sou · H7B316 · 2019-04-01 00:00:00 — Strålsäkerhetsutredningen132 om en samordnad reglering på kärn- teknik- och strålskyddsområdet, behandlade också staten sista- handsansvar. Utredningen ansåg att ett lagfäst sistahandsansvar för staten: …snarare innebär ett incitament för staten och berörda myndigheter att genom reglering och kontroll försäkra sig om att reaktorhavarana fullföljer sitt lagstadgade ansvar för att slutförvara det använda bränslet. Mark- och miljödomstolens yttrande I den prövning som mark- och miljödomstolen genomför av SKB:s ansökan om att uppföra ett slutförvar för använt kärnbränsle i Forsmark har frågan om staten ska ha ett sistahandsansvar för slut- förvaringen aktualiserats. Enligt domstolen behöver ansvarsbilden efter förslutning av slutförvaret klargöras i samband med ett even- tuellt beslut om att verksamheten är tillåtlig enligt . Domstolen konstaterar att gjort uttalanden om statens sistahandsansvar men att detta inte lett till någon lagstiftning. Dom- stolen ifrågasätter vilken status uttalanden har i förhållande till en tillståndsdom med rättskraft. Kommer tillståndshavaren i fram- 132SOU 2011:18 Strålsäkerhet – gällande rätt i ny form. Utredningens överväganden och förslag tiden att kunna lösas från sitt ansvar enligt en tillståndsdom med hän- visning till statens sistahandsansvar, trots att detta ansvar inte har lagreglerats? I yttrandet133 till regeringen rörande tillåtlighetsprövning för SKB:s ansökan framför mark- och miljödomstolen att den anser att verksamhet i form av slutförvaring av kärnavfall kommer att bedrivas även efter slutförvarets förslutning. Tillståndshavaren har enligt ett ansvar för verksamheten tills vidare, dvs. Det finns olika uppfattningar om ansvaret för slut- förvaret på lång sikt. Utredningen visar inte att SKB kommer att ha resurser för att hantera eventuella krav på åtgärder hundratals eller tusentals år efter förslutning. kommun har motsatt sig ett sistahandsansvar för kommunen. Frågan uppkommer därför om staten ska ha ett sistahandsansvar för slutförvaret. Domstolen bedömer att till- ståndsmyndigheten eller tillsynsmyndigheten inte enligt gällande bestäm- melser kan besluta att staten har ett sistahandsansvar. Det är angeläget att klargöra vem som har ansvaret enligt på lång sikt. 4.9.8Utredningens överväganden och förslag I motsats till har kärntekniklagen en bortre gräns för kärnkraftindustrins ansvar. Enligt 10 § 4 är denna gräns när: all verksamhet vid anläggningarna har upphört och allt kärnämne och allt kärnavfall placerats i ett slutförvar som slutligt förslutits Utredningen konstaterar därmed att det enligt kärntekniklagen inte finns någon som har ett primärt ansvar för ett slutförvar efter att det förslutits. Riksdag och regering har som redovisats ovan visserligen uttalat att staten har ett övergripande ansvar och bl.a. uttalat134 att: Det ligger i sakens natur att staten har det yttersta ansvaret för verk- samheten, som den är reglerad i kärntekniklagen, fungerar även på mycket lång sikt. Regeringen har dock framfört att: Det skulle därför inte fylla något egentligt syfte att ytterligare reglera denna fråga i kärntekniklagen. 133Mark- och miljödomstolen, Tingsrätt, Mål nr M 1333–11, Yttrande, , Aktbilaga 842, s. 9–10. 1997/98:145, Svenska miljömål. Miljöpolitik för ett hållbart s. 356. Utredningens överväganden och förslag Att inte det långsiktiga ansvaret eller sistahandsansvaret är reglerat i lag skapar dock osäkerheter vilket bl.a. mark- och miljödomstolen påtalar. Domstolen ifrågasätter den status som uttalande om det statliga sistahandsansvaret har i förhållande till en tillstånds- dom med rättskraft. Utredningen bedömer därför att det, trots att det ligger långt fram i tiden, skulle innebära en ökad tydlighet och trygghet för berörda såsom närboende och lokala myndigheter om statens ansvar förtydligas i lag. Utredningen vill också lyfta fram frågan om det sub- sidiära ansvaret som, i detta sammanhang, är nära kopplat till de berördas oro för osäkerheterna i processen. och ansåg, i sin utredning , att en lagreglering av statens sistahandsansvar ”redan nu” skulle leda till ett minskat incitament för de aktuella aktörerna att fullt ut ta sitt långsiktiga ansvar. En sådan slutsats kan dock ifrågasättas. En lagreglering skulle tvärtom leda till att osäker- heterna om ansvarsförhållanden undanröjs vilket kan leda till en ökad motivation för verksamhetsutövare och tillståndshavare till att fullgöra de skyldigheter som åläggs dem. En sådan reglering, vilket påtalades av (se avsnitt 4.9.7), ökar också betydelsen av att staten och berörda myndigheter, genom kontroll och tillsyn, försäkrar sig om att reaktorinnehavarna vidtar alla de åtgärder som behövs för att leva upp till sitt lagstadgade, primära ansvar. Även om förslutning av geologiska slutförvar ligger långt fram i tiden och att många frågor inte är slutligt lösta, bedömer dock utred- ningen att det är viktigt att de grundläggande principerna fastställs i lag även om alla detaljer inte behöver finnas på plats. Därigenom kan nödvändiga beslut som behöver fattas tas med en viss inrikt- ning. Lagstiftaren kan sedan återkomma längre fram när behoven uppkommer att allt mer i detalj reglera ansvaret. Utredningen vill påminna om att sistahandsansvaret, även om det regleras i lag , inte träder i kraft förrän ett slut- förvar slutligt försluts. Det primära ansvaret för förvaren fram till dess ligger fullt ut kvar på tillståndshavaren och verksamhetsutövaren. Utredningen bedömer vidare farhågorna om minskade incita- ment för tillståndshavarna (verksamhetsutövarna) att fullgöra sina Utredningens överväganden och förslag skyldigheter som mindre troliga då regeringen genom sina myndig- heter har den kontroll som är nödvändig för att genomdriva dessas primära ansvar. Utredningens förslag utgår ifrån hur kärntekniklagens ansvarutkräv- ande är formulerat, dvs. att en tillståndshavares ansvar är upp- fyllt när slutförvaret är slutligt förslutet. Utredningen konstaterar att statens sistahandsansvar därmed inte är ett ansvar som förs över till staten från tillståndshavaren, utan är ett ansvar som tar vid efter att förslutningen fullbordats. Utredningen föreslår också att det subsidiära ansvaret fastställs i lag då det dels följer av internationella åtaganden som staten ingått, dels är en viktig åtgärd för att ge berörda, framför allt kommuner, den trygghet som behövs. I lagförslaget föreslår därför utredningen att det subsidiära ansvaret formuleras så, att om det inte finns någon som kan göras ansvarig för att fullgöra skyldigheterna, t.ex. i samband med en konkurs, ansvarar staten för att skyldigheterna fullgörs. Detta innebär dock inte att rådande konkurslagstiftning inte skulle gälla utan att statens ansvar träder in först när alla andra möjligheter uttömts. Ett sådant subsidiärt ansvar gäller inte enbart slutförvar utan även för annan kärnteknisk verksamhet, t.ex. drift av kärnkraftsreaktor. Utredningen bedömer att det är av största vikt att en kärnteknisk verksamhet inte kan lämnas utan att det alltid måste finns någon som bär det primära ansvaret för säkerheten m.m. Utredningen bedömer också att en sådan bestämmelse bör kompletteras med bestämmelser om att konkursförvaltare inte får vidta sådana åtgärder som kan påverka säkerheten utan att dessa har godkänts av tillsynsmyndigheten (se avsnitt 4.2.4). I samband med att staten tar över ansvaret för säkerheten och avvecklingen av en kärnteknisk anläggning bör regeringen eller den myndighet som regeringen bestämt vidta nödvändiga åtgärder för att avveckla anläggningen. Är det fråga om en kärnkraftsreaktor bör en process inledas för att besluta att reaktorn permanent stängs. När dessa åtgärder och beslut tagits har anläggningen gått in i avvecklingsfasen och därmed kan staten få tillgång till de säkerheter Utredningens överväganden och förslag och de fonderade medel i kärnavfallsfonden som avsatts för den specifika anläggningen. Sistahandsansvaret bör enligt utredningens förslag regleras genom att en tillståndsplikt införs för att få försluta ett slutförvar (se av- snitt 4.5). Genom den prövning som då görs av tillståndshavaren för slutförvaret kan alla de nödvändiga villkor som behöver vara upp- fyllda ställas, och den tidpunkt då statens ansvar tar vid preciseras. Regeringen föreslås också få ett bemyndigande att utse den myndig- het som ska hantera statens skyldigheter. Denna myndighet ska svara för övervakning, kontroll och andra åtgärder som kan behövas till följd av bl.a. internationella åtaganden avseende kärnämneskontroll och för att förhindra olovligt intrång. Myndigheten bör även vidmakthålla den dokumentationen om slutförvaret som krävs enligt artikel 17 i kärnavfallskonventionen (se avsnitt 5.2.2). Enligt konventionen ska varje fördragsslutande part vidta lämpliga åtgärder för att, efter förslutning av en slutförvars- anläggning, säkerställa att handlingar som beskriver anläggningens förläggning, utformning och innehåll bevaras. Innan statens ansvar tar vid skulle det kunna krävas att ett kon- trollprogram har genomförts och att en viss stipulerad period har förflutit efter den ”fysiska förslutningen” av förvaret så att doku- mentation och förslutningen (i teknisk mening) m.m. kan kontrolleras och att de förhållanden i övrigt råder som möjliggör att statens ansvar kan inträda då slutförvarets förslutning godkänns. I Strålsäkerhetsutredningen135 ingick ett liknande förslag men det omfattade även ett statligt övertagande av rättigheter, något som fordrar noggranna civilrättsliga överväganden avseende ägarför- hållandena till fastigheter, det använda bränslet och annan lös egen- dom samt andra civilrättsliga frågor som servitut etc. Denna utred- ning bedömer att det varken är nödvändigt eller ändamålsenligt att inkludera tillståndshavarnas rättigheter i sistahandsansvaret. De civil- rättsliga frågorna kommer att kunna lösas mellan tillståndshavaren och staten i samband med prövningen av ansökan om slutlig förslut- ning av slutförvaret. 135SOU 2011:18 Strålsäkerhet – gällande rätt i ny form. Utredningens överväganden och förslag Enligt 10 kap. 2 § är det den som bedriver eller har bedrivit en verksamhet eller vidtagit en åtgärd som har bidragit till en föroreningsskada eller allvarlig miljöskada som är ansvarig (verk- samhetsutövaren) för det avhjälpande som ska ske. Om det inte finns någon verksamhetsutövare är, enligt 10 kap. 3 §, var och en som förvärvat den förorenade fastigheten ansvarig, om förvärvaren vid förvärvet kände till föroreningen eller då borde ha upptäckt den. När statens ansvar för ett förslutet slutförvar inträder blir staten verksamhetsutövare för slutförvaret i mening och har därmed avhjälpandeansvaret enligt balken. Utredningen bedömer att det är lämpligt att tydliggöra detta i balken och föreslår därför att det i 10 kap. införs en bestämmelse som anger att staten ansvarar för att avhjälpa föroreningsskador eller allvarliga miljö- skador i samband med sådan geologisk slutförvaring för radioaktivt avfall som staten ansvarar för i enlighet med kärntekniklagen och föreskrifter som meddelats i anslutning till den lagen. Staten ansvarar således enligt balken för att åtgärda eventuella framtida förorenings- eller miljöskador som skulle kunna uppstå i ett slutligt förslutet slutförvar. I detta sammanhang vill dock utredningen uppmärksamma en lagteknisk fråga som kan ha betydelse . antog 2010 en ny lag om ansvar och ersättning vid radiologiska olyckor 136. Den lagen genomför ändringsprotokoll till Pariskonventio- nen om skadeståndsansvar på atomenergins område (se avsnitt 5.4.6). I samma lagstiftningsärende beslutades lagen (2010:968) om ändring i , som inför ett undantag i 10 kap. 19 § för miljöskador som omfattas av lagen (2010:950) om ansvar och ersätt- ning vid radiologiska olyckor. Undantaget innebär att 10 kap. miljö- balken inte ska tillämpas på sådana skador. Syftet är att undvika en konflikt mellan 10 kap. och den nya lagen137. Lagarna träder i kraft den dag regeringen bestämmer. De har inte satts i kraft eftersom förutsättningarna för en gemensam ratifikation av ändringsprotokoll till ännu inte föreligger (se 2009/10:173. 2009/10:173 s. 18 och författningskommentar, s. 150. Utredningens överväganden och förslag Om lagarna skulle sättas i kraft uppkom- mer frågan hur lagen (2010:968) om ändring i förhåller sig till den ändring i som föreslås av denna utredning. I lagen om ansvar och ersättning vid radiologiska olyckor defi- nieras en anläggning för slutförvaring av kärnavfall som en kärn- teknisk anläggning, och radiologisk olycka som bl.a. skada till följd av radioaktiva egenskaper hos kärnämne eller kärnavfall. 10 kap. ska inte tillämpas på sådana skador. Utredningen bedö- mer att det under alla omständigheter blir staten som i egenskap av anläggningshavare ansvarar i händelse av en radiologisk olycka vid ett slutligt förslutet slutförvar som staten ansvarar för och att undan- taget i 10 kap. sannolikt inte får någon praktisk betydelse. Regleringen kan dock framstå som inkonsekvent. Enligt utred- ningens mening bör i det fortsatta lagstiftningsarbetet övervägas om det finns ett behov av en ändring i lagen (2010:968) om ändring i för att klargöra att undantaget inte ska påverka statens ansvar för ett slutligt förslutet geologiskt slutförvar. En sådan skulle kunna utformas enligt följande: 19 § Bestämmelserna i detta kapitel gäller inte miljöskador som 1.omfattas av 10 sjölagen (1994:1009), 2.omfattas av lagen (2005:253) om ersättning från de internationella oljeskadefonderna, 3.omfattas av lagen (2010:950) om ansvar och ersättning vid radio- logiska olyckor, så vitt skadorna inte omfattas av 2 a §, 4.orsakats av en väpnad konflikt, en fientlighet, ett inbördeskrig, ett uppror eller en exceptionell och oundviklig naturhändelse som det inte varit möjligt att skydda sig mot, eller 5.orsakats av en verksamhet eller åtgärd vars enda syfte varit att skydda mot en naturkatastrof. 4.9.9Andra dimensioner staten behöver förhålla sig till Enligt Artikel 86 i Euratomfördraget är alla speciella klyvbara material gemenskapens egendom, gemenskapen innehar äganderätten. Medlemsländerna, personerna eller företagen som är föremål för kärn- ämneskontroll avseende sådant klyvbart material har dock oin- Utredningens överväganden och förslag skränkt rätt att använda och förbruka materialet så länge kärnämnes- kontroll, strålskydd och optionsrätt för Euratoms försörjningsbyrå upprätthålls (Art. 87): Medlemsstaterna, personer eller företag skall ha en obegränsad rätt att använda och förbruka de speciella klyvbara material som på föreskrivet sätt har kommit i deras besittning, med förbehåll för deras förpliktelser enligt detta fördrag och då särskilt i fråga om säkerhetskontroll, byråns optionsrätt samt hälsoskydd. I samband med förhandlingarna om svensk anslutning meddelade kommissionen att optionsrätten i Euratomfördraget inte skulle tillämpas avseende svenskt använt kärnbränsle138. Det har dock på- pekats, till exempel i Strålsäkerhetsutredningen139, att i formell mening omfattar Euratomfördragets regler även använt kärnbränsle. De för- dragsslutande parterna har i en gemensam förklaring av tillämpningen av Euratomfördraget140 framhållit: De fördragsslutande parterna, som erinrar om att fördragen om Euro- peiska gemenskaperna gäller alla medlemsstater utan någon diskrimi- nering, bekräftar utan att det påverkar tillämpningen av reglerna om den inre marknaden, att det är varje medlemsstat, i sin egenskap av för- dragsslutande part enligt Euratomfördraget, som avgör i överenskom- melse med sin specifika nationella politik om den skall producera kärn- energi eller inte. Varje medlemsstat avgör vilken politik den skall föra när det gäller slutstegen i kärnbränslecykeln. Utredningen bedömer därför att en tillståndshavare, som måste betraktas som den ”svenske” ägaren till det använda kärnbränslet har frihet, inom den nuvarande lagstiftningen att ”använda och för- bruka” det klyvbara materialet samt i enlighet med varje medlems- stats regler slutligt omhänderta det använda kärnbränslet. 94/95:19 Om medlemskap i unionen, s. 286. 139SOU 2011:18 Strålsäkerhet – gällande rätt i ny form. 94/95:19 Om medlemskap i unionen, bilaga 11. Utredningens överväganden och förslag Det har argumenterats för att framtida generationer bör ha möjlig- het att återta avfallet, här avses särskilt det använda kärnbränslet, om det skulle bedömas utgöra en resurs för ny användning141. Klimat- frågan anses t.ex. tala för att kärnkraft kan behöva spela en fortsatt roll i energimixen och ny reaktorteknik skulle kunna möjliggöra att använt kärnbränsle återanvänds och/eller att det deponerade avfallet kan behandlas vid framtida anläggningar så att kvarvarande restpro- dukter blir mindre skadliga och därmed avfallet blir mindre farligt. Med dagens marknadspriser och kommersiellt tillgänglig teknik är dock ett sådant scenario inte särskilt troligt då upparbetning och återanvändning av använt kärnbränsle är dyrare än jungfruligt uran142. Därtill skulle kostnaderna för återtagandet tillkomma, vilket innebär att det skulle vara än mindre lönsamt att utnyttja detta material. Återtagbarhet kan även handla om att ta tillbaka det deponerade radioaktiva materialet om förvaret inte bedöms uppnå eller resultera i den avsedda skyddsförmågan. I den schweiziska kärntekniklagen ställs krav på att ett geologiskt slutförvar måste genomgå en över- vaknings- och kontrollfas innan det får förslutas143. Under denna fas måste det vara möjligt att utan större ansträngning återta avfallet144. För det i planerade djupförvaret för använt kärnbränsle har tillsynsmyndigheterna inte angett några formella krav på åter- tagbarhet annat än i den mening att felaktiga kapslar ska kunna tas tillbaka145. I en tidigare utvärdering framförde dåvarande Statens kärn- kraftinspektion146 att: 141Söderberg O. På väg mot geologisk slutförvaring av radioaktivt avfall: Omvändbarhet och återtagbarhet. ; Geological Disposal of Radioactive : Technological Implications for Retrievability Nuclear Energy Series No. NW-T-1.19 (2009). 142”The red book“, Uranium 2016: Resources, production and demand, No. 7301, 2016 (Joint /publication). 39, Kernenergiegesetz von 21. März 2003 , gestützt auf Artikel 90 der Bundesverfassung1, nach Einsicht in die Botschaft des Bundesrates vom 28. 144Art 3, Definition i schweizisk kärnenergilag: Beobachtungsphase: längerer Zeitraum, während dessen ein geologisches Tiefenlager vor dem Verschluss überwacht wird und die radioaktiven Abfälle ohne grossen Aufwand zurückgeholt werden können. 145Se t.ex. 2014:12 Granskning och utvärdering av SKB:s FUD-program 2013. ISSN 2000–0456, s. 50. 2011:10 Granskning och utvärdering av SKB:s FUD- program 2010. ISSN 2000–0456, s. 53. 146SKI Rapport 99:15 SKI:s utvärdering av SKB:s FUD-program 98, Sammanfattning och slutsatser, . Utredningens överväganden och förslag System- och säkerhetsanalyserna bör särskilt belysa frågor kring åter- tagbarhet i olika tidsperspektiv och hur detta kan påverka system- säkerheten. Argumentationen var att syftet med slutförvaret inte är att se det som ett mellanlager utan ett slutligt förvar i enlighet med lagens for- mulering. Därmed är det viktigt att förvarets barriärer, dvs. funktion och skyddsförmåga inte får försämras på ett oacceptabelt sätt för att möjliggöra återtagbarhet. skrev i ett remissvar att147: En princip har formulerats enligt vilken framtida samhällen måste för- utsättas ta ansvar för sina egna medvetna handlingar. Enligt denna princip har framtida samhällen – varje framtida generation – möjlighet att återta avfallet. Förvarsprincipen måste innehålla moment som skyddar mot oavsiktligt intrång. Oavsiktligt intrång kan förhindras genom att förvaret förläggs på stort djup och genom att kunskap om förvaret hålls tillgängligt. Enligt institutet kan denna princip accepteras endast om förvaret ges en så robust konstruktion att återtagande är förenat med stora svårigheter och att intrång är osannolikt. Institutet ser härvid inte återtagbarhet som en rättighet för framtida samhällen utan menar att skyddsaspekten måste komma i första rummet. Om skyddet är mycket gott blir återtagande mindre intressant. har bedömt att återtagbarhet endast spelat en marginell roll i det svenska slutförvarsprojektet148. I SKB:s ansökan om att få upprätta ett slutförvar för använt kärnbränsle diskuterades i huvudsak inte återtag, något som kritiserade i sitt remissvar till mark- och miljödomstolen149. Utredningen konstaterar att några formella krav på återtagbarhet inte finns i nuvarande kärntekniklag. Eftersom radioaktivt avfall, och därmed kärnavfall, enligt svensk och internationell praxis är att betrakta som material som inte kan förutses någon vidare godtagbar användning för är syftet med deponering att uppnå en för samhället och framtida generationer säker slutlig förvaring. En sådan förvaring ska inte nödvändigtvis ses som att man helt måste förhindra framtida generationer att ta upp deponerat material igen men det ska vara svårt och det ska finnas ett gott skydd mot ofrivilligt och otillåtet 147Yttrande till regeringen Dnr 8200/1813/9 Statens strålskyddsinstituts gransk- ning av Svensk kärnbränslehanterings AB forskningsprogram 1992, FUD-program 92. SOU 2010:6 Kunskapslägesrapport på kärnavfallsområdet 2010. 149Kärnavfallsrådet 2012 synpunkter på behov av kompletteringar av ansökan för tillstånd till anläggningar i ett sammanhängande system för slutförvaring av använt kärn- bränsle och kärnavfall (M 1333–11). (Dnr 43/2012). Utredningens överväganden och förslag Utredningen anser att dessa principer bör vara vägledande och föreslår inte att några särskilda bestämmelser avseende återtag- barhet införs i lagtexten. Icke kärntekniskt radioaktivt avfall I slutförvaret för låg- och medelaktivt avfall förvaras även radioaktivt avfall från icke kärntekniska anläggningar såsom från sjukvården, forskningsinstitutioner och industrin. Användningen av radioaktiva ämnen och strålkällor m.m. inom dessa sektorer kommer enligt utred- ningens mening att fortsätta att pågå . Detta innebär att även om den kärntekniska verksamheten upphör i landet kommer behov av slutförvar för icke kärntekniskt radioaktivt avfall att fort- satt finnas efter att slutförvaren för kärnavfall slutligt förslutits. , föregångaren till SKB (se avsnitt 4.9.4), ingick ett avtal med dåvarande statliga om att ta emot visst övrigt radioaktivt avfall i slutförvaret för låg- och medelaktivt avfall. Denna verksam- het bedrivs av , ett bolag ägt av Électricité de S.A. Utredningen vill därför uppmärksamma regeringen på att det kommer att finnas ett behov av att slutförvara radioaktivt avfall från icke-kärnteknisk verksamhet även efter att de slutförvar som iord- ningställts för kärnkraftindustrins kärnavfall har förslutits. Utredningens överväganden och förslag 4.10Översyn av sanktions- och tillsynsbestämmelserna på kärnteknikområdet Utredningens förslag: den nya kärntekniklagen bör, liksom den nuvarande, innehålla bestämmelser om sanktioner för över- trädelser av lagen. Innehållet i den nuvarande lagens straffbestäm- melser bör i princip föras över till den nya lagen. Straffet för grovt brott mot kärntekniklagens bestämmelser bör dock skärpas, från högst till högst fängelse i linje med vad som gäller för grovt miljöbrott enligt . Den nya lagen bör inne- hålla ett bemyndigande för regeringen att föreskriva om att en särskild avgift ska betalas av den som åsidosätter vissa bestäm- melser i lagen, i föreskrifter och villkor som har meddelats med stöd av lagen eller i Euratomförordningar på lagens område. Med stöd av bemyndigandet kan regeringen i förordning ange vilka överträdelser som ska kunna medföra en avgift, storleken på avgifterna samt att avgiften ska tas ut av tillsynsmyndigheten (). I bemyndigandet bör anges i vilka situationer en avgift vore oskälig. Förslaget innebär att den nu- varande lagens straffbestämmelser för överträdelser av vissa Euratomförordningar tas bort.