sou · H6B387 · 2019-01-01 00:00:00 — Den svenska bestämmelsen får därigenom ett något snävare tillämpningsområde än Romstadgans reglering. Någon större skill- nad vid rättstillämpningen torde det däremot inte bli fråga om. Av tolkningsöverenskommelserna till Romstadgans bestämmel- ser om aggressionsbrottet framgår att stadgeparterna är eniga om att aggression är den allvarligaste och farligaste formen av olaglig vålds- användning och att ett fastställande av om en aggressionshandling Aggressionsbrottet i svensk rätt – överväganden och förslag har begåtts kräver bedömning av alla omständigheter i varje enskilt fall. Det är emellertid inte alla aggressionshandlingar som kan grunda ansvar för aggressionsbrott. Endast de handlingar som utgör en uppen- bar överträdelse av kan komma i fråga. Vid bedöm- ningen av om så är fallet, ska handlingens karaktär, svårhetsgrad och omfattning beaktas. Endast de aggressionshandlingar som utifrån dessa tre element uppenbart strider mot är således så- dana aggressionshandlingar som kan aktualisera ansvar för aggres- sionsbrott. Vid bedömningen har handlingens följdverkningar stor betydelse för att avgöra om det är fråga om en uppenbar överträdelse av . Denna begränsning av det straffbara området till att endast avse vissa särskilt kvalificerade aggressionshandlingar är central för Romstadgans reglering av aggressionsbrottet. Även det svenska straffstadgandet bör därför begränsas till att endast avse aggressions- handlingar som står i uppenbar strid med . Vid förfaranden inför ICC är det domstolen som avgör före- komsten av en aggressionshandling i den mening som avses i arti- kel 8a. När det gäller tillämpningen av de svenska bestämmelserna är det i stället svensk domstol som har att bedöma och kvalificera aggressionshandlingen. Vägledande för svensk domstols prövning av denna fråga blir dels eventuell praxis från ICC, dels – i förekom- mande fall – om , med stöd i artikel 39 i FN- stadgan, har fastställt förefintligheten av en angreppshandling. Någon skyldighet för svensk domstol att i ett enskilt fall följa ICC:s eller säkerhetsrådets bedömning av om en aggressionshandling ägt rum finns dock inte. En sådan skyldighet skulle komma att stå i konflikt med domstolarnas självständighet. Men, det ligger i sakens natur att dessa institutioners bedömning av frågan, med hänsyn till den sär- skilda roll dessa har i det internationella samarbetet, är av största betydelse. I realiteten torde det vara endast i ovanliga fall som en svensk domstol skulle komma till en motsatt ståndpunkt om någon av dessa institutioner konstaterat att en aggressionshandling har ägt rum. Så kan vara fallet t.ex. om den utredning som förebringats för den svenska domstolen på ett avgörande sätt skulle medföra att de faktiska omständigheter som legat till grund för dessa institutioners bedömning kan starkt ifrågasättas. Oenighet i det internationella samfundet i fråga om huruvida en aggressionshandling har ägt rum måste också tillmätas betydelse. Det är alltid åklagaren som har bevis- bördan för att en aggressionshandling har ägt rum liksom för att de Aggressionsbrottet i svensk rätt – överväganden och förslag övriga rekvisit som anges i brottsbeskrivningen är uppfyllda. Även domar från ICJ kan vara av betydelse för bedömningen. Frågan om en aggressionshandling har ägt rum är av betydelse också i samband med de regler om åtalsförordnande som behandlas i avsnitt 6.4. 6.3.4Den brottsliga gärningen och gärningsmannens agerande Förslag: För aggressionsbrott ska dömas den som planerar, för- bereder, inleder eller utför en aggressionshandling som, till sin karaktär, svårhetsgrad och omfattning, utgör en uppenbar över- trädelse av stadga. Bedömning: Inga särskilda bestämmelser om subjektiva rekvisit behöver införas vid kriminaliseringen av aggressionsbrottet. Inte heller behöver några särskilda regler om sådana ansvarsfrihets- grunder som avses i artikel 31 i Romstadgan (psykisk sjukdom eller skada, berusning, nödvärn eller nöd samt tvång) eller några särskilda bestämmelser om sådan villfarelse som avses i artikel 32 i stadgan införas. Av artikel 8a i Romstadgan framgår att med aggressionsbrott avses när en person, som är i en sådan ledande position som redogjorts för i avsnitt 6.3.2, planerar, förbereder, inleder eller utför en aggressions- handling som är kvalificerad på sådant sätt som angetts i avsnitt 6.3.3, dvs. en aggressionshandling som till sin karaktär, svårhetsgrad och omfattning utgör en uppenbar överträdelse av . För att ansvar för aggressionsbrott ska aktualiseras krävs alltså att gärnings- mannen har planerat, förberett, inlett eller utfört en aggressions- handling. Det är tillräckligt att gärningsmannen har utfört något av dessa gärningsmoment och inte samtliga. Självfallet är det dock så att de senare rekvisiten – inleder eller utför – regelmässigt har före- gåtts av att gärningen har planerats och förberetts. Redan dessa två sistnämnda gärningsmoment – planera och förbereda – är dock till- räckliga för att fullbordat brott ska föreligga. Vilket närmare ageran- de som kan utgöra planering, förberedelse, inledande och utförande av en aggressionshandling är svårt att uttömmande beskriva. Klart är emellertid att exempelvis ge order om att inleda en invasion av en Aggressionsbrottet i svensk rätt – överväganden och förslag främmande stats territorium, fatta beslut om ett flyg- eller robot- anfall eller utarbeta en anfallsstrategi kan höra dit. Hit kan också höra att vidta åtgärder för att slå ut en annan stats energiförsörjning eller dess it-system och elektroniska kommunikation (”cyberkrig”). Effekterna av ett sådant angrepp kan bli väl så allvarliga för ett sam- hälle som ett traditionellt väpnat angrepp. I vart fall ett mer omfatt- ande cyberangrepp får därför anses vara ett väpnat angrepp i aggres- sionsbrottsbestämmelsens mening. En viktig del av bedömningen av gärningsmannens agerande är frågan om vilka krav på subjektivt rekvisit som ställts upp för att han eller hon ska kunna fällas till ansvar. Sådana bestämmelser återfinns i artikel 30 i Romstadgan. Huvudregeln är att endast gärningar som har begåtts med uppsåt (avsikt och insikt) ska kunna medföra an- svar. Avsikt ska enligt artikeln anses föreligga i fråga om en handling, om någon avser att genomföra handlingen och, i fråga om effekt, om någon avser att orsaka effekten eller inser att den kommer att inträffa i ett normalt händelseförlopp. Termen insikt betecknar medvetande om att en omständighet föreligger eller att en effekt kommer att inträffa i ett normalt händelseförlopp. Under förhandlingarna som ledde fram till antagandet av Rom- stadgan diskuterades huruvida oaktsamhet skulle innefattas bland de subjektiva rekvisiten. Som huvudregel gäller dock att oaktsamhet inte räcker för straffansvar. Brottskriterierna innehåller vissa klar- göranden avseende gärningsmannens agerande. Det slås således fast att ansvar för aggressionsbrott inte förutsätter att det visas att gär- ningsmannen har gjort en rättslig bedömning av om användningen av väpnat våld var oförenlig med . Inte heller behöver det visas att denne gjort en rättslig bedömning när det gäller det uppen- bara i överträdelsen av . Däremot krävs för straffrättsligt ansvar att gärningsmannen var medveten om de faktiska omstän- digheter som föranledde att den användning av väpnat våld som aggressionshandlingen bestått i var oförenlig med . Dess- utom krävs att gärningsmannen var medveten om de faktiska om- ständigheter som föranledde en sådan uppenbar överträdelse av FN- stadgan som är ett krav för att aggressionsbrott ska föreligga. Precis som huvudregeln i Romstadgan, är utgångspunkten även enligt svensk rätt att gärningar som inte begås uppsåtligen inte anses som brott, såvida inte annat är särskilt föreskrivet (se 1 kap. 2 § brotts- Aggressionsbrottet i svensk rätt – överväganden och förslag Det svenska uppsåtsbegreppets närmare innebörd har be- stämts genom utveckling i doktrin och rättspraxis. Definitionen av uppsåtsbegreppet i Romstadgan är inte identiskt med motsvarande begrepp i svensk rätt. Vid tillkomsten av lagen om straff för folk- mord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser infördes dock inte någon särskild reglering om subjektiva rekvisit i lagen, utan det konstaterades att allmänna uppsåtsregler ska tillämpas. Inte heller , när nämnda lag kompletteras med bestämmelser om aggressions- brottet, finns något behov av att i lag precisera ett särskilt subjektivt rekvisit. Med hänsyn till aggressionsbrottets särpräglade karaktär, som ett brott som endast kan begås av individer som ingår i en begränsad personkrets och som innefattar en stats användning av väpnat våld mot en annan stat på ett sådant sätt att det utgör en uppenbar överträdelse av , torde en aggressionsgärning knappast kunna begås annat än uppsåtligen i den mening detta be- grepp förstås i svensk rätt. Det kan således vara fråga om såväl direkt som indirekt uppsåt eller likgiltighetsuppsåt. Romstadgan innehåller en rad ansvarsfrihetsgrunder, som hänför sig till den enskilde gärningsmannen (se artikel 31 i stadgan). Dit hör otillräknelighet på grund av psykisk sjukdom eller skada, berusning, nödvärn eller nöd samt tvång. Lagen om straff för folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser innehåller inte några sär- skilda bestämmelser om sådana ansvarsfrihetsgrunder. Tillkomsten i lagen av bestämmelser om straffansvar för aggressionsbrott föran- leder inte heller något behov av att särskilt reglera ansvarsfrihets- grunder. Ansvarsfrihetsgrunderna i 24 kap. gäller också för detta brott. I artikel 32 i Romstadgan finns bestämmelser om faktisk villfar- else och rättsvillfarelse. Faktisk villfarelse får endast åberopas som grund för ansvarsfrihet, om den innebär att de subjektiva rekvisit som brottet förutsätter inte är uppfyllda. Rättsvillfarelse i fråga om huruvida viss typ av gärning utgör ett brott som omfattas av ICC:s jurisdiktion får inte åberopas som grund för ansvarsfrihet. Så får dock ske, om rättsvillfarelsen innebär att de subjektiva rekvisit som brottet förutsätter inte är uppfyllda eller om artikel 33 i Romstadgan (angående förmans befallning, se avsnitt 6.3.5) är tillämplig. Begreppet straffrättsvillfarelse enligt svensk rätt torde vara något mer vidsträckt än Romstadgans regler. Några särbestämmelser beträffande villfar- else finns dock inte för folkmord, brott mot mänskligheten eller Aggressionsbrottet i svensk rätt – överväganden och förslag krigsförbrytelse och det saknas anledning att införa sådana bestäm- melser vid en kriminalisering av aggressionsbrottet. 6.3.5Osjälvständiga brottsformer och förmans ansvar Förslag: Försök, förberedelse och stämpling till aggressionsbrott ska vara straffbart, liksom underlåtenhet att avslöja eller för- hindra sådant brott. Endast den som kan utöva kontroll eller styra över en stats politiska eller militära handlande ska kunna dömas. Bestämmelserna i 13–15 §§ lagen (2014:406) om straff för folk- mord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser1 om ansvar för militära eller civila förmän ska inte gälla för aggressionsbrott. Bestämmelserna i 23 kap. om straffansvar för medverkan bör tillämpas på aggressionsbrottet. För medverkan till aggressionsbrott ska endast den som kan utöva kontroll eller styra över en stats politiska eller militära handlande kunna dömas. Som utgångspunkt bör gälla att samma bestämmelser och principer som annars gäller för straffrättens allmänna del ska tillämpas på samma sätt för aggressionsbrottet som för övriga brott enligt Rom- stadgan. Vid tillkomsten av lagen om straff för folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser konstaterades dock att vid på- tagliga skillnaderna mellan Romstadgan och svensk rätt, bör svensk rätt anpassas till Romstadgans reglering. I Romstadgan regleras frågan om gärningsmannaskap och med- verkan till brott i artikel 25.3. När den nämnda svenska lagen infördes konstaterades (se prop. 2013/14:146 s. 212 f.) att det inte torde finnas någon sakligt sett betydelsefull skillnad mellan reglerna om gärningsmannaskap och medverkan till brott i Romstadgan och svensk rätt. Det förhållandet att ett straffbart handlande i något större utsträckning kan vara att anse som gärningsmannaskap enligt Romstadgan än vad som gäller enligt svensk rätt, där det i stället kan bli fråga om ansvar för anstiftan, utgjorde inte skäl nog att föra in några särskilda bestämmelser om medverkan och gärningsmanna- skap för folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser. 1Lagen föreslås namnändras till lagen (2014:406) om vissa internationella brott. Aggressionsbrottet i svensk rätt – överväganden och förslag Bestämmelserna i 23 kap. är tillfyllest såvitt avser med- verkan även när det gäller aggressionsbrottet. För detta brott bör emellertid endast de personer kunna dömas enligt 23 kap. 4 § brotts- balken som tillhör samma personkrets som de som kan dömas som huvudgärningsmän, dvs. de personer som kan utöva kontroll eller styra över en stats politiska eller militära handlande. När det gäller ansvar för försök, förberedelse eller stämpling till och underlåtenhet att avslöja eller förhindra folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser innehåller svensk rätt (se 16 § lagen om straff för folkmord, brott mot mänskligheten och krigs- förbrytelser) en kriminalisering av dessa osjälvständiga brottsformer. Det huvudsakliga skälet härtill angavs vid lagens tillkomst (se prop. 2013/14:146 s. 213 f.) vara att brottens svårhet starkt talade för att de ska vara belagda med straff på ett tidigt stadium. Även aggres- sionsbrottet är ett mycket allvarligt brott, som också bör kriminali- seras såvitt avser försök, förberedelse eller stämpling till brott, lik- som underlåtenhet att avslöja eller förhindra brott. Bland gärnings- momenten för aggressionsbrottet finns emellertid ett agerande som består i att planera eller förbereda en aggressionshandling, dvs. åtgärder som, beroende på omständigheterna i det enskilda fallet, dessutom kan utgöra försöks- eller förberedelsegärningar, liksom stämpling. Det är ofrånkomligt att det i detta sammanhang blir en viss överlapp- ning i lagstiftningen. I den mån ett fullbordat aggressionsbrott be- döms föreligga enligt brottsbeskrivningen för detta brott ska dock dömas för fullbordat brott. Utformningen av vissa av gärningsmomen- ten i brottsbeskrivningen för aggressionsbrottet medför att flera av de osjälvständiga brottsformer som upptas i 23 kap. i praktiken sannolikt inte kommer att tillämpas på detta brott. Detta utgör dock inte något hinder mot en kriminalisering av osjälvstän- diga brottsformer i förhållande till aggressionsbrottet. Aggressions- brottets karaktär av att vara ett brott som endast personer i viss kvalificerad ställning kan göra sig skyldiga till, innebär att ansvar för försök, förberedelse, stämpling eller underlåtenhet att avslöja eller förhindra detta brott också bör begränsas till att endast avse perso- ner som tillhör samma personkrets som de som kan dömas för full- bordat aggressionsbrott. Artikel 28 i Romstadgan innehåller bestämmelser om militära befälhavares och andra förmäns ansvar för underlydandes brottslig- het. Bestämmelserna bygger på att militära och civila förmän genom Aggressionsbrottet i svensk rätt – överväganden och förslag sin formella eller faktiska befattning får anses ha en särskild skyldig- het att övervaka de underlydande. Således ska en militär befälhavare eller den som faktiskt tjänstgör som sådan vara straffrättsligt ansva- rig för brott som omfattas av ICC:s jurisdiktion som begås av väp- nade styrkor under hans eller hennes effektiva befäl och kontroll eller effektiva myndighet och kontroll, beroende på vad som är fallet, till följd av hans eller hennes oförmåga att utöva kontroll över dessa styrkor på ett riktigt sätt. En civil förman ska vara straffrättsligt ansvarig för brott som omfattas av ICC:s jurisdiktion, som begås av underlydande som står under förmannens effektiva myndighet och kontroll till följd av hans eller hennes underlåtenhet att på ett riktigt sätt utöva kontroll över sådana underordnade. Romstadgans bestämmelser har föranlett tre bestämmelser i lagen om straff för folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbryt- elser. Av 13 § framgår att en militär eller civil förman som underlåter att vidta de för honom eller henne möjliga åtgärder som är nödvän- diga och skäliga för att förhindra att folkmord, brott mot mänsk- ligheten eller krigsförbrytelse begås av en underlydande som står under förmannens lydnad och effektiva kontroll ska anses som gär- ningsman. Vidare anger 14 § att en militär eller civil förman som upp- såtligen eller av grov oaktsamhet underlåter att utöva särskild tillsyn över en underlydande som står under hans eller hennes lydnad och effektiva kontroll ska dömas för underlåtenhet att utöva kontroll, om den underlydande har begått folkmord, brott mot mänskligheten eller krigsförbrytelse som förmannen borde ha förutsett och hade kunnat förhindra. Slutligen gäller enligt 15 § att en militär eller civil förman som, när det kan ske utan fara för att förmannen avslöjar egen brottslighet, underlåter att för undersökning och lagföring an- mäla skälig misstanke om att en underlydande som står under hans eller hennes lydnad och effektiva kontroll har begått folkmord, brott mot mänskligheten eller krigsförbrytelse ska dömas för underlåten- het att anmäla brott. Ett avgörande särdrag hos aggressionsbrottet är, som tidigare konstaterats, att den personkrets som kan göra sig skyldig till nämnda brott är mycket snäv. Endast personer i ledande ställning kan således komma i fråga. Detta innebär att det inte torde vara tänkbart att en gärningsman som gjort sig skyldig till aggressionsbrott kan vara underlydande i sådan mening som avses i artikel 28 i Romstadgan och i de redovisade 13–15 §§. Bestämmelserna i svensk rätt om Aggressionsbrottet i svensk rätt – överväganden och förslag förmans ansvar behöver mot den bakgrunden inte göras tillämpliga även på aggressionsbrott. Förslag: Straffet för aggressionsbrott ska vara fängelse , lägst fyra och högst , eller på livstid. Bestämmelser om påföljd för de brott som omfattas av ICC:s juris- diktion finns i artikel 77.1 i Romstadgan. Därav framgår att dom- stolen får bestämma ett straff om fängelse i ett bestämt antal år, dock högst , eller på livstid. Ett fängelsestraff får, enligt arti- kel 77.2, förenas med böter. Livstids fängelse får dömas ut när det är motiverat av brottets utomordentliga svårhetsgrad och den dömdes personliga förhållanden. Vid fastställande av straff ska ICC i enlighet med bevis- och förfarandereglerna beakta sådana omständigheter som brottets svårhetsgrad och den dömdes personliga förhållanden (se artikel 78.1). Romstadgans bestämmelser om straff ska inte, vilket uttryckligen framgår av artikel 80 i stadgan, inverka på stadgeparter- nas tillämpning av straff som föreskrivs i nationell lag. Det står så- ledes – och andra stater – fritt att bestämma påföljd för aggres- sionsbrottet på annat sätt än vad Romstadgan utgår från. För folkmord, brott mot mänskligheten och grov krigsförbryt- else är straffskalan i svensk rätt fängelse i lägst fyra och högst , eller på livstid. Aggressionsbrott är ett av de svåraste brotten, som omfattar mycket allvarliga gärningar. Följderna av ett begånget aggres- sionsbrott kan bli oerhört omfattande – både på kort sikt och mer långsiktigt. Aggressionsbrottet kan få följdverkningar både nationellt och bilateralt, men även ur ett vidsträckt internationellt perspektiv. I straffskalan för aggressionsbrottet ska därför ingå längsta tänkbara fängelsestraff enligt svensk rätt – livstids fängelse. Det längsta tids- bestämda straffet ska bestämmas till rådande straffmaximum för ett sådant straff, dvs. När det gäller straffminimum för aggres- sionsbrott, saknas anledning att avvika från vad som enligt gällande rätt gäller för folkmord, brott mot mänskligheten och grov krigsför- brytelse. Straffminimum bör därför bestämmas till fängelse . Aggressionsbrottet i svensk rätt – överväganden och förslag Förslag: Svensk domstol ska vara oinskränkt behörig att döma över aggressionsbrott som har begåtts i . För brott som har begåtts utanför ska svensk domstol ha oinskränkt behörighet att döma för aggressionsbrott i fall där det föreligger en särskild anknytning till . Denna anknyt- ning kan bestå i att brottet har begåtts •av någon som vid gärningstillfället var svensk medborgare eller hade hemvist i , •ombord på ett svenskt fartyg eller luftfartyg, •i tjänsten av befälhavaren eller någon som tillhörde besätt- ningen på svenskt fartyg eller luftfartyg, eller •på en inrättning som med stöd av lag har tillkommit i ekonomiska zon eller på svensk del av kontinentalsockeln. Oinskränkt svensk domsrätt över aggressionsbrott föreligger också över brott som har •riktat sig mot rikets säkerhet, allmän verksamhet eller annat av rättsordningen särskilt skyddat svenskt intresse, eller •begåtts i utövningen av tjänst eller uppdrag som innefattar allmän ställning i . I övriga fall, där brottet begåtts utanför , ska svensk dom- stol vara behörig att döma över aggressionsbrottet endast om den aggressionshandling som ligger till grund för brottet har begåtts av en stat gentemot vilken de s.k. Kampalaändringarna avseende detta brott har trätt i kraft vid tiden för brottet. För dessa fall ges svensk domstol därmed en behörighet som motsvarar den som har för aggressionsbrottet. Domsrättsreglerna för aggressionsbrottet ska placeras i lagen (2014:406) om straff för folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser.2 2Lagen föreslås namnändras till lagen (2014:406) om vissa internationella brott. Aggressionsbrottet i svensk rätt – överväganden och förslag För att åtal för aggressionsbrott ska få väckas, ska i samtliga fall krävas att åtalsförordnande har meddelats. Prövningen av frågan om åtal ska alltid göras av regeringen. En sådan åtalsregel ska tas in i lagen om straff för folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser. Över internationella brott har stater på grund av dessa brotts all- varliga karaktär och vikten av lagföring, i princip universell jurisdik- tion. En person som gjort sig skyldig till ett internationellt brott, kan i regel lagföras för brottet vid en nationell domstol, oavsett om brottet har någon anknytning till den aktuella staten eller inte. För brotten folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser gäller detta redan i svensk rätt. Detsamma gäller, som redovisats i avsnitt 6.3.5, för försök, förberedelse eller stämpling till eller under- låtenhet att avslöja eller förhindra dessa brott. Svensk domstols be- hörighet att döma över brotten folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelse bör gälla oförändrat, på sätt utvecklas närmare i avsnitt 11. Aggressionsbrottet kräver särskilda överväganden i jurisdiktions- frågan. Att svensk domstol har domsrätt över aggressionsbrott be- gånget i följer av huvudregeln i 2 kap. 1 § i ut- redningens förslag. Vad gäller aggressionsbrott begångna utanför görs följande överväganden. En viktig skillnad mellan aggressionsbrottet och de tre övriga brottstyper som Romstadgan reglerar, är att ICC:s jurisdiktion över det förstnämnda brottet har utformats något annorlunda än som är fallet för folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser. En följd av den kompromiss som ledde fram till Kampalaändringarna avseende aggressionsbrottet är att en stadgepart, i förhållande till vilken ändringarna inte har trätt i kraft, inte omfattas av ICC:s juris- diktion. I den träffade överenskommelsen finns en erinran om ICC:s oberoende. Utgångspunkten är således att ICC:s jurisdiktion över aggressionsbrottet endast omfattar företrädare för de stater som har ratificerat eller på annat sätt accepterat Kampalaändringarna avseende aggressionsbrottet. En viss försiktighet kring att tillskapa svenska bestämmelser som ger en mer vidsträckt jurisdiktion än vad ICC Aggressionsbrottet i svensk rätt – överväganden och förslag