare hade präglat brottmålspro- cessen.10 Ett inkvisitoriskt förfarande utgår från den s.k. officialprin- cipen som syftar till att tillgodose statens intresse av att oskyldiga inte anklagas eller döms för brott. Principen ger uttryck för att domare kan eller ska vara självständigt verksamma vid prövningen av brotts- misstankar. I ett inkvisitoriskt rättssystem har domaren det yttersta ansvaret för att brott utreds och lagförs medan försvararen och åklagaren är tilldelade mer passiva roller. Med lyftes ansvaret för brottsbekämpningen från domaren till åklagaren som fick i uppdrag att föra statens talan mot enskilda personer tillhandahållna vissa rättigheter och biträdda av en försvarare. Det inför- des regler om åtalsplikt. Den misstänkte fick ställning som part med bestämmelser om rätt till insyn och delaktighet i brottsutredningen. Det infördes regler om att rätten inte fick pröva brottmål utan att 10Utredningens delbetänkande Straffprocessens ramar och domstolens beslutsunderlag i brottmål – en bättre hantering av stora brottmål, SOU 2017:7 s. 24 f. Ett ökat partsinflytande i brottmål åtal har väckts eller döma för en annan gärning än den som framgår av ett gärningspåstående.11 Vidare infördes regler som innebar att det i princip är parterna som avgör vilken bevisning som ska åberopas. Trots den övergång till en ackusatorisk process som rättegångs- balken markerade kom även den nya att innehålla klara inkvisitoriska inslag. I förarbetena uttalade Processlagbered- ningen att hänsynen till det allmänna intresset av utredningens full- ständighet medförde att rätten fick införskaffa all bevisning som den fann erforderlig.12 Rätten får enligt gällande regler förelägga åkla- garen att fullständiga eller genomföra en förundersökning, om det behövs för att målet vid huvudförhandlingen ska kunna genomföras i ett sammanhang. Reglerna om rätten att kalla vittnen på eget initi- ativ, att besluta om utvisning och häktning utan yrkande från åkla- garen och att bestämma påföljd oberoende av parternas yrkanden utgör ytterligare exempel på befogenheter som är främmande i ett renodlat tvåpartssystem. Inte minst under inflytande av de krav på en rättssäker prövning som följer av artikel 6 i har svensk straffprocess utvecklats i riktning mot en alltmer ackusatorisk ordning. tycks det råda en bred samstämmighet om att rättens utrednings- skyldighet i skuldfrågan är obsolet. har Straffprocessut- redningen och bekräftat denna uppfattning och framhållit att domares förhållningssätt till eventuella utrednings- brister ytterst bör vara att ogilla åtalet.13 4.3.3Principerna om likhet, saklighet och opartiskhet Alla som fullgör uppgifter inom den offentliga förvaltningen ska i sin verksamhet beakta allas likhet inför lagen samt iaktta saklighet och opartiskhet (1 kap. 9 § RF).14 Kravet på allas likhet inför lagen innebär ett skydd mot godtycke och diskriminering. Det som avses är att tillämpningen av regler ska överensstämma med kravet. Det är inte skillnader i lagstiftningen, t.ex. avseende ålder, inkomst eller 11Undantag från kravet på att rätten inte får ta upp en fråga om ansvar ex officio gäller endast beträffande rättegångsförseelser (se 20 kap. 1 §). 12NJA II 1943 s. 450. 13 betänkande Rapport från , SOU 2015:52 s. 645, och betänkande Brottmålsprocessen, SOU 2013:17 s. 221. 14Thomas och , Regeringsformen – en kommentar på internet, kommentaren till 1:9 RF. Ett ökat partsinflytande i brottmål liknande, som avses. Kravet på saklighet innebär bl.a. att myndig- heters åtgärder och beslut inte får utgå från ovidkommande hänsyn och vara godtyckliga utan ska vara rationella och logiskt motiverade. Kravet på opartiskhet betyder att det allmännas företrädare ska vara objektiva i sin tjänsteutövning och förhålla sig så att deras opartisk- het inte med fog kan ifrågasättas. Kraven på likhet, saklighet och opartiskhet överlappar delvis var- andra. Att vara partisk är vanligen osakligt, liksom att olikbehand- ling av lika fall vanligtvis inte kan anses som sakligt. kan saklighetskravet innefatta annat och mer än vad kraven på likabe- handling och opartiskhet medför, t.ex. vad gäller bemötande, formu- leringar och förmåga att hålla sig till den sakfråga som myndigheten har att avgöra i förhållande till den enskilde. Kravet på likhet om- fattar inte bara hur en sak rent faktiskt har handlagts och vilka verk- liga skäl som ligger bakom ett beslut eller annat handlande från en myndighet. Även hur myndighetens agerande har uppfattats utifrån har en betydelse för om likabehandlingskravet anses vara uppfyllt. Likhetsprincipen innebär att lika fall ska bedömas lika, vilket betyder att fall där de sakliga förutsättningarna är lika ska bedömas på samma sätt. 4.3.4Principen om parternas likställdhet Utmärkande för en rättvis rättegång enligt är att parterna är likställda i processen. Principen om parternas likställd- het uttrycker en ambition att utjämna styrkeförhållandena mellan brottmålets parter så att den misstänkte ges en rättvis möjlighet att försvara sig. I brottmål innebär principen att den tilltalade inte får ha sämre möjligheter än åklagaren att åberopa bevisning och utföra sin talan. Den tilltalade kan i vissa fall ha en mer förmånlig ställning än åklagaren i processen. Att detta är fallet kan vara nödvändigt för att eliminera risken för en fällande dom mot den som är oskyldig till brott.15 Principen om parternas likställdhet kommer till uttryck genom bestämmelser i om bl.a. åklagarens bevis- 15Hans Danelius, Mänskliga rättigheter i europeisk praxis. En kommentar till Europakonven- tionen om de mänskliga rättigheterna, femte upplagan, 2015 s. 260. Ett ökat partsinflytande i brottmål börda och domares åliggande att vid tvekan hellre fria än fälla, objek- tivitetsplikten före och under förundersökning samt den misstänk- tes rätt till insyn. 4.3.5In dubio pro reo Principen om in dubio pro reo, som är oreglerad och följer av sed- vanerätten, avser garantera att en misstänkt inte blir dömd för ett brott när det finns kvarvarande tvivel om hans eller hennes skuld. Vid tvivel ska en domare enligt principen döma till den tilltalades förmån, dvs. hellre fria än fälla. Principen anses ge uttryck både för att höga beviskrav ska gälla i brottmål och för att åklagaren är den som ska bära bevisbördan i brottmål. Oskuldspresumtionen är ett instrument både för att tillvarata indi- videns rättigheter i brottmål och för att, i de fall som resulterar i en fällande dom, se till att domens förarbete uppfattas som rättvist.16 Presumtionen är en handlingsnorm avsedd att påverka de rättsliga aktörernas agerande i en viss riktning. En handlingsnorm kan inte vara exakt utan dess precisa innebörd varierar beroende på omstän- digheterna i enskilda fall. Oskuldspresumtionen är uttryck- ligen lagfäst genom lagen (1994:1219) om den europeiska konven- tionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna. Presumtionen har emellertid ansetts gälla även tidigare utan uttryckligt lagstöd. I arbetet med att genomföra det s.k. oskuldspresumtionsdirektivet i svensk rätt hänvisade reger- ingen, i fråga om svenska rättsregler som uttrycker oskuldspresum- tionen, till att är svensk lag samt till de regler som finns i och förundersökningskungörelsen om bl.a. jäv, objektivitet, åklagarens bevisbörda och den tilltalades rätt att inte vittna mot sig själv.17 16Jfr , Oskyldighetspresumtionen, 2003, s. 58. 2017/18:58 s. 11 f, och rådets direktiv /343/EU av om förstärkning av vissa aspekter av oskuldspresumtionen och av rätten att närvara vid rättegången i straffrättsliga förfaranden. Ett ökat partsinflytande i brottmål Det brottsbekämpande arbetet ska genomföras i enlighet med den s.k. objektivitetsplikten. Det innebär bl.a. att undersökningsledaren vid genomförande av förundersökningar ska söka efter, ta till vara och beakta omständigheter och bevis som talar såväl till den miss- tänktes fördel som till hans eller hennes nackdel (23 kap. 4 § RB). För att tydliggöra att kravet på objektivitet gäller såväl före som under förundersökningen samt efter att åtal formulerades bestäm- melsen i om år 2016.18 Kravet på objektivitet vid brottsbekämpningen syftar ytterst till att säkerställa att ingen oskyldig döms för brott.