sou · H7B367 · 2019-12-20 00:00:00 — I utredningsdirektiven sägs dock på ett par ställen att syftet med terrängkörningslagstiftningen är att skydda enskilda och allmänna intressen mot skador och störningar orsakade av trafik med motordrivna fordon. Skyddet för enskilda intressen följer i och för sig av förbuden enligt 1 § första stycket terrängkörningslagen, men annars har det varken i förarbetena, i utred- ningar eller allmänna råd tidigare uttalats att syftet med den svenska terrängkörningslagstiftningen skulle vara att skydda enskilda intres- sen. Enligt med allmänna råd till terräng- körningslagstiftningen skyddas enskilda intressen, t.ex. markägar- intressen, främst genom annan lagstiftning såsom brottsbalken.4 Terrängkörningslagstiftningen i och och framför allt pekar tydligt ut att det är allmänna intressen, speciellt miljön, som ska skyddas. Enskilda intressen som att förebygga skador på privatägd skog och mark för att den enskilde ägaren inte ska åsamkas produktionsbortfall är således inte satta i första rummet. 4.3.2Utgångspunkt förbud med generella undantag och möjligheter att bevilja dispens I samtliga tre länders lagstiftning stadgas förbud, men det finns i alla tre länders lagstiftning föreskrivna generella undantag från förbuden för vissa yrkesgrupper, t.ex. läkare och veterinärer, och samhälls- viktiga verksamheter såsom polis och räddningstjänst. Det finns även generella undantag för trängande fall, t.ex. sjuktransporter. 4.3.3Starkare reglering i och När det gäller snöskoterkörning i är körning på statens mark i princip hänvisad till körning på leder och denna körning är kvoterad. Körning utanför leder på statens mark fordrar tillstånd i enskilda fall. Dessutom krävs i alltid markägarens tillstånd 4Naturvårdsverkets handbok , 2005:1, utgåva 1, s. 12. Regleringen i och jämfört med för körning i terräng. Det är bara i som detta markägar- perspektiv finns, även om det inte primärt är fråga om skydd för enskilda intressen. Den norska lagstiftningen mjukades upp 2015, men regleringen av terrängkörningen i är ändå fortsatt stark. All snöskoter- körning som inte kan betraktas som nyttokörning måste ske på snö- skoterleder, om det inte getts särskilt tillstånd. Friåkning, dvs. att nöjesåka i obanad terräng, är över huvud taget inte tillåten. Den svenska terrängkörningslagstiftningen har av allt att döma kommit att uppfattas så att det som inte uttryckligen förbjudits i lagen eller genom särskilda beslut och föreskrifter med stöd av terrängkör- ningslagstiftningen är tillåtet. Detta har bl.a. kommit att innebära att det sker en inte obetydlig friåkning med snöskotrar på snötäckt mark. Den svenska terrängkörningslagstiftningen uppfattas allmänt sett som tämligen generös och mindre som en förbuds- eller skydds- lagstiftning. Sammanfattningsvis kan det sägas att terrängkörningen är starkare reglerad, eller i vart fall tydligare, i och jämfört med . 4.3.4Anläggande av leder är mer formaliserat i och I anläggs snöskoterleder genom ett förfarande som liknar hur detaljplaner tas fram i och är en i första hand angelägenhet. I anläggs snöskoterleder genom ett förfarande som liknar svenska lantmäteriförrättningar, eller efter avtal. Enligt den finländska lagstiftningen är en snöskoterled en väg och omfattas alltså inte av begreppet terräng. Allmänna skoterleder i utgör terräng och sådana leder beslutas av eller kommunen. Den svenska terrängkörningslagstiftningen innehåller inte några större formkrav när det gäller att anlägga allmänna snöskoterleder. Det som gäller är att leden ska markeras och ges ett sådant läge och utförande att körning på leden kan ske på ett säkert och i övrigt till- fredsställande sätt med hänsyn till såväl omgivningen som de som färdas på leden (8 § andra stycket terrängkörningsförordningen). Där- till kommer samrådsskyldigheten enligt 7 a § förordningen (1998:904) om anmälan för samråd. När det gäller enskilda snöskoterleder finns Regleringen i och jämfört med det inte någon speciell reglering enligt svensk rätt, bortsett från sam- rådsskyldigheten. Det kan alltså sägas att anläggande av snöskoterleder sker mer formaliserat i och jämfört med . Det är dock oklart om detta i sig har någon betydelse för hur terrängkörning på leder faktiskt sker i de tre länderna. Det finns ett närmast oräkneligt antal olika slags terrängmotor- fordon. Detta gäller inte minst militära fordon, bandgående såväl som hjulgående, bepansrade som icke bepansrade fordon. I det följ- ande beskrivs några vanliga terrängmotorfordon på den civila mark- naden och deras användning. Entreprenadmaskiner utelämnas dock. 5.2Traktor – det vanligaste terrängmotorfordonet Traktorer skiljer sig i storlek, men samtliga traktorer är konstruerade för att kunna köras i terräng och användas som dragfordon till vilket vagnar av olika slag kan kopplas. Till en traktor med kraftuttag kan redskap och aggregat av skilda slag anslutas. Ett kraftuttag på en traktor är en roterande axel, på vars tapp en kraftöverföringsaxel kopplas samman mellan traktorn och redskapet eller aggregatet. Vissa traktorer har skopa eller lastgafflar fram. Traktorer är vanligen hjul- gående, men det finns även bandgående traktorer. Traktorer känne- tecknades förr av sina stora bakhjul och förhållandevis små framhjul. Moderna traktorer har mindre skillnader mellan fram- och bakhjul och många moderna traktorer har nästan lika stora hjul fram och bak. Äldre traktorer är bakhjulsdrivna, medan moderna traktorer ofta är fyrhjulsdrivna. Traktorer delas in i traktor a och traktor b. Traktor a är en traktor som är konstruerad för en hastighet av högst och traktor b är en traktor som är konstruerad för en hastighet som överstiger (den får dock föras med en hastighet av högst , om inte Transportstyrelsen genom föreskrifter enligt 4 kap. 20 § trafikförordningen [1998:1276] medgett högre hastighet). Traktorer är mångsidiga fordon som kan användas till åtskilligt, allt från att vara rena dragfordon för allehanda transporter till att användas i verksamheter av mer specialiserat slag. Traktorer används dock främst inom jord- och skogsbruk med övervikt för jordbruket. Inom jordbruket används traktorn vid växtodling för plöjning, harvning och sådd. Den används även vid skörd av sädesslag och vall- växter. Inom det småskaliga skogsbruket används traktorn för lastning och transport av fällt timmer och är antagligen det vanligaste for- donet i den verksamheten. Inom såväl det storskaliga som små- skaliga skogsbruket används traktorer för markberedning, gödsling och askåterföring. 5.3ATV och UTV – terrängmotorfordon i olika skepnader 5.3.1Beskrivning av ATV och UTV ATV (All Terrain Vehicle) eller fyrhjuling är terrängfordon som kan vara av olika fordonstyper beroende på vad fordonen registrerats som. De vanligaste registreringarna är terränghjuling, motorcykel, moped, traktor a och traktor b och motorredskap, med övervikt i registreringshänseende för terränghjuling och traktor. Det går nästan inte att se vad en ATV eller fyrhjuling registrerats som utan att kont- rollera registreringsbeviset. Exempelvis ser en ATV som är registrerad som terränghjuling i stort sett likadan ut som en ATV som är reg- istrerad som traktor b. De yttre skillnader som finns är att den traktor- registrerade fyrhjulingen har blinkers, vilket den terränghjulingsreg- istrerade fyrhjulingen saknar, samt att däckens mönsterdjup skiljer sig åt något. Det är fordonets registrering som avgör om det får föras på all- män väg eller inte. En ATV registrerad som terränghjuling får inte föras på allmän väg, utan bara i terräng och på enskild väg med ringa trafik. De övriga fordonstyperna får föras på all väg och i terräng under de förutsättningar som föreskrivs i terrängkörningslagstift- ningen. ATV-fordonen har drivning på samtliga hjul och det är fyr- hjulingen som är det vanligaste utförandet. En ATV med fyra hjul kan ha ett lastflak, men vanligen inte. Vissa ATV-fordon med last- flak har dock sex hjul, två hjulpar bak och ett hjulpar fram, med drivning på alla hjul. En ATV har ett styre och föraren sitter grensle på fordonet och en eventuell passagerare sitter bakom föraren. Kör- egenskaperna hos en ATV är på grund av den höga tyngdpunkten lite speciella. De är inte som på en bil. Det krävs därför viss övning för att kunna behärska fordonet fullt ut. En UTV (Utility Terrain Vehicle) liknar en mindre lastbil eller golfbil och har ratt till skillnad mot en ATV. En UTV har skydds- båge och säkerhetsbälte och kan ha tak och vindruta. Vissa modeller finns även med hytt. Förare och passagerare sitter bredvid varandra fram och UTV kallas därför också by side. En del UTV har plats för passagerare bak. UTV-fordon är i likhet med ATV-fordon reg- istrerade på olika sätt. UTV-fordon är relativt nya på den svenska marknaden, men antalet ökar stadigt. Både ATV- och UTV-fordon kan förses med bandsats. En band- sats är ett aggregat med larvband i stället för hjul. Bandsatsen skruvas fast på hjulnaven och på grund av det lägre marktrycket kan ett for- don som försetts med bandsats framföras i djup snö och i barmarks- terräng med låg bärighet, t.ex. myrmark. Det finns bandsatser med relativt höga kammar för mer renodlat vinterbruk och bandsatser med lägre kammar för åretruntbruk. ATV- och UTV-fordon är utrustade med bensindrivna tvåtakts- eller fyrtaktsmotorer eller dieselmotorer. Effekten på en ATV eller UTV varierar beroende på motorstorlek. Ett normalt effektuttag ligger på cirka 50 hk (motsvarar cirka 37 kW). 5.3.2Användningen av ATV och UTV En ATV är avsedd att vara ett arbetsredskap och används på så sätt t.ex. i jord- och skogsbruk, rennäringen och av kraftbolag. En annan relativt vanlig användning av ATV är att hämta fällt större vilt, främst älgar.1 Till en ATV kan olika redskap kopplas, t.ex. en snöplog. En ATV är därför ett mycket mångsidigt fordon som kan användas till en rad olika uppgifter inom framför allt jord- och skogsbruk. En ATV kan dock i princip inte användas till annat än ren nyttokörning, såvida det inte handlar om dispens för rörelsehindrade eller för s.k. terränghjulingssafari eller tränings- och tävlingsverksamhet på motor- 1Jfr 1 § andra stycket 5 terrängkörningsförordningen (1978:594). En ATV försedd med bandsats kan dock användas på samma sätt som en snöskoter, åtminstone när det gäller körning på led. Vid kontakt med återförsäljarledet har det emellertid kommit fram i utredningen att det inte är ovanligt att ATV-fordon köps och används för körning i barmarksterräng i rekreationssyfte, alltså som ett livs- stilsfordon. En UTV har ett något annat användningsområde än en ATV. Dessa fordon är mindre lämpade för körning i skog, utan passar bättre för körning i öppen terräng. Användningsområdet är främst inriktat på skötsel av parker, golfbanor och grönytor. I och med att en UTV har ett lastflak kan t.ex. ved och vatten, verktyg och materiel tran- sporteras utan att en släpvagn behöver kopplas på. Snöskotern är ett terrängfordon avsett att föras i snötäckt terräng, såväl packad som lös snö. Snöskotrar kan dock föras på gräsbevuxen barmark och det går faktiskt att föra snöskoter även på vatten för den som behärskar körtekniken. En snöskoter har ett eller, i vissa numera relativt sällsynta fall, två drivband. Drivband kallas även drivmatta och är försedd med kammar som griper tag i snön. snöskoter har framtill ett par medar eller skidor för styrning. Driv- mattorna har kammar som kan ha olika höjd beroende på hur snö- skotern ska användas. Det har blivit vanligare med s.k. högkams- mattor, dvs. drivmattor med höga kammar. En snöskoter har ett styre och föraren sitter grensle på fordonet. Det är också relativt vanligt att föraren står på fotstöden, eller står med ett ben med hela sin kropps- tyngd på ena sidans fotstöd, allt beroende på körförhållandena. En snöskoter styrs huvudsakligen med styret, men vid körning i lös snö krävs att föraren dessutom lutar över kroppstyngden för att på så sätt få full styrning på snöskotern. En eventuell passagerare sitter bakom föraren. Äldre snöskotrar framfördes ofta knästående på sitt- dynan, men den körtekniken sägs vara mindre lämplig vid körning med moderna snöskotrar. Snöskotrar var tidigare så gott som uteslutande utrustade med två- takts bensinmotorer. Så var fallet på grund av tvåtaktsmotorns drag- kraft genom hela varvtalsregistret, dess ringa storlek och låga vikt. Tvåtaktsmotorer släpper dock ut mer avgaser och bullrar mer än fyrtaktsmotorer, men utvecklingen går framåt mot tvåtaktsmotorer med lägre buller- och avgasvärden. Fyrtaktsmotorer har dock blivit vanligare och en snöskoterfabrikant tillverkar numera nästan enbart snöskotrar med fyrtaktsmotorer. En modern snöskoter är mycket effektstark i förhållande till sin vikt. Moderna snöskotrar ligger normalt i ett effektspann på cirka 100–150 hk DIN med en övervikt mot den högre nivån, men det finns modeller på cirka 200 hk DIN i originalutförande. En modern snö- skoter väger normalt 200–. Det finns även ett par tillverkare av snöskotrar med elektrisk motor med batteridrift, men detta är ännu en tämligen ny företeelse och det är därför oklart vilket genomslag snöskotrar med elektrisk motor får. Detta beror inte minst på att en snöskoter med elmotor är väsentligt dyrare än en snöskoter med förbränningsmotor. Moderna snöskotrar delas in i olika typer beroende på användning, t.ex. touringskotrar, lössnöskotrar och crossoverskotrar. Det är dock svårt att dra exakta gränser och de flesta moderna snöskotrar kan användas på mer än ett sätt. Många snöskotrar är gjorda för att främst vara arbetsfordon och används så i renskötseln och i småskaligt skogsbruk, t.ex. för trans- port av fällt timmer. Även kraftbolag använder snöskotern för att besikta och röja kraftledningsgator. Snöskotern används även av natur- bevakare, polis och militär för att transportera sig dels i obanad snö- täckt terräng, dels på leder. Skotern används även i vintersport- anläggningar för transporter av skilda slag, som räddningsfordon samt för att dra och preparera spår för längdskidåkning. I de norra delarna av är snöskotern närmast ett livsstils- fordon som används för att komma ut i naturen i rekreationssyfte. Det kan t.ex. handla om att man kör ut för att ägna sig åt isfiske eller för att göra upp eld och förtära medhavd mat och dryck. Snöskotern används också som ett sportredskap för avancerad körning i lös och djup snö, vilket har blivit allt populärare. Försälj- ningen av maskiner inriktade på sådan körning har ökat och står nu för större delen av försäljningen av nya snöskotrar. Snöskotern används även i besöksnäringen, i form av bl.a. snö- skotersafari. På sina håll finns möjligheter till körning i ledsystem och friåkningsområden med tillgång till såväl camping som hotellboende. Det tävlas med snöskoter i en rad olika grenar, t.ex. skotercross, dragracing samt trick som, något förenklat, består av hopp och med snöskotern. 5.5Skördare och skotare – terrängmotorfordon i skogsbruket En skördare är ett specialanpassat terränggående fordon, vanligen hjulgående med sex till åtta hjul och drivning på alla hjulen. Dess breda och relativt mjuka däck med lågt lufttryck är utformade så att markskador begränsas. Det är relativt vanligt att skördare utrustas med band som läggs på hjulen. Skördaren används för fällning, kap- ning och kvistning av träd och har helt ersatt den trädfäll- ningen i det storskaliga skogsbruket. Den används ofta tillsammans med skotare (se nedan) i ett avverkningslag. Skördaren har en kran med ett skördaraggregat längst ut. Med kranen styrs skördaraggregatet mot det träd som ska avverkas. Aggregatet greppar tag om trädstammen och sågar av trädet med ett sågsvärd. Med en dator mäts stammens tjocklek och hur långt stam- men blivit inmatad i aggregatet. Kvistar skalas bort med kvistknivar monterade på skördaraggregatet. Stammen kapas till stockar med samma sågsvärd som används för trädfällningen. En skotare är ett specialanpassat lastfordon för körning och tung transport i svår terräng. Skotaren används för transport av avverkat rundvirke och träddelar i väglös terräng (s.k. skotning) från platsen där avverkningen skett till en upplagsplats där timret kan lastas på en timmerlastbil och dess släp. En skotare har en kran för lastning bak- till på fordonet. Skotaren är ramstyrd och klarar snäva svängar även där det är trångt. En skotare har vanligen sex eller åtta hjul med drivning på alla hjulen som i likhet med skördarens är relativt mjuka och har lågt lufttryck för att begränsa markskador. Hjulen kan även förses med band, vilket är vanligt, för att ytterligare minska marktrycket. Enduro och motocross är tävlingsformer för motorcykel på banor i terräng. Enduro- och motocrossmotorcyklar för tävlingsbruk liknar varandra, men det finns vissa skillnader. Enduromotorcykeln för täv- lingsbruk har t.ex. belysning, men det har inte den tävlingsanpassade motocrossmotorcykeln. Gemensamt är dock att motorn är högt pla- cerad i ramen, att fjädringsvägen är hög samt att däcken är kraftiga med nabbar för fästet. Enduro- och motocrossmotorcyklar kan vara vägregistrerade och utrustade därefter och får då köras utanför tävlingsbanor, dvs. på all- män väg. Sådana motorcyklar får bara köras i barmarksterräng om körningen omfattas av undantag enligt terrängkörningslagstiftningen. Tillåten terrängkörning med motorcyklar utanför tävlingsbanor sker därför i stort sett uteslutande i renskötseln, men är där relativt vanlig . Det finns bandsatser också för motocrossmotorcyklar och motor- cykeln liknar då en smalare snöskoter med en mede eller skida fram i stället för framdäck. Foto: Georgiy Datsenko 6Bakgrund om terrängkörning på annans mark Detta kapitel utgör en kartläggning av innehållet i vissa rättsområden som har betydelse för terrängkörning på annans mark, såsom alle- mansrätt, grannelagsrätt och egendomsskydd. I avsnitt 8.3 finns en sammanfattning av uttalanden om allemansrätten samt utredningens bedömningar i frågor som gäller terrängkörning på annans mark. I fråga om isbelagda vattenområden finns överväganden i avsnitt 8.4.3. Även om allemansrätten numera har förankring i grundlag och annan lagstiftning så är den inte preciserad i någon författning. Det finns heller ingen annan vedertagen definition av vad allemansrätten innebär. Termen allemansrätt tros vara en relativt sen företeelse i svenskt juridiskt språkbruk. påpekade att han inte stött på uttrycket tidigare än i litteratur . I offentliga utredningar fanns uttrycket troligen först 1911.1 Åtminstone hänvisades till den ”s.k.” allemansrätten.2 1Seve , Om skada och olägenhet från grannfastighet, ak.avh. 1943, s. 262 fotnot 2. Jfr t.ex. , Den grundlagsskyddade myten, 1996, s. 10, och , Allt om allemansrätten, 2008, s. 12. 1972:99 s. 7. Bakgrund om terrängkörning på annans mark Allemansrätten anses vara grundad på sedvanerätt. Ofta beskrivs allemansrätten som den begränsade rätt var och en har att använda annans fastighet, framför allt genom att färdas över den åtminstone till fots och vistas på fastigheten samt plocka t.ex. vilda blommor, bär och svamp. Denna rätt gäller oberoende av markägarens samtycke.3 har allemansrätten i stor ut- sträckning utvecklats till att möjliggöra friluftsliv på annans fastighet.4 Från allmänhetens synpunkt medför alltså allemansrätten en be- gränsad nyttjanderätt till någon annans fasta egendom. För markägaren innebär den däremot en inskränkning i hans eller hennes äganderätt till fastigheten utan att någon nyttjanderätt har upplåtits. Allemansrätten gäller oberoende av ägarens rättsliga dispositioner, såsom t.ex. över- låtelse, upplåtande av nyttjanderätt och servitut. Inte heller påverkas allemansrätten av expropriation eller annan tvångsinlösen. Den för- blir orubbad vid exekutiv försäljning. Å andra sidan saknar den enskilde rätt till ersättning för intrång i allemansrätten om fastighetsägaren vidtar åtgärder som inskränker rätten.5 Det är inte klart om allemansrätten borde betecknas som privat- eller offentligrättslig. Visserligen kan den åberopas i civilrättsliga tvister, men den gäller också markägarens förhållande till allmänheten i stort. Vid tillkomst sades den dock utgöra en rätt för den enskilde. Även i samband med terrängkörningslagstiftning har den betecknats som en reglering av privaträttslig natur.6 När det gäller den närmare innebörden av allemansrätten anges ofta att den definieras genom vad som är otillåtet och vad som kan medföra skadeståndsskyldighet. Vad som medför påvisbar, dvs. nämn- värd, ekonomisk skada för markägaren faller aldrig inom allemans- rättens gränser.7 talade om att någonstans på skalan mellan den alldeles oskyldiga bruksrätten och upp till det varaktiga 3Se t.ex. , Allemansrätt och markägarskydd, 2 uppl. 1966, s. 14 och Speciell fastighetsrätt , 12 uppl. 2018, s. 163. Att allemansrätten är grundad på sedvanerätt har dock ifrågasatts, se t.ex. , Den grundlagsskyddade myten, 1996, s. 228 f., jfr , Allt om allemansrätten, 2008, s. 10 ff. 4Jfr t.ex. SOU 1996:103 I s. 321. För ett historiskt perspektiv, se t.ex. , Allemans- rätten och markägaren, i Äganderätten, 2009, s. 143–165, på s. 154 f. 5Se t.ex. SOU 1993:40 Del A s. 86 f. 6Jfr och , Den rättsliga kontrollen över mark och vatten II, 3 uppl. 1968, s. 142, , Om lagstiftning och annat, 2011, s. 275, prop. 1997/98:45 s. 300 f. och prop. 1972:99 s. 18. 7Stefan Rubenson, Allemansrätten , i Allemansrätten i förändring, symposium 2012, s. 19–33, på s. 23. Se även t.ex. , Miljörätt, i Svensk rätt – en översikt, 2001, s. 435–450, på s. 449. Bakgrund om terrängkörning på annans mark besittningstagandet måste det finnas en toleranspunkt för allmän- hetens riskfria handlingsmönster.8 har uttryckt den rättsliga inramningen på så vis att allemansrätten kringgärdas av straffrätt, offentlig rätt och civil- rätt. Den straffrättsliga ramen avser straffbud, medan den offentlig- rättsliga återspeglar allmänhetens rättigheter i förhållande till samhället (begränsningar genom miljörätt och t.ex. terrängkörningslagstift- ningen). Den civilrättsliga ramen gäller bl.a. skadeståndsrättsliga frågor och vad markägaren får göra i fråga om t.ex. stängsel.9 Det som är straffbart ingår inte i allemansrätten. Däremot kan man inte utgå från att allt som inte är kriminaliserat är allemans- rättsligt tillåtet.10 En i allemansrätten är rätten att färdas över annans mark. Alla övriga rättigheter som kan sägas ingå i allemansrätten förut- sätter nämligen att det är tillåtet att färdas över marken.11 angav vad gäller allemansrätten att den s.k. färdselrätten har primär betydelse för rätten att färdas över annans mark och vattenområde. Ur denna rätt kunde härledas övriga rättig- heter vilka framstod som naturliga eller nödvändiga komplement till färdselrätten. För att kunna färdas måste man t.ex. ta rastplats för måltider och nattvila. Utredningen tillade att den som färdades hade åsin sida skyldigheter gentemot markägaren. Det krävdes hänsyn och aktsamhet så att det inte uppstod skada eller så att hemfrids- intresset träddes för när.12 Uttrycket färdselrätt har också förekommit i utredningar om reglering av skotertrafik.13 8Seve , Om skada och olägenhet från grannfastighet, ak.avh. 1943, s. 263. 9Staffan , Nutida allemansrättsliga frågor, Miljörättslig tidskrift 1995:1, s. 74–130, på s. 91 f. 10Bertil , PM Buller i naturen, , SE/RA/324286, s. 1 i PM. 11Åsa , Allemansrätten och marknyttjande, ak.avh. 2008, s. 16. 12SOU 1962:36 s. 179. 13Se t.ex. SOU 1969:59 och hänvisning i prop. 1995/96:226 s. 22. Bakgrund om terrängkörning på annans mark Något om färdsel på annans vatten- och isområde På vattenområde anses allemansrätten vara mer vidsträckt än på land eftersom det saknas särskilda straffbestämmelser av den typ som gäller för färdsel och vistelse på land, som t.ex. straffstadgandet om tagande av olovlig väg (se vidare under avsnitt 6.2.2). Någon eko- nomisk skada för ägare av vattenområde har i regel heller inte ansetts uppkomma till följd av motortrafik till sjöss.