sou · H7B356 · 2019-12-12 00:00:00 — Dessa typer av genomlysning innebär emellertid inte att det upp- handlingsrättsliga kontraktsbegreppet vidgas utan endast att dom- stolen tar ställning till ett händelseförlopp i sin helhet för att utröna om upphandlingsskyldighet föreligger. En genomlysning innebär såle- des inte att man gör avkall på de krav som ställts upp för att en trans- aktion ska anses utgöra ett upphandlingskontrakt.25 Som vi sett i Mödling ovan synes lägga viss vikt vid om ett upplägg skett ”genom en artificiell konstruktion”.26 Mot- svarande resonemang finns även i det så kallade Hamburg-målet där domstolen som ett led i sin bedömning av ett visst avtal konstaterar 22Mål C-51/15, Remondis, ECLI:EU:C:2016:985, punkt 37. Jfr även mål C-573/07, SEA, ECLI:EU:C:2009:532, punkt 48. 23Se Kammarrätten i dom i mål 2737-14. 24Se mål C-536/07, Kommissionen mot , ECLI:EU:C:2009:664, punkt 54. 25Märk dock Kammarrätten i dom i mål nr 4167-16 där genom- lysning används för att, vid beräkning av det så kallade verksamhetskriteriet i Teckal-undan- taget, ta hänsyn till andra bolag inom en koncern än enbart det bolag som tilldelats det ifrågasatta avtalet. Vi är inte övertygade om att denna typ av ”genomlysning”, vilken inte endast behandlar en serie transaktioner som en helhet, utan även ändrar hur ett visst rekvisit ska tolkas har stöd i hittillsvarande praxis. Avgörandet har sedermera undanröjts av i dom av , mål nr 1894-17, dock på en annan grund än denna. 26Mål C-29/04, Mödling, ECLI:EU:C:2005:670, punkt 40. att det inte framgår av någon av de handlingar som ingetts till domstolen att myndigheterna i fråga, i förevarande mål, skulle ha gjort ett konstlat upplägg i syfte att kringgå bestämmelserna om offentlig upphandling.27 Detta väcker frågan om en myndighets avsikt att undslippa upphand- lingsskyldighet, i sig, ska kunna medföra att upphandlingsrätten blir tillämplig på en transaktion som, utan sådan avsikt, hade fallit utan- för direktivets tillämpningsområde. Till stöd för en sådan uppfattn- ing skulle möjligen även den av vissa kallade konkurrensprincipen i artikel 18.1 andra stycket upphandlingsdirektivet kunna åberopas vilken anger att en upphandling inte får utformas i syfte att undanta den från tillämpningsområdet för detta direktiv eller att på ett konstgjort sätt begränsa konkurrensen. Det är vår uppfattning att uttalanden inte kan för- stås på detta sätt. En myndighets beslut om hur myndigheten vill tillgodose ett visst behov ligger inom ramen för myndighetens rätt till självbestämmande vad avser den egna organisationen. Denna rätt, vilken har stöd i såväl subsidiaritetsprincipen i artikel 5.2 Fördraget om den Europeiska Unionen och uttryckligt stöd i rätten till själv- bestämmande i artikel 4.2 i Fördraget om den Europeiska Unionen har i upphandlingsrättsliga sammanhang formule- rats som en rätt för myndigheter, att som ett alternativ till upphand- ling, besluta att fullgöra uppgifter med sina egna resurser.28 EU-dom- stolen har härvidlag uttalat att en offentlig myndighet har möjlighet att med egna medel utföra de upp- gifter av allmänintresse som åligger den, utan att behöva vända sig till enheter utanför sin organisation, och att denna möjlighet även kan ut- övas i samarbete med andra offentliga myndigheter.29 Denna rättighet framgår även uttryckligen av skäl 5 till upphandlings- direktivet som dessutom förtydligar en myndighets rätt att organisera tillhandahållandet av tjänster på annat sätt än genom upphandlings- kontrakt. 27Mål C-480/06, , ECLI:EU:C:2009:357, punkt 48. 28Willem A. benämner denna typ av beslut som ”make or buy-decisions”, dvs. en myndighets beslut om huruvida den ska utföra en uppgift själv eller köpa in utförandet från en extern leverantör. Se EU public procurement law & self organisation, 2018, s. 90–91. 29Se mål C-480/06, , ECLI:EU:C:2009:357, punkt 45. Se även mål C-26/03, Stadt , ECLI:EU:C:2005:5, punkt 48 samt mål C-324/07, Coditel, ECLI:EU:C:2008:621, punkt 48. Det bör erinras om att ingenting i detta direktiv ålägger medlemssta- terna att använda underleverantörer eller lägga ut tillhandahållandet av tjänster som de själva önskar tillhandahålla på entreprenad eller organi- sera på annat sätt än genom offentliga kontrakt i den mening som avses i detta direktiv30 (vår understrykning). Som tydliggjorts i innebär denna rättighet bland annat att en myndighet som behöver resursförstärkning fritt kan välja att antingen teckna anställningsavtal (vilka är undantagna upphand- lingsskyldighet) eller att genom upphandlingskontrakt anlita en fri- stående konsult (vilket omfattas av upphandlingsdirektivet).31 Myndig- hetens val i detta avseende får naturligtvis olika rättsliga konsekvenser såväl unionsrättsligt som enligt nationell rätt men det förhållandet att ett anställningsavtal innebär att avtalet inte träffas av upphandlings- direktivet begränsar inte myndighetens rätt att välja detta alternativ. 3.4Unionsrättslig eller nationell tolkning En vidare fråga är huruvida och i vilken utsträckning begrepp och rättsfigurer i nationell rätt kan användas vid tolkning av det upp- handlingsrättsliga kontraktsbegreppet. I detta avseende ska först kon- stateras att vid ett antal tillfällen har uttalat att den rättsliga kvalificeringen av avtal enligt nationell rätt inte är relevant för att avgöra huruvida ett avtal omfattas av upphandlingsdirektivet.32 Detta då det upphandlingsrättsliga kontraktsbegreppet inte innehåller någon uttrycklig hänvisning till medlemsstaternas rätts- ordningar när det gäller att bestämma dess betydelse och räckvidd.33 30I den engelska språkversionen anges att “nothing in this Directive obliges Member States to contract out or externalise the provision of services that they wish to provide themselves or to organise by means other than public contracts within the meaning of this Directive”. 31Mål C-260/17, , ECLI:EU:C:2018:864, punkt 26. 32Se mål C-264/03, Kommissionen mot , ECLI:EU:C:2005:620, punkt 36, mål C-382/05, Kommissionen mot , ECLI:EU:C:2007:445, punkt 30, mål C-220/06, Correos, ECLI:EU:C:2007:815, punkt 50, mål C-220/05, , ECLI:EU:C:2007:31, punkt 40, mål C-410/14, , ECLI:EU:C:2016:399, punkterna 35–38 och mål C-9/17, Tirkkonen, ECLI:EU:C:2018:142, punkt 30. 33Se bl.a. avgöranden i mål C-264/03, Kommissionen mot , ECLI:EU: C:2005:620, punkt 36. Prövningen av om ett avtal ska anses omfattas av upphandlings- direktivet eller inte ska därför uteslutande ske enligt unionsrätten.34 kan konstateras att i tydligt anger att även om kontraktsbegreppet, vilket är unionsrätts- ligt bestämt, kräver att fråga är om ett rättsligt bindande avtal vars fullgörande kan åberopas i domstol, så ska villkoren för fullgörandet av dessa skyldigheter regleras av nationell rätt.35 Vi kommer under avsnitt 4.7 nedan att behandla vad detta förhållande innebär för att skilja ett upphandlingskontrakt från exempelvis ett avtal om utbetal- ning av bidrag. Sammantaget drar vi följande slutsatser avseende hur man bör närma sig en tolkning av det upphandlingsrättsliga kontraktsbegreppet. 1.Tolkningen av kontraktsbegreppet bör vara ändamålsenlig i så måtto att sådana transaktioner som uppfyller rekvisiten för vad som utgör ett upphandlingskontrakt träffas. Detta gäller oaktat vad parterna kallar avtalet eller hur det kvalificeras enligt nationell rätt. 2.Vid transaktioner i flera led kan en genomlysning behöva göras på så sätt att en helhetsbedömning görs av om händelseförloppet i sin helhet ger upphov till ett upphandlingskontrakt. 3.En sådan genomlysning bör dock inte tas så långt att den i prak- tiken innebär att man bortser från något av de rekvisit som måste vara uppfyllda för att fråga ska vara om ett upphandlingskontrakt. 4.Huruvida en upphandlande myndighet har haft för avsikt att kringgå upphandlingsregelverket kan tillmätas betydelse vid bedöm- ningen om en genomlysning är nödvändig. En sådan avsikt kan emellertid inte i sig medföra att en transaktion som inte uppfyller rekvisiten för ett upphandlingskontrakt ska träffas av upphand- lingslagstiftningen. 34Se mål C-382/05, Kommissionen mot , ECLI:EU:C:2007:445, punkt 31 samt för ett liknande resonemang, dom av i mål C-264/03, Kommissionen mot , ECLI:EU:C:2005:620, punkt 36, och mål C-220/05, , ECLI:EU: C:2007:31, punkt 40. 35Se mål C-451/08, , ECLI:EU:C:2010:168, punkt 62. 5.Kontraktsbegreppet ska tolkas utifrån unionsrättsliga bestäm- melser. Nationell rätt avgör emellertid, så länge detta är åberop- bart i domstol, de rättsliga konsekvenserna av att en avtalspart brister i fullgörande av de åtaganden som denne har i under ett upphandlingskontrakt. Såsom detta har kommit att utvecklas i praxis har vi identifierat följande rekvisit i det upphandlingsrättsliga kontrakts- begreppet.36 1.Fråga ska vara om ett avtal mellan två eller flera parter. 2.Avtalet ska röra en upphandlande myndighets anskaffning av en vara, tjänst eller byggentreprenad. 3.Avtalet ska innebära att en överenskommelse har träffats mellan två oberoende parter. 4.Avtalet ska innebära att den upphandlande myndigheten har gjort ett val av leverantör. 5.Avtalet ska innehålla rättsligt åberopbara skyldigheter av köp- rättslig karaktär. 6.Det som anskaffats ska vara av direkt ekonomiskt intresse för den upphandlande myndigheten. Vi kommer nedan att gå igenom dessa rekvisit, vilka vi bedömer vara kumulativa, vart och ett för sig. 4.2Ett avtal mellan två eller fler parter Ett upphandlingsrättligt kontrakt måste ingås av (minst) två parter. Detta framgår redan av ordalydelsen till kontraktsbegreppet, arti- kel 2.1.5, i upphandlingsdirektivet 36Den rekvisituppdelning vi nedan har gjort är vår egen men grundar sig på den uppdelning som , ., gör i EU public procurement law & self organisation, 2018, s. 53–67. offentligt kontrakt: ett skriftligt kontrakt med ekonomiska villkor som ingås mellan en eller flera ekonomiska aktörer och en eller flera upp- handlande myndigheter och som avser utförande av byggentreprenad, leverans av varor eller tillhandahållande av tjänster och av det nästan likalydande svenska genomförandet i 1 kap. 15 § [m]ed kontrakt avses ett skriftligt avtal med ekonomiska villkor som 1.ingås mellan en eller flera upphandlande myndigheter och en eller flera leverantörer, och 2.avser leverans av varor, tillhandahållande av tjänster eller utförande av byggentreprenad. Det måste finnas ett anbud och en motsvarande accept av detta anbud.37 En ensidig handling kan således inte utgöra ett upphand- lingsrättsligt kontrakt. Det saknar dock betydelse för kontrakts- begreppet om dessa två parter båda är upphandlande myndigheter eller en eller flera upphandlande myndigheter och en leverantör.38 Att fråga måste vara om ett avtal mellan två parter medför också att överenskommelser inom en och samma juridiska person, såsom staten eller en kommun, inte träffas av upphandlingsdirektivet.39 Det är viktigt att understryka att även om begreppet upphand- lingskontrakt inte är tillämpligt på ensidiga beslut från den upp- handlande myndighetens sida så innebär inte detta att denna typ av beslut faller utom upphandlingsdirektivets, och framför allt rätts- medelsdirektivets räckvidd. Tvärtom syftar rättsmedelsdirektivet till att i ett skede då ”överträdelserna ännu kan rättas till” säkerställa möj- lighet till överprövning av myndigheters beslut avseende offentlig upphandling.40 Möjligheten till överprövning kräver således inte att upphandlingskontrakt ingåtts, utan förutsätter normalt tvärtom att kontrakt ännu inte har ingåtts. 37Jfr 1 § lag (1915:218) om avtal och andra rättshandlingar på förmögenhetsrättens område. Se även , ., EU public procurement law & self organisation, 2018, s. 57. 38Se t.ex. mål C‑480/06, , ECLI:EU:C:2009:357, punkt 33 och mål C-386/11, Piepenbrock, ECLI:EU:C:2013:385, punkt 29. 39Se i detta avseende ställningstagande 2018:1, Omfattas en statlig myndighets anskaffningar från en annan statlig myndighet av upphandlingsskyldighet?, dnr 515/2018. 40Jfr mål C-81/98, , ECLI:EU:C:1999:534, punkt 33. Som framgår av avgörande i krävs emellertid, för upphandlingsdirektivets tillämpning, att det ensidiga beslut som myndigheten fattat, avser tilldelning av ett upphandlings- kontrakt.41 Att en myndighet enkom gett uttryck för att den i fram- tiden avser att tilldela ett kontrakt är inte tillräckligt såvida en sådan avsiktsförklaring inte ger upphov till några rättsligt bindande skyl- digheter för myndigheten. Detta innebär emellertid inte nödvändigtvis att denna typ av beslut inte kan överprövas, eftersom rättsmedelsdirek- tivet, för sin tillämpning endast kräver att fråga är om upphandlings- direktivets tillämpning (dvs. inte att upphandlingsdirektivet de facto är tillämpligt).42 Slutligen i denna del ska nämnas att i kriterierna för ett upphand- lingsrättsligt kontrakt ingår det, enligt ordalydelsen i såväl upphand- lingsdirektivet som i , att kontraktet ska vara skriftligt. För svenskt vidkommande har lagrådet i sitt yttrande över lagrådsremis- sen ”Nytt regelverk om upphandling”, uttalat att avsikten inte rimligen kan vara att endast skriftliga, och således inte muntliga, avtal ska om- fattas av upphandlingsreglerna.43 Regeringen uttalar i förarbetena till att det inte är någon tvekan om att avsikten inte är att definitionen ska ha en sådan inskränkt betydelse.44 I litteraturen har det ansetts att det är svårt att rättfärdiga varför muntliga kontrakt inte skulle omfattas,45 samt att skriftlighetskravet ska förstås som ett formalistiskt krav för att säkerställa transparens i upphandlingen, och att ett muntligt avtal då skulle strida mot principen om transparens.46 En liknande uppfattning har även fram- förts av kommissionen i mål C-532/03, Kommissionen mot . Kommissionen ansåg att ett avtal om tillhandahållande av ambulans- tjänster stred mot fördragets regler om transparens, men att frågan inte kunde prövas enligt dåvarande upphandlingsdirektiv eftersom något skriftligt avtal inte förelåg. 41Se mål C-451/08, , ECLI:EU:C:2010:168, punkterna 81–89. 42Jfr exempelvis mål C-26/03, Stadt , ECLI:EU:C:2005:5, punkt 41. 43Se lagrådets yttrande, s. 9. 2015/16:195, s. 322. 45Arrowsmith, , The law of Public and Utilities Procurement, volume 1, third edition, 2014, s. 394. 46Risvig Hamer, , The concept of a ”public contract” within the meaning of the Public Procurement Directive, Upphandlingsrättslig nr 3 2016, s. 186. även hon att direktivet inte var tillämpligt, med hänvisning till att inget skriftligt avtal förelåg.47 Uppfattningen har även framförts i litteraturen att, i enlighet med ordalydelsen, muntliga kontrakt inte skulle omfattas av direktivet.48 har inte avgjort frågan om hur skriftlighetskravet ska tolkas. Vi har svårt att se hur, i brist på uttrycklig praxis från EU- domstolen, man som den gör, helt kan bortse från den uttryckliga ordalydelsen av upphandlingsdirektivet. Sam- manfattningsvis i denna del anser vi således att, i vart fall i väntan på att saken avgörs av , att ett upphandlingsrättsligt kon- trakt ska ingås skriftligen. Det följer av 1 kap. 2 § att med upphandling avses [...] åtgärder som vidtas i syfte att anskaffa varor, tjänster eller byggentre- prenader genom tilldelning av kontrakt. Av skäl 4 till upphandlingsdirektivet framgår följande: De alltmer varierande formerna av offentliga åtgärder har gjort det nöd- vändigt att tydligare definiera själva begreppet upphandling; detta klar- görande bör emellertid inte utvidga tillämpningsområdet för detta direk- tiv i jämförelse med direktiv /18/EG. Unionens regler för offentlig upphandling är inte avsedda att täcka alla former av utbetalning av offent- liga medel, utan enbart utbetalningar i syfte att anskaffa byggentre- prenader, varor eller tjänster genom ett offentligt kontrakt. Det bör klargöras att sådana anskaffningar av byggentreprenader, varor eller tjänster bör omfattas av detta direktiv oberoende av om de genomförs genom inköp, leasing eller andra kontraktsformer. Begreppet anskaffning bör förstås [1] i vid mening som [2] att få till- gång till fördelarna av de berörda byggentreprenaderna, varorna eller tjänsterna, vilket [3] inte nödvändigtvis kräver att äganderätten överlåts till de upphandlande myndigheterna. Vidare brukar inte enbart finan- sieringen, särskilt genom bidrag, av en verksamhet, som ofta är knuten till skyldigheten att återbetala de mottagna beloppen om de inte används för de avsedda ändamålen, omfattas av reglerna för offentlig upphand- ling. På liknande sätt bör situationer då samtliga aktörer som uppfyller vissa villkor har rätt att utföra en bestämd uppgift utan selektivitet, 47Generaladvokat förslag till avgörande i mål C-532/03, Kommissionen mot , ECLI:EU:C:2006:560, punkt 50. kom dock inte att pröva frågan efter- som den ansåg att kommissionen inte hade uppfyllt sin bevisbörda att styrka att hade begått något fördragsbrott och talan ogillades därför. 48Janssen, ., EU public procurement law & self organisation, 2018, s. 56. exempelvis vid valfrihet för kunden och system med servicecheckar, inte ses som upphandling, utan enbart som auktorisationssystem (exempel- vis licenser för läkemedel eller hälsovårdstjänster). (vår understrykning och numrering) Den upphandlande myndighetens syfte med anskaffningen är inte avgörande för uppfyllande av kriteriet. Det saknar således betydelse om den upphandlande myndigheten genomför anskaffningen för att uppfylla sin uppgift att tillgodose allmänna intressen, eller om syftet är någonting annat, vilket i någon mån framgår redan artikel 1.2 i upp- handlingsdirektivet, men även har fastslagits i praxis.49 Vad anskaffningskriterier framför allt understryker, vilket måhända var underförstått i tidigare direktivsversioner, är att upphandlings- direktivet förutsätter att den upphandlande myndigheten agerar köpare och att leverantören agerar säljare.50 Även om ett upphandlingskon- trakt enligt sin ordalydelse också skulle omfatta det motsatta för- hållandet så innebär anskaffningsbegreppet att direktivet inte blir till- lämplig då det är myndigheten som är säljare i en transaktion. En myndighet kan med andra ord utan hinder av upphandlingsdirektivet tillhandahålla idéburna aktörer tjänster mot betalning. Utöver att det måste finnas minst två parter i varje upphandlings- rättligt kontrakt, måste det även finnas ett ömsesidigt samförstånd att ingå kontrakt mellan två oberoende juridiska personer. Parterna ska komma överens om leverablerna i kontraktet och måste dess- utom vara i någon mån autonoma i förhållande till varandra. har bekräftat vikten av att partnerna måste komma överens om avtalsinnehållet i sitt avgörande Tragsa.51 I målet fastslog domstolen att 49Mål C-126/03, Kommissionen mot , EU:C:2004:728, punkt 18 och mål C-44/96, Anlagenbau, ECLI:EU:C:1998:4, punkterna 31 och 32. 50Detta framgår även av mål C‑451/08, , ECLI:EU:C:2010:168, punkt 41. 51Mål C-295/05, Tragsa, ECLI:EU:C:2007:227. Kravet på att det skall föreligga ett avtal för att de berörda direktiven skall vara tillämpliga är inte uppfyllt om Tragsa vare sig har handlings- frihet i frågan om huruvida bolaget skall utföra en beställning som gjorts av berörda myndigheter eller något inflytande på vilken ersättning som skall utgå för dess tjänster.52 Utöver att parterna ska vara överens om villkoren, måste det således även finnas, i vart fall en viss, möjlighet för båda parter att påverka villkoren i kontraktet. Såsom praxis har kommit att utvecklas krävs emellertid att leverantören, genom lagstiftning, i princip inte har någon möjlighet att påverka avtalsinnehållet vare sig gällande leverans eller ersättning. Även bolag som enligt lag är skyl- diga att ingå avtal kan i vissa situationer anses tillräckligt oberoende för att fråga ska vara om ett upphandlingskontrakt. I avgörande Correos var fråga om en myndighets köp av posttjänster från det statliga postbolaget, , skulle anses utgöra ett kontrakt, trots att postbolaget enligt lag var skyldigt att tillhandahålla sådana tjänster till alla som efterfrågade dem.53 fann att det förhållandet att Correos hade en allmän skyldighet att tillhandahålla posttjänster inte var tillräckligt för att fråga inte skulle vara om ett avtal. Med hänsyn till att Correos tillhandahåller samhällsomfattande post- tjänster, har detta bolag helt andra uppgifter, vilket bland annat innebär att dess kunder består av alla som har behov av samhällsomfattande posttjänster. Den omständigheten att detta bolag varken har handlings- frihet i frågan huruvida det skall utföra en beställning som gjorts av Ministerio eller något inflytande över vilken ersättning som skall utgå för dess tjänster kan inte automatiskt medföra att de två organen inte har ingått något avtal. En sådan situation skiljer sig inte med nödvändighet från när en privat- kund har behov av någon tjänst som ingår i Correos samhällsomfattande posttjänster, eftersom tjänsteleverantören i enlighet med sina uppgifter då är skyldig att tillhandahålla den begärda tjänsten och i förekommande fall göra detta till fasta priser eller i vart fall till priser som är öppna och icke-diskriminerande. Det råder emellertid inget tvivel om att ett sådant förhållande måste anses vara ett avtalsförhållande. Det är endast om det förhåller sig så att ett avtal mellan Correos och Ministerio i själva verket är ett ensidigt myndighetsbeslut som innehåller föreskrifter om skyldig- heter för Correos och denna rättsakt påtagligt avviker från detta bolags normala affärsvillkor, vilket det åligger den hänskjutande domstolen att 52Ibid., punkt 54. 53Mål C-220/06, Correos, ECLI:EU:C:2007:815. pröva, som det skall slås fast att det inte är fråga om ett avtal och att direktiv /50 därför inte kan tillämpas.54 (vår understrykning) Avgörandet innebär en allvarlig begränsning av avgörande i Tragsa och får i princip anses medföra att leverantörens bristande inflytande över huruvida man ska utföra en viss tjänst och vilken ersättning som ska utgå för denna tjänst, ska vara en följd av antingen en lag eller ett myndighetsbeslut som dikterar sådana begräns- ningar just i förhållande till vissa myndigheter. Det är också detta in- tryck man får av skäl 34 i upphandlingsdirektivet som väl får anses utgöra en kodifiering av denna praxis. Det finns vissa fall där en juridisk person, enligt tillämpliga bestämmel- ser i nationell lagstiftning, agerar som ett instrument eller en teknisk tjänst för vissa fastställda upphandlande myndigheter och är skyldig att utföra order från dessa upphandlande myndigheter utan inflytande över ersättningen för sin insats. Ett sådant rent administrativt förhållande bör inte omfattas av offentliga upphandlingsförfaranden, mot bakgrund av att det inte grundas på något avtal. Vad avser idéburna aktörer skulle man således kunna tänka sig en lagstiftning där vissa aktörer pekas ut för att tillhandahålla vissa sam- hällsnyttiga tjänster för vissa i lagen angivna myndigheters räkning. Respektive berörd myndighet kan sedan beställa sådana tjänster av dessa aktörer och ersätta dem i enlighet med vad lagen, eller till lagen hörande förordning, föreskriver. Utöver dessa speciella situationer är vår uppfattning att kriteriet för oberoende ska förstås i ljuset av Teckal-undantaget (in house-syste- met). Generaladvokat uttrycker det på föl- jande sätt: In house-systemet innebär att den upphandlande enheten i funktionellt hänseende inte ingår avtal med en annan enhet. Den ingår i själva verket avtal med sig själv, med hänsyn till den anknytning den har till den andra enheten, vilken formellt sett utgör en egen enhet. Det handlar egent- ligen inte om en tilldelning av ett kontrakt utan om ett uppdrag, oavsett vilken form detta tar sig. 54Mål C-220/06, Correos, ECLI:EU:C:2007:815, punkterna 53 och 54.