sou · H7B367 · 2019-12-20 00:00:00 — har mot denna bakgrund förklarat att det inte är motiverat med några paralleller mellan motortrafik till sjöss och på land. Han har vidare uttalat att det visserligen knappast finns något klart stöd för en rätt att fritt färdas på vattenområde med motorbåt eller liknande, men att sådan trafik stämmer med sedvanan, vilket är en faktor i allemans- rättens innebörd. Han har därefter konstaterat att det alltså lär finnas en ”allmän rätt” att färdas med motorbåt och liknande i hav och sjöar. Däremot menade han att det var tvivelaktigt om den omfattar en rätt till mera störande trafik. störningar av hemfriden kan inte falla inom det tillåtna området.14 I ett resonemang om att allemansrätten på vatten bör vara mer vidsträckt än på land har framhållit att det till sjöss sak- nas motsvarighet till vad som allemansrättsligt gäller på land där passage med motordrivet fordon inte tillåts.15 I förarbeten gällande reglering av användning av vattenskotrar anfördes att rätten att färdas fritt över vatten kan sägas vara en del av allemansrätten och att var och en i princip anses ha rätt att färdas och tillfälligt uppehålla sig på annans vattenområde, i den mån detta inte medför någon olägenhet för fastighetsägaren.16 har anfört att motorbåtstrafik på annans vatten är godtagen utan särskilt lagstöd.17 14Bertil , PM Buller i naturen, , SE/RA/324286, s. 5 ff. i PM. Se även , Båtjuridik, 1973, s. 23 ff. Enligt blev motorbåtarna ett vanligare inslag i det båtburna friluftslivet inledning, Allt om alle- mansrätt, 2008, s. 34. 15Hugo , Båtjuridik, 1973, s. 24 f. 1992/93:97 s. 5. 17Torgny Håstad, Behövs reformer av allemansrätten?, i Allemansrätten i förändring, sym- posium 2012, s. 98. I det sammanhang som rör motorbåtstrafik har tillagt att det alltså även finns en motoriserad allemansrätt. Detta kan jämföras med vad han tidigare angett om att det brukar sägas att allemansrätten inte ger stöd för färd med motorfordon på annans mark utanför väg, a.a. s. 97. Bakgrund om terrängkörning på annans mark har uttalat sammanfattningsvis att det alltså finns stora möjligheter för allmänheten att färdas på annans vattenområde med båt.18 I sjölagen (1994:1009) finns dock ett allmänt stadgande om att den som tar sådan färdväg, håller sådan hastighet eller annars med fartyg färdas så att han i onödan stör omgivningen döms till penningböter, 20 kap. 3 §. Vidare ger 2 kap. 2 § sjötrafikförordningen (1986:300) möjlighet att meddela föreskrifter om fart- begränsning, förbud mot ankring eller andra begränsningar i rätten att utnyttja vattenområde och på så vis t.ex. begränsa rätten till motor- båtstrafik. I förordningen (1993:1053) om användning av vatten- skoter finns bestämmelser bl.a. om var vattenskotrar får användas och bemyndigande för att meddela vidare föreskrifter.19 Isbelagda vattenområden har i förarbetena till dagens terrängkör- ningslag ansetts vara en form av terräng, vilket innebär att lagen i princip är tillämplig även vid färd på is. Enligt förarbetena är is emeller- tid inte barmark, vilket innebär att det inte råder något generellt för- bud mot körning på istäckta vattenområden.20 I linje med vad som anförts beträffande vatten har framhållit att det finns stora möjligheter för allmänheten att röra sig på is eftersom det saknas straffbestämmelser om tagande av olovlig väg. Han har också konstaterat att det inte heller finns något allmänt förbud mot motortrafik på isen.21 I detta sammanhang kan noteras att det i propositionen till ändringar i den finländska terrängtrafiklagen (1710/1995) har angetts att det hör till den allmänna nyttjanderätten att köra på ett isbelagt vattenområde.22 18Bertil , Allemansrätten – Vad säger lagen?, 2004, s. 49. 19Om rätten att färdas på annans vatten, se i övrigt t.ex. SOU 1962:36 s. 182 ff., prop. 1992/93:97 s. 5, , Allemansrätt och markägarskydd, 2 uppl. 1966, s. 24 f., Allemansrätten – Vad säger lagen?, 2004, s. 49 ff., m.fl., , suppl. 18, , s. 7:7, m.fl., Naturvårdslagen, 3 uppl. 1988, s. 44 f. och 86 f., och , Den rättsliga kontrollen över mark och vatten II, 3 uppl. 1968, s. 138 f. och , Allemansrätten och marknyttjande, ak.avh. 2008, s. 229 f. 1995/96:226 s. 23. Se även prop. 1975/76:67 s. 44. 21Bertil , Allemansrätten – Vad säger lagen?, 2004, s. 49. Se även , Allt om allemansrätten, 2008, s. 27. 22RP 306/2010 rd s. 3. Bakgrund om terrängkörning på annans mark Eftersom allemansrätten i någon mån får sitt innehåll genom en mot- satsvis läsning av vissa straffstadganden följer här en kort redo- görelse av de bestämmelser i som får störst betydelse för uttolkningen. Dessa stadganden utgör inte någon uttömmande reglering av vad som är otillåtet. Straffbestämmelserna utvecklas närmare i avsnitt 8.9.2. I 12 kap. finns bestämmelser om skadegörelsebrott. Den som förstör eller skadar egendom till men för någon annans rätt till den döms enligt 1 § för skadegörelse. Om brottet med hän- syn till skadans obetydlighet och övriga omständigheter är att anse som ringa döms för ringa skadegörelse, 2 §. Åverkan kan den dömas för som i skog eller mark olovligen tar växande träd eller gräs eller träd som fällts av vinden eller sten, grus, torv eller annat som inte är bearbetat, om brottet med hänsyn till det tillgripnas värde och övriga omständigheter är att anse som ringa, 2 a §. Detsamma gäller den som från växande träd tar ris, grenar, näver, bark, löv, bast, ollon, nötter eller kåda. Grov skadegörelse regleras i 3 §. Den som olovligen och på annat än väg färdas över tomt eller plan- tering, eller över någon annan mark som kan skadas av detta, döms för tagande av olovlig väg, 4 §. Såvitt avser olovlig väg över annat än tomt eller plantering är bestämmelsen utformad som ett farebrott på så vis att det inte krävs att någon skada faktiskt har uppstått. Bedöm- ningen av om ett område kan skadas av färd får göras med utgångs- punkt i färdsättet och områdets känslighet. Straffstadgandet i brotts- balken ska tillämpas framför straffstadgandet i terrängkörningslagen (1975:1313), se 4 § andra stycket terrängkörningslagen.23 2016/17:131 s. 39, m.fl., m.m., , uppdaterad 2019- 07-01, kommentaren till 12 kap. 4 §. Jfr NJA 1901 s. 264, NJA 1909 B 412 och NJA 1946 s. 468. Bakgrund om terrängkörning på annans mark skadegörelse, åverkan eller tagande av olovlig väg får, om brottet endast kränker enskilds rätt, åtalas av åklagare bara om åtal av särskilda skäl är motiverat från allmän synpunkt, 12 kap. 6 § brotts- balken. Tillgreppsbrott och brott mot frihet och frid Stöld och andra tillgreppsbrott regleras i 8 kap. . Om någon i skog i mark olovligen tar sådant som avses i 12 kap. 2 a § (se ovan) och brottet inte är att anse som åverkan ska vad som föreskrivs i 8 kap. tillämpas, 8 kap. 11 §. Att ta t.ex. ris från växande träd kan alltså utgöra stöld.24 Viss besittningsrubbning kan föranleda ansvar för egenmäktigt förfarande, 8 §.25 Även vissa brott mot frihet och frid, 4 kap. , kan få betydelse för allemansrättens gränser. Den som olovligen tränger in eller stannar kvar där annan har sin bostad, vare sig det är rum, hus, gård eller fartyg döms för hemfridsbrott, 6 § första stycket. Om någon i stället obehörigen tränger sig in i eller stannar kvar i kontor, fabrik, annan byggnad eller fartyg, på upplagsplats eller på annat dylikt ställe döms för olaga intrång, 6 § andra stycket. Den som utsätter annan för hänsynslöst agerande, t.ex. genom att störa någon med höga ljud, kan dömas för ofredande enligt 7 §.26 6.2.3Uttalanden om allemansrätten i offentligt tryck , tillsatt 1960, konstaterade att det sedan gammalt råder en relativt stor frihet att färdas över och uppehålla sig på annans mark m.m. och att man inte genom lagstiftningsåtgärder borde inskränka de rättigheter som allmänheten hade vid denna tid- punkt. Vad avsåg den s.k. färdselrätten uttalade utredningen att denna inte gällde en rätt att på annans mark färdas med vilka medel som helst utanför vägnätet. Färdselrätten fick innefatta färd med 24Jfr NJA 1944 s. 277 och NJA 1986 s. 637. 25Jfr NJA 1970 s. 29 och NJA 1971 s. 210. 26Agneta m.fl., m.m., , uppdaterad , kommentaren till 4 kap. 7 §. Bakgrund om terrängkörning på annans mark trampcykel, ridhäst och sparkstötting på mindre vägar och stigar över mark som är tillgänglig med färdselrätt. Däremot existerar helt naturligt ingen allmän rätt att färdas med motor- fordon utanför det allmänna och enskilda vägnätet. Motorfordonens tyngd och hastighet måste praktiskt taget alltid leda till skada på mark som fordonen trafikerar såvida det icke finns iordningställd väg. Utredningen fann att straffstadgandet tagande av olovlig väg inte motsatsvis kunde medföra någon rätt att färdas med motorfordon på annans väg.27 En opublicerad promemoria om allemansrätten från Naturvårds- utredningens arkiv framhöll att rätten till motortrafik var ytterligt begränsad genom straffstadgandet om tagande av olovlig väg.28 En senare promemoria i arkivet konstaterade att rätten att färdas med motorfordon på mark som inte utgjorde väg torde vara i det närmaste obefintlig på grund av skaderisken.29 Med anledning av vissa motioner angående allemansrätten ut- talade sig tredje lagutskottet . Utskottet menade att trafik med motor- och hästfordon presumerades enligt vedertagen uppfattning innebära sådan fara för skada att den i princip var förbjuden på annan enskild mark än ren utmark.30 Utredning om snöskotern – terrängkörning och färdselrätt I ett betänkande om snöskotern beskrivs snöskotern som ett fordon som väger , har en motorstyrka mellan 15 och 25 hk SAE och maxfart , men som van- ligtvis i terräng hålls . I betänkandet uttalades att det i saknades positiva lag- bestämmelser om rätten att färdas över annans mark. I den mån en sådan rätt föreligger ansågs den i regel kunna härledas ur allemans- rätten. En oklar fråga rörande allemansrätten ansågs vara om och i vad mån det fanns en befogenhet att färdas med motordrivna fordon utanför vägnätet. Med hänvisning till angavs 27SOU 1962:36 s. 179 f., citat s. 179 f. 28PM nr 2 från , (YK 1992), volym 2, s. 1 och 2 i PM, jfr s. 8. 29PM nr 9 från , (YK 1992), volym 2, s. 2 i PM. 303LU1961:30 s. 2. Bakgrund om terrängkörning på annans mark att den tidigare allmänna uppfattningen tycktes ha varit att någon sådan rätt inte kunde härledas ur allemansrätten. betänk- ande konstaterades emellertid att en sådan uppfattning hade grundats på uppfattningen att färd med motorfordon utanför vägnätet inte kunde ske utan risk för markskada. Terrängkörning med motor- drivet fordon hade därför ansetts utgöra ett tagande av olovlig väg enligt 12 kap. 4 § . Sedan de nya översnöfordonen gjort det möjligt att färdas med förhållandevis lätta fordon även i djup snö var det dock enligt betänkande svårt att undantagslöst uppe- hålla presumtionen att färd med motordrivet fordon utanför vägnätet innebar en risk för markskada. Det noterades att snöskotrar i tusen- tal hade framförts på kronans och enskildas marker utan att något myndighetsingripande hade skett. Betänkandet noterade att den all- männa meningen torde vara att färd på snötäckt mark med snöskoter i huvudsak var att jämställa med skidåkning såvitt avsåg färdselrätten. Någon rätt till färd på barmark med motordrivet fordon ansågs däremot inte kunna följa av allemansrätten eftersom fordonens driv- anordningar var ägnade att medföra skadegörelse på oskyddad mark. Vidare presumerades även tyngre terrängfordon, som bandvagnar och vesslor, orsaka markskador vare sig marken var snötäckt eller inte. Körning med sådana fordon skulle därför regelmässigt falla under straffbestämmelsen tagande av olovlig väg om inte markägaren gett sitt tillstånd. Betänkandet pekade på risken att en inskränkning av färdselrätten som riktade sig enbart mot skoterkörning kunde komma att uppfattas som om annan terrängkörning är tillåten, trots att den i regel medför långt större olägenheter än skoteråkning på snö.31 6.2.4Tidigare lagstiftning som berörde allemansrätten Naturvårdslagen (1964:822) upphörde att gälla som miljö- balken trädde i kraft . I lagens 1 § angavs att naturen är tillgänglig för alla enligt allemansrätten. 31SOU 1969:59 s. 13 ff., 21 och 35. Bakgrund om terrängkörning på annans mark Innan hänvisningen till allemansrätten infördes i naturvårdslagen hade föreslagit att 1 § skulle innehålla en erinran om att rätten att färdas fritt i naturen ska respekteras.32 Departe- mentschefen ansåg emellertid att en lagstiftning om allemansrättens innehåll skulle kunna leda till många svårbedömda tvister i skälig- hetsfrågor. Han förordade därför att lagen inte skulle precisera alle- mansrättens innebörd.33 I övrigt hade naturvårdslagens stadganden om bl.a. stängsel- genombrott (17 §) och tillståndskrav för vilthägn (24 a §) till syfte att skydda allemansrätten. Lagen (1972:606) om körning i terräng med motordrivet fordon gällde från till utgången av 1975. I förarbetena angavs att rätten att färdas över annans väg följer av allemansrätten och att färdselrätten främst begränsas av straff- stadgandet om tagande av olovlig väg. Vidare anfördes att en oklar fråga rörande allemansrättens innebörd torde vara om och i vad mån det fanns en befogenhet att utan markägarens samtycke färdas i terrängen med lätta översnöfordon som snöskoter. I detta samman- hang hänvisade förarbetena till en redogörelse av kommentar till naturvårdslagen (se avsnitt 6.2.6). De sak- kunniga ansåg att snöskotern i regel torde kunna framföras utan sär- skilt tillstånd av markägaren, om det skedde på snötäckt mark utanför tomter och planteringar. Vissa remissinstanser menade däremot att lagen borde klargöra att snöskoterkörning i terräng krävde mark- ägarens samtycke. Departementschefen å sin sida framhöll att frågan om hur långt allemansrätten sträcker sig var omstridd och att remiss- instansernas förslag skulle kräva att frågan togs upp till prövning i hela dess vidd. Han anförde vidare att det var klart att allemansrätten inte innebar att körning i terrängen med snöskoter på annans mark får ske var som helst. Det var förbjudet att färdas över tomt eller plantering eller annan mark som kan skadas. 32Ds Jo 1974:1 s. 9 och 305. 1974:166 s. 92 och 116. Jfr JoU 1974 :52 s. 28 ff. och m.fl., Naturvårdslagen, 3 uppl. 1988, s. 48 ff. Bakgrund om terrängkörning på annans mark Beaktas bör också att allemansrätten i princip reglerar störningsfall där en enstaka markägares ekonomiska eller andra privata intressen berörs. Regleringen är alltså av civilrättslig natur. När det gäller en eventuell lagstiftning om förbud mot trafik med snöskoter är det emellertid i första hand allmänna intressen som bör beaktas. En lagstiftning om för- bud mot körning med snöskoter bör med hänsyn till det anförda inte reglera allemansrättsliga frågor.34 påpekade att frågan om hur långt allemansrätten sträcker sig var föremål för delade meningar. Utskottet menade dock att allemansrätten inte utan vidare innebär en rätt att färdas i terrängen på annans mark med snöskoter eller annat motorfordon. Det var inte tillåtet att färdas så att det uppkom skador på mark eller gröda eller så att hemfriden stördes. Utskottet fäste också avseende vid den kommande terrängtrafikkungörelsen, vilken skulle slå fast att förare i terräng skulle anpassa sin färdväg, hastighet och färdsätt så att människor och djur inte stördes i onödan och så att man und- vek skada på mark och växtlighet. Mot denna bakgrund utgick utskottet från att dessa frågor fick bli fortsatt uppmärksammade vid framtida överväganden om regleringen av skotertrafiken.35 6.2.5Viss aktuell lagstiftning som berör allemansrätten Allemansrättens förankring i regeringsformen Bestämmelsen i nuvarande 2 kap. 15 § regeringsformen behandlar egendomsskydd och allemansrätt. Hänvisningen till allemansrätten infördes . Första stycket i bestämmelsen slår fast vars och ens rätt att ha sin egendom tryggad mot vissa ingrepp. Bestämmelsen anger också en allmän ram för att tillåta sådana ingrepp. Rätt till ersättning vid vissa ingrepp framgår av andra stycket. Vidare anges i tredje stycket en rätt till ersättning vid vissa inskränkningar i användningen av mark eller byggnader. I bestämmelsens fjärde stycke anges att ”[a]lla ska ha tillgång till naturen enligt allemansrätten oberoende av vad som föreskrivits ovan”. Det grundlagsfästa egendomsskyddet anses alltså inte utgöra något hinder mot att allmänheten utnyttjar naturen enligt vad som följer av allemansrätten. 1972:99 s. 7 f. och 17 f., citat s. 18. 35JoU 1972:52 s. 6. Bakgrund om terrängkörning på annans mark Förarbetena till grundlagsbestämmelsen angav att allemansrätten får sitt innehåll främst genom motsatsvisa tolkningar av vissa straff- stadganden. Allemansrätten kan sägas innebära att det är tillåtet för var och en att ta sig fram till fots över annans mark med undantag för tomtmark som ligger intill någons bostad. Det är också tillåtet att tillfälligt uppehålla sig på annans mark och där t.ex. slå upp ett tält för någon enstaka natt. Vidare har var och en rätt att på annans mark plocka bär och svamp liksom nedfallna grenar och kvistar. Även rätten att fiska med handredskap på vissa enskilda vatten har beskrivits som en rättighet av huvudsakligen allemansrättslig natur. Ur markägarens perspektiv kan allemansrätten sägas innebära en inskränkning i hans äganderätt utan att han har rätt till någon ersättning för den. Vidare betonade förarbetena att det genom grundlagsförankringen av alle- mansrätten inte var avsikten att ge allemansrätten en bestämd innebörd och därigenom låsa den till just den rörelsefrihet i naturen som då fick anses ha stöd i denna rätt. Syftet med för- behållet för allemansrätten i grundlagsbestämmelsen om egendoms- skydd var inte att ge en längre gående rätt att nyttja naturen än enligt då accepterade former. Grundlagen skulle förutsätta att allemans- rätten existerar, även om den med tiden kan få ett förändrat innehåll genom t.ex. ändringar i strafflagstiftning.36 7 kap. 1 § Enligt 7 kap. 1 § ska var och en som utnyttjar allemans- rätten eller annars vistas i naturen visa hänsyn och varsamhet i sitt umgänge med den. Paragrafen motsvarar delvis 1 § i den tidigare naturvårdslagen. I förarbetena till beskrevs allemansrätten som en rätt för var och en att i viss utsträckning vistas på mark- och vatten- områden som tillhör andra och att där plocka svamp, bär och vissa andra naturprodukter. Nyttjandet får inte innebära att fastighets- ägare eller andra med särskild rätt till fastighet tillfogas nämnvärd 1993/94:117 s. 18 f. och 50 samt 1993/94:KU24 s. 33. Allemansrättens grundlags- förankring hade föreslagits av Fri- och rättighetskommittén i SOU 1993:40 (se s. 86 ff. och 233 ff.). För en kommentar till grundlagsstadgandet, se t.ex. , De europeiska domstolarna och det svenska äganderättsskyddet, 2012, s. 27 f. med hänvis- ningar. Bakgrund om terrängkörning på annans mark skada eller olägenhet. Begränsningen sammanfattas med uttrycket ”inte störa, inte förstöra”. Även i dessa förarbeten framhöll regeringen att det inte är aktuellt att generellt reglera allemansrättens innebörd i lag. En sådan lagstiftning skulle kunna rycka undan den sedvanerättsliga grunden för allemansrätten och kunna medföra en oönskad inskränk- ning av rätten. Det skulle dessutom medföra stora svårigheter att generellt och exakt ange allemansrättens innebörd, bl.a. av den anled- ningen att sedvanan varierar mellan olika delar av landet.37 Paragrafen bör kunna åberopas som grund för t.ex. vitesförbud om en verksamhet innebär risker för naturmiljön på fastigheten.38 Det kan tilläggas att hade anfört att även friluftsliv bedrivet i mindre skala än under kommersiella former kan medföra störningar, såsom när motorfordon används i terrängen. De störande aktiviteterna går ofta utanför gränsen för allemansrätten. Utredningen konstaterade att allemansrätten inte ansågs innefatta någon rätt att använda motorfordon på markområden. Detta, anförde utredningen, var tvärtom förbjudet i terrängkörningslagen.39 Andra lagrum i som berör allemansrätten hänför sig till allemansrätten också i frågan om stängsel- genombrott. En tillsynsmyndighet får förelägga den som håller stängsel i ett område av betydelse för friluftslivet eller i närheten av ett sådant område att ordna grindar eller andra genomgångar som behövs för att allmänheten ska kunna komma till mark inom ett sådant område som omfattas av allemansrätten (26 kap. 11 § första stycket). Är det uppenbart att ett stängsel endast är avsett att utestänga all- mänheten, får föreläggande meddelas om att ta bort det (andra stycket). Bestämmelsen utgör ett skydd för allemansrätten. Förarbetena till lagrummet behandlade inte närmare allemansrättens innebörd, utöver att slå fast att tillsynsmyndigheten i sitt beslut ska beakta gäll- ande lag, sedvanerätt och de särskilda omständigheterna i det aktu- ella fallet.40 I kommentaren till lagrummet har m.fl. 1997/98:45 I s. 300 f. och II s. 68 f. Jfr också SOU 1996:103 I s. 321 ff. och II s. 11. 38Bertil m.fl., , suppl. 18, , s. 7:8. 39SOU 1996:103 I s. 322. 1997/98:45 II s. 274. Bakgrund om terrängkörning på annans mark angett att regeln inte innebär att motortrafik ska bli möjlig eftersom den – som bekant – inte ingår i allemansrätten.41 Bestämmelser om stängselgenombrott har inte ansetts kunna möjliggöra motortrafik.42 Om allemansrätten utnyttjas för organiserat friluftsliv kan det finnas en skyldighet att göra anmälan för samråd enligt 12 kap. 6 § . Av lagrummet framgår att en sådan anmälan ska göras hos tillsynsmyndighet om en verksamhet, vilken inte omfattas av tillstånds- eller anmälningsplikt enligt andra bestämmelser i miljö- balken, kan komma att väsentligt ändra naturmiljön.43 Förarbeten vid lagens tillkomst I förarbetena till nuvarande terrängkörningslag (1975:1313) angavs att denna lagstiftning inte avser att reglera allemansrättsliga frågor. Vidare anförde föredraganden följande. Allemansrätten reglerar stör- ningsfall där en enstaka markägares ekonomiska eller andra privata intressen berörs. Rätten innebär i princip att man får färdas på annans mark i den mån det kan ske utan risk för att ägaren tillfogas skada. Vad detta innebär i fråga om körning med terrängfordon är i viss mån oklart. Så mycket är emellertid klart att det inte är tillåtet att färdas så att skador på mark eller gröda kan uppkomma eller så att hemfriden störs. Å andra sidan är det utan tvekan klart att man vinter- tid kan ta sig fram med snöskoter på många håll i landet utan att mark- ägarens intressen skadas.44 tillade att allemansrätten inte utan vidare inne- bär rätt att färdas med snöskoter eller annat motorfordon i terrängen på annans mark.45 41Bertil m.fl., , suppl. 18, , s. 26:26 f. Jfr också SOU 1996:103 II s. 306. 42Sven-Gösta Jonzon m.fl., Naturvårdslagen, 3 uppl. 1988, s. 41. Jfr RÅ 1960 K 1768. 1997/98:45 I s. 305 f. och II s. 150 samt SOU 1996:103 I s. 326 ff. och II s. 159. 1975/76:67 s. 33 f., jfr s. 7. 45JoU 1975/76:28 s. 17. Jfr JoU 1975/76:5 s. 2. Bakgrund om terrängkörning på annans mark Utredningen om åtgärder mot buller i fjällområden Betänkandet SOU 1993:51, Naturupplevelser utan buller – en kvalitet att värna om, utgick från en promemoria av i frågan om allemansrätt och motoriserad färdsel i naturen. (Om promemorian, se vidare avsnitt 6.2.6.) Betänkandet konstaterade att allemansrätten inte ger någon allmän rätt till motoriserad färdsel i naturen och över huvud taget inte kan åberopas till stöd för trafik mot markägarens vilja. Detta var enligt betänkandet en erkänd rätts- lig princip, vilken framgick bl.a. av att stängselgenombrott inte kan komma ifråga för att möjliggöra motortrafik. Allemansrätten är snäv- are än lagstiftningens gränser för straffbara handlingar. Att någonting inte är straffbart innebär därför inte att det är tillåtet. Betänkandet tillade att allemansrätten endast inbegriper sådant som inte vållar nämnvärd olägenhet för markägaren. Vidare ansågs inte allemansrätten ge utrymme för motoriserade aktiviteter som medför mera betydande störningar i naturen.