sou · H7B367 · 2019-12-20 00:00:00 — Eftersom de utgör åliggande för en- skilda faller de inom det obligatoriska lagområdet, men kan bli före- mål för delegation till regeringen om det inte är fråga om rättsverkan av brott.148 149 Var och en ska enligt artikel 6 i bl.a. vid pröv- ning av en anklagelse om brott vara berättigad till en rättvis och offentlig förhandling inom skälig tid och inför en oavhängig och opartisk domstol, som upprättas enligt lag. Begreppet ”anklagelse för brott” är ett oberoende begrepp, vilket innebär att det ska ges en självständig och allmängiltig tolkning. Ekonomiska sanktioner kan ligga inom vad som utgör anklagelse om brott och omfattas därmed av det skydd för godtycke som utgörs av artikel 6 i . Vägledande uttalanden om vad som anses utgöra anklagelse om brott återfinns i de s.k. Engel-kriterierna, vilka formulerade i ett mål om disciplinära förfaranden. Hur handlingen klassificeras i inhemsk rätt kan vara en utgångspunkt. Gärningens art ska dessutom beaktas. Artikel 6 kan vara tillämplig om en gärning, vilken lagstiftaren velat sanktionera med ett allmänt förbud, kan utföras av vem som helst. Avser förhållningsreglerna en viss av- gränsad grupp personer med särskild ställning och särskilda skyldig- heter talar detta emot en tillämpning av artikeln. 148Jfr 8 kap. 2 § första stycket 2 och 3 § regeringsformen. 149Jfr t.ex. prop. 1983/84:192 s. 43 f., , Normgivningsmakten enligt regeringsform, 3 uppl. 1999, s. 81 f., m.fl., Grundlagarna, version 3A, kommentaren till 8 kap. 2 och 3 §§ regeringsformen, och m.fl., Regeringsformen, 2018, s. 372. den påföljd som kan bli följden av handlandet. En frihetsberövande påföljd talar för att gärningen hänförs under artikelns tillämpnings- område, medan disciplinstraff som avstängning och varning talar i motsatt riktning.150 Sammanfattningsvis är bedömningskriterierna nationell klassificering, gärningens natur samt påföljdens natur och stränghet. Kriterierna är alternativa. Det räcker alltså att ett av kriteri- erna är uppfyllt för att artikel 6 ska vara tillämplig. Kriterierna kan även behandlas kumulativt om en separat analys inte gör det möjligt att komma till en klar slutsats.151 har uttalat sig i frågor om vissa administrativa avgifter m.m. har legat inom tillämpningsområdet för artikel 6. Dom- stolen har t.ex. funnit att trafikförseelse, vilken enligt tysk rätt klas- sificerades som en ordningsförseelse, låg inom ramen för artikel 6. Syftet med regleringen var att avskräcka och straffa, vilket i detta sammanhang ansågs vara tillräckligt för en tillämpning av artikel 6. Att det var fråga om en mindre förseelse gjorde ingen skillnad.152 Administrativa böter för manipulation av aktiemarknad har också ansetts gälla en anklagelse om brott.153 Däremot har administrativa böter för att vissa byggnadsarbeten utförts utan tillstånd inte ansetts ligga inom ramen för artikel 6. Tillståndet syftade till att tillgodose behovet av kontroll av markanvändning. Domstolen beaktade att reglerna inte var riktade till alla medborgare och att böterna inte heller kunde omvandlas till en frihetsberövande påföljd.154 Sanktionsavgifter som åläggs en fysisk eller juridisk person på grund av ett rättsstridigt beteende förekommer inom en rad rättsområden. Ett skäl för att införa sanktionsavgifter har varit att lagstiftaren velat öka efterlevnaden av reglerna inom särskilda områden. Avgifter som har funktionen av sanktionsavgifter kan t.ex. även benämnas kontroll- avgifter eller tilläggsavgifter. Sanktionsavgifter tillfaller staten. 150Engel and Others v. the , 8 1976, §§ 81–83, Series A no. , Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, 5 uppl. 2015, s. 175 f., och SOU 2013:38 s. 450 ff. 151Inocêncio v. (dec. ), no. 43862/98, ECHR 2001-I. 152Öztürk v. , 21 February 1984, §§ 53–54, Series A no. Se även , Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, 5 uppl. 2015, s. 178 med ytterligare hänvisningar. 153Grande and Others v. , nos. 18640/10 and 4 others, §§ 94–100, 4 2014. 154Inocêncio v. (dec. ), no. 43862/98, ECHR 2001-I. Enlig lagen (2007:592) om kassaregister m.m. får ta ut en kontrollavgift om bl.a. om en näringsidkare sak- nar kassaregister, 24 §. I förarbetena till den lagen angavs att kontroll- avgiften hade som syfte att avskräcka och gäller generellt för den som driver näringsverksamhet i viss form. Även med beaktande av be- loppsgränsen kunde det mot denna bakgrund inte uteslutas att avgiften låg inom tillämpningsområdet för artikel 6. Reglerna borde därför utformas så att de uppfyllde de rättssäkerhetsgarantier som följer av artikeln.155 Motsvarande resonemang har förts beträffande kontroll- avgifter inom byggbranschen.156 I utredning om sanktioner inom bl.a. området för livsmedel, där sanktionsavgift om lägst föreslogs, ansågs avgifterna ha som syfte att avskräcka och ha generell räckvidd inom aktuella områden. Utredningen kunde därför inte utesluta att bestämmel- sernas räckvidd och syfte var sådana att artikel 6 var tillämplig.157 I artikel 4 i det sjunde tilläggsprotokollet i finns det s.k. dubbelprövningsförbudet (principen om ne bis in idem). Ingen får lagföras eller straffas på nytt i en brottmålsrättegång i samma stat för ett brott för vilket han redan blivit slutligt frikänd eller dömd i enlighet med lagen och rättegångsordningen i denna stat. Detta anses numera innebära ett förbud mot ett åtal eller rätte- gång för ett andra brott i den mån som detta härrör från identiska fakta eller fakta som i allt väsentligt är desamma. Prövningen ska enligt utgå från vad som bildar en uppsättning kon- kreta fakta som berör samma svarande och är oupplösligt förbundna med varandra till tid och rum och vars existens måste bevisas för att en fällande dom ska uppnås eller ett straffrättsligt förfarande in- ledas.158 har i rättsfallet NJA 2013 s. 502 prövat det svenska systemet med skattebrott och skattetillägg i två olika för- faranden mot en och samma person. Systemet har ansetts vara 2006/07:105 s. 73 ff. Se särskilt Lagrådets yttrande på s. 161. 2014/15:6 s. 67 f., jfr prop. 2005/06:169 s. 52 f. 157SOU 2006:58 s. 124 f. I 30 a § livsmedelslagen (2006:804) anges att sanktionsavgiften ska uppgå till och högst . 158Se v. (GC), no. 14939/03, § 84, ECHR 2009. oförenligt med rätten att inte bli lagförd eller straffad två gånger för samma brott. Den som har fått ett skattetillägg på grund av att ha lämnat en oriktig uppgift i skatteförfarandet kan inte sedan åtalas för skattebrott på grund av samma oriktiga uppgift. Det saknar bety- delse om beslutet om skattetillägg har fått laga kraft eller inte. I rättsfallet HFD 2013 ref. 71 har gjort motsvarande bedömning och konstaterat att när en skatt- skyldig har åtalats för skattebrott får beslut inte fattas om skatte- tillägg som grundas på samma oriktiga uppgifter som åtalet. Förslag: En tilläggsavgift ska tas ut av den som använder en allmän skoterled utan att ha fullgjort skyldigheten att betala skoterledavgift. Ett beslut om tilläggsavgift ska kunna överklagas till allmän domstol. Det ska finnas en möjlighet att befrias från skyldigheten att betala tilläggsavgift om det skulle vara uppenbart oskäligt att ta ut avgiften. Bestämmelserna om tilläggsavgift ska införas i en särskild lag och förordning. Utifrån praxis kan det inte uteslutas att en till- läggsavgift som tas ut på grund av underlåtenhet att erlägga skoter- ledavgift skulle komma att betraktas som en anklagelse om brott. Avgiften har till syfte att avskräcka och straffa. Den riktas också generellt mot personer som använder allmän skoterled. Det är där- med av underordnad betydelse att avgiften inte föreslås uppgå till något högre belopp eller att underlåtenheten att erlägga skoterled- avgiften inte skulle vara en konsekvens i straffrättslig mening. Det mesta talar alltså för att en tilläggsavgift skulle komma att ligga inom tillämpningsområdet för artikel 6 i . Reglerna om tilläggsavgift ska därför utformas så att de uppfyller de rättssäkerhetsgarantier som följer av artikeln, dvs. möjligheten att kunna överklaga och ha tillgång till domstolsprövning samt möjlig- heten att befrias från skyldigheten att betala avgiften. Straffstadgandet i förslaget till terrängkörningslag omfattar inte skyldigheten att erlägga skoterledavgift. Det kan därför inte förutses att en underlåtenhet att erlägga skoterledavgift även skulle innebära att en straffbar gärning enligt terrängkörningslagstiftningen Om frågan ändå skulle uppstå får den lösas genom prövning i domstol. Reglerna om tilläggsavgiften ska utformas så att det finns en möj- lighet att överklaga till allmän domstol, dvs. tingsrätt i första instans, eftersom prövningen i domstol bör ske enligt reglerna för tviste- mål.159 Det ska finnas rättsliga möjligheter att befrias från skyldig- heten att betala tilläggsavgift om det skulle vara uppenbart oskäligt att ta ut avgiften. Avgiften ska också kunna indrivas. Ett regelverk för en tilläggsavgift har visat sig bli ganska om- fattande. Det blir även i första hand fråga om rena verkställighets- bestämmelser som reglerar förfarandet hos statliga myndigheter. Bestämmelserna om tilläggsavgiften föreslås därför ligga i en särskild lag och förordning och inte i själva terrängkörningslagstiftningen. 8.11.1Från regeringen till domstol Regeringsrätten (numera ) inrättades 1909 för att lätta regeringens arbetsbörda. Rätten att överklaga för- valtningsbeslut började därmed utvecklas. gällde en i princip sedan medeltid etablerad rätt för den svenske medborgaren att få ”gå till kungs” om det fanns missnöje med den offentliga maktens beslut eller om det önskades undantag i något avseende, t.ex. när underåriga ville ingå äktenskap. I och med regeringsform kom det i praktiken att bli regeringen eller som det också kallades ”Kunglig Majestät i statsrådet” som avgjorde frågorna i kungens namn. Även Regeringsrätten dömde i kungens namn fram till att den nuvarande regeringsformen trädde i kraft . Sedan Regeringsrättens tillkomst och under större delen av 1900- talet var rätten att överklaga ofta föreskriven i tillämplig författning. Men även när sådana bestämmelser saknades ansågs det gälla en all- män rätt att få statliga myndigheters beslut överprövade av över- ordnad myndighet och i sista instans av regeringen. Uttryckliga bestämmelser om regeringens överprövning av statliga myndig- 159Jfr NJA 2019 s. 406 p. 7 ”Resenären utan ID-handling”, om tilläggsavgift enligt lagen (1977:67) om tilläggsavgift i kollektiv persontrafik. heters beslut då annan reglering saknades kom senare att föreskrivas i allmänna instruktioner för statliga myndigheter.160 Förvaltningsreformen 1971 och länsrättsreformen 1979 gjorde det möjligt att flytta över överprövningen av statliga myndigheters förvaltningsbeslut från regeringen till förvaltningsdomstol. Riks- dagen antog 1984 riktlinjer om att regeringen endast skulle pröva ärenden när det behövdes en politisk styrning av praxis. Regeringens roll som överinstans ansågs i vissa fall vara motiverad från allmänna demokratiska synpunkter.161 Ett viktigt steg för att flytta över överprövningar från regeringen till förvaltningsdomstol togs i och med införandet av 7 a § i förvalt- ningsprocesslagen (1971:291) . Enligt den paragrafen gäller ett tvåpartsförhållande i förvaltningsprocessen varvid den myn- dighet som först beslutat i saken är den enskildes motpart i dom- stolen. Ett annat viktigt steg för domstolsprövning av överklagade förvaltningsbeslut togs när 22 a § infördes i den tidigare förvaltningslagen (1986:223).162 Därmed blev det lagreglerat att överklaganden av förvaltningsbeslut görs till allmän förvaltnings- domstol om det inte är föreskrivet något annat i en särskild lag eller förordning. Även europarättens påverkan på den svenska rättsord- ningen i allmänhet och framför allt införlivande i svensk rätt med dess krav på rätt till domstolsprövning i frågor gällande civila rättigheter har också påverkat rättsutvecklingen. är det således mindre vanligt med prövning av överklag- anden hos myndigheter. Därmed är det också ett relativt fåtal frågor som kan bli föremål för överprövning hos regeringen. Huvudregeln är således att förvaltningsbeslut överklagas till förvaltningsdomstol. Vissa förvaltningsbeslut kan dock fortfarande överklagas till regeringen. Det gäller, förutom föreskrifter om för- bud och begränsningar för viss terrängkörning, t.ex. en del avgöran- den enligt såsom frågor om områdesskydd eller exploa- tering av naturresurser, vissa frågor enligt , och vissa trafikfrågor. , professor i offentlig rätt vid Lunds universi- tet, har i en artikel i anfört följande som 160Se t.ex. 35 § den upphävda verksförordningen (1995:1322). 1983/84:120 s. 16. 16222 a § i den tidigare förvaltningslagen (1986:223) motsvaras av 40 § i den nu gällande för- valtningslagen (2017:900). kan anläggas som motiv för att normbeslut alltjämt kan överklagas till regeringen: När det allmänt gäller normbeslut finns ett intresse av att sådana är demo- kratiskt förankrade.16 Detta gäller även vid överprövning av sådana beslut, åtminstone så länge det rör sig om en helhetsprövning inom förvalt- ningsrättsligt överklagande, där överinstansen sätter sig i det ursprung- liga beslutsorganets ställe. Möjligheten till politiskt ansvarsutkrävande kan därför även numera tala för att den (indirekt) demokratiskt legi- timerade regeringen ska vara överinstans i ärenden om överklagande av normbeslut.163 164 8.11.2Normbeslut och beslut i enskilda fall Begreppet normbeslut syftar på sådana föreskrifter som avses enligt Normbeslut kännetecknas av att de är gene- rella och gäller gentemot en obestämd krets av fysiska eller juridiska personer. Typiska normföreskrifter är föreskrifter för trafik, t.ex. hastighetsbegränsningar eller förbud för trafik med visst slag av for- don. Normbeslut enligt terrängkörningslagstiftningen är t.ex. beslut enligt 8 § tredje stycket terrängkörningsförordningen om vilka terräng- motorfordon och terrängsläp som får framföras på en allmän skoterled, beslut enligt 10 § terrängkörningsförordningen om att inrätta eller dra in en allmän skoterled och beslut om förbudsområden enligt 15 och har det funnits en del oklarheter om möjligheterna att överklaga normbeslut meddelade av statliga myndigheter. gäller dock 30 § myndighetsförordningen (2007:515). Enligt den paragrafen gäller ett generellt förbud för att överklaga statliga myn- digheters beslut om föreskrifter. Myndighetsförordningens be- stämmelser är dock subsidiära enligt 1 § andra stycket förordningen, dvs. om det finns avvikande bestämmelser i annan lag eller förord- ning så gäller i stället den avvikande bestämmelsen. Det betyder således att om en annan lag eller förordning innehåller en bestäm- 163Henrik Wenander, Regeringsbeslut (M2016/02385/ME). Skoterförbud och normprövning i förvaltningen, Förvaltningsrättslig tidskrift 2018 5, s. 1029–1033, citat s. 1033. 164Fotnoten (16) i den citerade texten har följande lydelse: ”Jfr ang. förvaltningsmyndigheters föreskrifter , . Demokratisk anknytning, politisk styrning och rättssäkerhet, TfR 2016 s. melse som ger rätt att överklaga en statlig myndighets beslut om föreskrifter så kan ett sådant beslut överklagas. När det gäller rätten att överklaga en kommuns beslut om före- skrifter kan det finnas bestämmelser om detta i den författning som ger kommunen rätt att besluta om föreskrifter. Om det däremot sak- nas överklagandebestämmelser i fråga om kommunala föreskrifter kan ett överklagande i stället göras enligt bestämmelserna om laglig- hetsprövning i 13 kap. kommunallagen (2017:725). Laglighetspröv- ning görs av förvaltningsrätten i första instans. Prövningen gäller om det överklagade beslutet strider mot någon lag eller förordning i något formellt eller materiellt avseende. Förvaltningsrättens pröv- ning kan bara resultera i att överklagandet avslås eller att det över- klagade beslutet upphävs. Något annat beslut kan inte sättas i det överklagade beslutets ställe. Det är bara den som är kommunmedlem enligt 1 kap. 5 § kommunallagen som kan överklaga enligt bestäm- melserna om laglighetsprövning. Detta är den enda kvalifikations- grunden för att få överklaga, men det betyder också att den som inte är kommunmedlem inte kan få en laglighetsprövning till stånd. Beslut i enskilda fall När det gäller förvaltningsbeslut i enskilda fall är det fråga om rätts- verkningar för en bestämd krets av fysiska eller juridiska personer. Beslut i enskilda fall gentemot ett enskilt rättssubjekt, som kan vara fysisk eller juridisk person, måste ha stöd i lag eller annan författning och meddelas normalt av statliga eller kommunala myndigheter. Vissa beslut i enskilda fall kan dock med stöd av lag meddelas av bolag, t.ex. när det gäller besiktning av fordon. Beslut i enskilda fall gentemot enskilda rättssubjekt innebär att de rättsliga förhållandena för en viss avgränsad personkrets ändras genom att det bestäms en förmån, rättighet, skyldighet, ingripande eller begränsning av fri- och rättigheter.165 165Jfr definitionen av myndighetsutövning i 3 § den första förvaltningslagen (1971:290). De allmänna bestämmelserna för beslut i enskilda fall finns i för- valtningslagen (2017:900), men i de allra flesta fall utövas myndig- heternas befogenheter att bestämma om enskilda rättsförhållanden enligt bestämmelser i speciallagstiftning, t.ex. bestämmelserna om undantag enligt 12 § terrängkörningsförordningen. Instanser och klagorätt för överprövning av terrängkörningsbeslut Bestämmelser om överklagande av beslut enligt terrängkörnings- förordningen finns i 22–24 §§ terrängkörningsförordningen. Enligt 22 § finns det bestämmelser i 40 § förvaltningslagen om överklagan- de till allmän förvaltningsdomstol. Allmän förvaltningsdomstol är förvaltningsrätt i första instans, kammarrätt som mellaninstans och är högsta och sista instans. Beslut får enligt 42 § förvaltningslagen överklagas av den som beslutet angår, om det har gått honom eller henne emot. Det finns alltså inte någon generell rätt att överklaga till allmän förvaltnings- domstol. För att ha rätt att överklaga måste kraven enligt 42 § för- valtningslagen vara uppfyllda. Med ”angår” menas att den som över- klagar ska ha ett visst intresse i saken, antingen genom att det lagligen föreskrivits eller kommit att godtas i rättstillämpningen. Behörig domstol för prövning av överklagande är den förvalt- ningsrätt inom vars domkrets ärendet först prövats (14 § andra stycket lagen [1971:289] om allmänna förvaltningsdomstolar). Prövnings- tillstånd krävs för överklagande till kammarrätt enligt 40 § andra stycket förvaltningslagen. Beslut om inrättande av allmän skoterled enligt 10 § terräng- körningsförordningen överklagas inte till förvaltningsrätt utan till regeringen (23 § tredje stycket terrängkörningsförordningen). Kom- munens eller beslut om förbud och begränsningar enligt 15 eller 16 §§ terrängkörningsförordningen överklagas också till regeringen (24 § terrängkörningsförordningen). har rätt att överklaga beslut enligt terrängkörningsförordningen utan tidsbegränsning. Detta gäller dock inte undantag inom A-klassificerat regleringsområde enligt 12 § andra stycket terrängkörningsförordningen. Då gäller i stället en frist på från det att fått del av beslutet (23 § andra stycket terrängkörningsförordningen). Det är särskilt före- skrivet i 23 § tredje stycket terrängkörningsförordningen att Natur- vårdsverket får överklaga ett beslut att inrätta en allmän skoterled för att ta till vara allmänna intressen. Det saknas bestämmelser om vem som, utöver , får överklaga beslut enligt terrängkörningsförordningen till rege- ringen. beslut enligt 12 § terrängkörningsförordningen om undantag i ett enskilt fall eller om föreskrifter kan överklagas till förvaltningsrätten och vidare i den instanskedjan. Utredningen har ställt fråga till samtliga tolv förvaltningsrätter hur många mål enligt terrängkörningsförordningen dessa domstolar haft . För de allra flesta förvaltnings- rätter rör det sig om enstaka mål . Vissa förvaltningsrätter har inte haft några sådana mål alls . Förvaltningsrätterna i och skiljer sig från övriga för- valtningsrätter. Till Förvaltningsrätten i har det kommit in fyra, respektive fem mål , vilket på års- basis är något mer än genomsnittet. Till Förvaltningsrätten i har det kommit in 15, 15, respektive 20 mål , vilket är långt mer än vad som kom- mit in till övriga förvaltningsrätter. till alla andra mål i förvalt- ningsdomstolarna är det dock totalt sett fråga om en mycket liten måltyp. års avgöranden från förvaltningsrätterna i och har studerats. Det kan konstateras att prövningarna gäller undantag i enskilda fall. När det gäller den materiella prövningen utgår den från om det föreligger särskilda skäl, eller – om det gäller ett A-klas- sificerat regleringsområde – synnerliga skäl. Den närmare pröv- ningen görs utifrån vad som sagts i förarbetena och enligt Natur- vårdsverkets allmänna råd.166 allmänna råd har närmast fått status som föreskrifter och följs så gott som undan- tagslöst. 1975/76:67 s. 39 och prop. 1995/96:226 s. 39 samt NFS 2005:1. Prövningen i domstolarna gäller i princip tre huvudfrågor. Det gäller således dels behovet av att undantag medges (t.ex. rörelsened- sättning, forskningsarbete, malmprospektering eller materialtrans- porter), dels omfattningen (t.ex. i fråga om tidsperiod, antal fordon eller turer). Prövningen gäller även områdets känslighet från natur- vårdssynpunkt eller vilken påverkan terrängkörning kan ha på allmänna eller enskilda intressen såsom friluftsliv eller rennäring. Ändringsfre- kvensen i förvaltningsrätterna är mycket liten; i något enstaka fall har beslut ändrats i fråga om tidsperiodens längd eller antal turer. Andra beslut av som skulle kunna bli föremål för förvaltningsrättens prövning är beslut om naturvårdsvakter eller att dra in en allmän skoterled. Utredningen har emellertid inte sett några avgöranden om naturvårdsvakter eller om att dra in en allmän skoterled. Enligt 23 § tredje stycket terrängkörningsförordningen får ett beslut att inrätta en allmän skoterled överklagas till regeringen. Utred- ningen har dock inte fått någon uppgift om att regeringen fått in några överklaganden som gällt allmän skoterled. Regeringens prövningar av överklaganden enligt terrängkör- ningslagstiftningen har framför allt gällt kommunala beslut om att inom vissa områden i kommunen inte tillåta eller be- gränsa snöskoterkörning . De flesta överklagandena har gällt föreskrifter inom kommun där skälen för föreskrift- erna varit rennäringens intresse av att under renens kalvningsperiod under vårvintern säkerställa en så störningsfri miljö som möjligt för renen. Klagomålen har gällt förbudens och begränsningarnas om- fattning och giltighetstid. Ett annat regeringsärende och med andra förtecken, lite förenklat för att skapa ”ordning och reda” ställt mot intresset att få åka fritt, har gällt ett kommunalt för- budsområde i anslutning till orten i kommun. Där har snöskoterkörning styrts till leder och särskilda områden inom förbudsområdet. Regeringens prövning utgår från att kommunen getts rätt att meddela förbud eller begränsningar inom visst område inom kom- munen för sådan körning med motordrivet fordon i terräng som kan medföra olägenhet från naturvårdssynpunkt eller annan allmän syn- punkt. Regeringens prövning gäller även att föreskrifterna inte får innebära något onödigt hinder för körning som är till nytta för orts- befolkningen eller som behövs för yrkesutövning eller annat nyttigt ändamål. Det är relativt få ärenden som överklagas till regeringen, högst en handfull ärenden . Under aktuell period 2019 var det endast två beslut som överklagades till regeringen. Regeringens prövning har ibland resulterat i ändringar. Ändringarna har framför allt gällt vissa villkor och under vilken period förbud och begränsningar ska gälla. När det gäller och kommunens hantering finns det be- stämmelser om handläggning och beslutsutformning i förvaltnings- lagen och kommunallagen. För de allmänna förvaltningsdomstolarna finns sådana bestämmelser främst i förvaltningsprocesslagen.