sou · H7B346 · 2019-11-29 00:00:00 — I det följande använder kommittén det vedertagna svenska uttrycket penningpoli- tik, trots att uttrycket monetär politik alltså används i de svenska språkversionerna av EUF-fördraget och ECBS-stadgan. Ekonomisk politik i allmänhet faller generellt sett inom medlemsstaternas kompe- tens, men ska samordnas på EU-nivå. För ekonomisk politik som Unionsrättsliga regler om centralbanker inte hör till penningpolitiken är det medlemsstaterna som i huvudsak har befogenheterna. EU har rätt att besluta om åtgärder för att sam- ordna den ekonomiska politiken. Denna samordning sker även för medlemsstater som inte har infört euron som valuta. Den är dock mer omfattande för de medlemsstater som har euron som valuta. Penningpolitik är däremot en exklusivt unionsrättslig angelägen- het för de medlemsstater som har euron som valuta (artikel 3.1 c i EUF-fördraget). Att den ekonomiska politiken i princip är mellan- statlig medan penningpolitiken är överstatlig innebär att en gränsdrag- ning mellan dessa frågor måste göras. Inom EMU ska stabila priser, sunda offentliga finanser och mone- tära förhållanden samt en stabil betalningsbalans eftersträvas (arti- kel 119.3 i EUF-fördraget). Detta gäller såväl åtgärder från medlems- staternas som unionens sida. Dessa tre principer är inte rangordnade sinsemellan. Prisstabilitet omnämns också som ett av målen för EU (artikel 3.3 i ). För den gemensamma penning- och valutapolitiken ska dock huvudmålet (det primära målet) vara att upprätthålla prisstabilitet (artikel 127.1 i EUF-fördraget). Utan att åsidosätta detta mål ska denna politik också understödja den allmänna ekonomiska politiken inom unionen i syfte att bidra till att förverkliga EU:s mål (det sekundära målet, se artiklarna 119.2 och 127.1 i EUF-fördraget). Den allmänna ekonomiska politiken för unionens del syftar i sin tur till att uppnå en hållbar utveckling som bygger på välavvägd ekonomisk till- växt, prisstabilitet, en social marknadsekonomi med hög konkurrens- kraft, full sysselsättning, sociala framsteg, en hög miljöskyddsnivå och en bättre miljö (artikel 3.3 i ). Det sekundära målet för penningpolitiken innebär att hänsyn ska tas till utvecklingen i den reala ekonomin, vilket i nationalekonomiska termer brukar be- tecknas som real hänsyn. Såväl det primära som det sekundära målet återupprepas i de regler som gäller specifikt för ECBS (artikel 282.2 iEUF-fördraget och artikel 2 i ECBS-stadgan). ECB ges ett stort utrymme att tolka hur den ska bidra till det sekundära målet. Distinktionen mellan ekonomisk politik i allmänhet och penning- politik framgår bl.a. av regler om samordning av medlemsstaternas ekonomiska politik (se t.ex. artiklarna 5.1 och 119.1 i EUF-fördraget). Det är alltså medlemsstaterna som driver den ekonomiska politiken. Av uttrycket ”samordning” följer att det inte rör sig om överstatliga beslut. Samordningen sker bl.a. genom åtgärder mot alltför stora Unionsrättsliga regler om centralbanker offentliga underskott i medlemsstaterna. Inom den ekonomiska poli- tiken ryms bl.a. finanspolitiken, dvs. beslut om å ena sidan skatter och avgifter till det allmänna och å andra sidan beslut om offentliga utgifter. Någon definition av uttrycken penningpolitik (monetär politik) eller ekonomisk politik finns inte i EUF-fördraget. Uttrycket pen- ningpolitik definieras dock indirekt genom det mål och de penning- politiska befogenheter som anges i primärrätten, även om det finns skillnader i fråga om de penningpolitiska befogenheterna för Euro- systemet jämfört med (se vidare avsnitt 18.2).1 EU-dom- stolen har dock anfört att en ekonomisk-politisk åtgärd inte kan jämställas med en penningpolitisk åtgärd enbart av den anledningen att den kan ha indirekta verkningar avseende eurons stabilitet (pen- ningvärdet) (dom , mål C- 370/12, Pringle m.fl., punkten 56). Med andra ord skiljer EU-dom- stolen mellan åtgärder som å ena sidan syftar framför allt till att uppnå allmänna ekonomisk-politiska mål och å andra sidan penning- och valutapolitik. Med detta synsätt är åtgärder som endast indirekt har penningpolitiska effekter inte att betrakta som penningpolitik. Av domstolens resonemang följer att det primära målet för en viss åtgärd har stor betydelse för åtskillnaden mellan ekonomisk-politiska respektive penningpolitiska åtgärder. Denna åtskillnad har i sin tur en avgörande betydelse för frågan om vilket organ som har besluts- kompetens i frågan (se vidare avsnitten 13.4 och 18.2 angående ytter- ligare rättsfall av betydelse för innebörden av uttrycket penningpoli- tik). Det kan också nämnas att uttrycket penningpolitik ges något olika innebörd i olika sammanhang i EUF-fördraget, i vart fall vad gäller valutapolitiska frågor. Trots att det enligt EUF-fördraget är ECB och de nationella centralbankerna i Eurosystemet som ska föra unionens penningpolitik (artikel 282 i EUF-fördraget), har rådet en beslutskompetens i valutapolitiska frågor för de medlemsstater som har euron som valuta, vad gäller formella avtal om växelkurssystem för euron (artikel 219.1 i EUF-fördraget), centralkurser inom sådana system och utarbetande av allmänna riktlinjer för valutapolitiken i förhållande till de tredjelandsvalutor för vilka det inte finns något 1Smits (1997), s. 196. Unionsrättsliga regler om centralbanker formellt växelkurssystem (artikel 219.2 i EUF-fördraget).2 Således är vissa valutapolitiska frågor rådets ansvar. På ett liknande sätt är det i regeringen som ansvarar för övergripande valutapoli- tiska frågor (9 kap. 12 § regeringsformen).3 Skillnaden i innebörden av uttrycket penningpolitik framgår också av artikel 219.3 i EUF- fördraget som handlar om avtal om ”monetära frågor eller växelkurs- frågor”. Valutapolitiken torde dock inbegripas i uttrycket penningpoli- tik (monetär politik) vad gäller t.ex. artikel 3.1 c i EUF-fördraget om unionens exklusiva befogenheter. Monetär finansiering innebär att staten finansierar utgifter i stats- budgeten genom att låna pengar i . Monetär finansiering förekommer normalt sett inte i välutvecklade marknadsekonomier. En annan sak är att centralbanker får ge kredit för att hantera statens likviditetsbehov inom ramen för betalningssystem. Ett förbud mot monetär finansiering finns i EUF-fördraget och i ECBS- stadgan (artiklarna 123 respektive 21). Regeln finns i det kapitel av EUF-fördraget som avser den allmänna ekonomiska politiken, i anslutning till ett förbud mot att ge offentliga organ en positiv sär- behandling hos finansinstitut och ett förbud mot att EU övertar med- lemsstaternas förpliktelser (eng. no bail-out) (artiklarna 124 och 125 i EUF-fördraget). Dessa regler syftar sammantaget till att offentliga underskott ska finansieras på marknadsmässiga villkor. Närmare regler om innebörden av förbudet mot monetär finansiering finns i rådets förordning (EG) nr 3603/93 av om fastställande av definitioner för tillämpningen av de förbud som av- ses i artiklarna 104 och 104b.1 i fördraget. Även ECB har fattat be- slut om innebörden av förbudet mot monetär finansiering.4 En fundamental regel inom området penningpolitik är kravet på att såväl ECB som de nationella centralbankerna ska vara oberoende (artikel 130 i EUF-fördraget). Enligt regelns ordalydelse ska varken ECB eller någon nationell centralbank eller någon medlem av deras beslutande organ begära eller ta emot instruktioner från bl.a. med- 2Utöver formella avtal och allmänna riktlinjer drivs valutapolitiken i praktiken genom uttalan- den och andra slags ställningstaganden från rådet och ECB. 3Det kan också nämnas att i svensk rätt anses vissa frågor relaterade till IMF ingå i uttrycket valutapolitik (se avsnitt 19.1). 4Se bl.a. beslutet ECB/2014/8 om förbudet mot monetär finansiering och hur nationella centralbanker förräntar inlåning från staten, senast ändrad genom beslutet (EU) 2019/670 av om ändring av beslut ECB/2014/8 om förbudet mot monetär finansiering och hur nationella centralbanker förräntar inlåning från staten (ECB/2019/8). I beslutet anges vilka marknadsräntor som utgör den övre gränsen för förräntningen av inlåning från staten och myn- digheter hos den nationella . Unionsrättsliga regler om centralbanker lemsstaternas regeringar då de utövar de befogenheter och fullgör de uppgifter och skyldigheter som har tilldelats dem genom fördragen och ECBS-stadgan (se vidare avsnitten 9.4, 12.4–12.6 och 28.2). Europeiska centralbankssystemet, ECBS, består av ECB och samt- liga medlemsstaters nationella centralbanker (artikel 282.1 i EUF- fördraget). Även ingår således i ECBS. ECB och de nationella centralbankerna i de medlemsstater som har euron som valuta utgör Eurosystemet. Till skillnad från ECB (artikel 282.3 i EUF-fördraget) är varken ECBS eller Eurosystemet juridiska personer. Det geografiska område där euron är den officiella valutan kallas ibland informellt euroområdet (eng. euro area), eurozonen eller euro- land. Unionens monetära politik förs av Eurosystemet (artikel 282.1 i EUF-fördraget). De medlemsstater som inte har bedömts uppfylla villkoren för att införa euro som valuta betecknas som medlemsstater med undantag (se vidare avsnitt 9.6). Endast vissa av reglerna för ECBS och union- ens monetära politik gäller för dessa (se artikel 139 i EUF-fördraget och kapitel IX i ECBS-stadgan). behandlas som en med- lemsstat med undantag, men har till följd av ett särskilt protokoll till EUF-fördraget ingen skyldighet att införa euron som valuta. För gäller ännu mer omfattande särregler. Medlemsstat- erna med undantag och deras respektive centralbanker behåller sina befogenheter på det monetära området (artikel 282.4 i EUF-fördraget). Med andra ord gäller inte unionens exklusiva behörighet avseende penningpolitik för medlemsstater med undantag. Detta innebär att de regler om ECBS uppgifter m.m. som finns i EUF-fördraget i huvudsak kan läsas som Eurosystemets uppgifter etc. Eurosystemet leds av ECB:s beslutande organ, dvs. av Europeiska råd (fortsättningsvis , eng. ) och det verkställande organet direktionen (artikel 129.1, eng. ). Direktionen består av en ordförande, en vice ordförande och ytterligare fyra ledamöter (artikel 283.2 i EUF-för- draget). består i sin tur av direktionsledamöterna samt cheferna för de nationella centralbankerna inom Eurosystemet (arti- kel 283.1 i EUF-fördraget). Utöver dessa två organ finns även det Unionsrättsliga regler om centralbanker allmänna rådet (eng. ), som består av ECB:s ord- förande och vice ordförande samt cheferna för samtliga de nationella centralbankerna, dvs. även medlemsstater med undantag (artikel 141 i EUF-fördraget och artikel 44 i ECBS-stadgan). Det allmänna rådet är således ett beslutsorgan för hela ECBS, inte endast Eurosystemet. Närmare organisatoriska regler för ECB finns bl.a. i dess arbetsord- ning. Som berörs ovan är det primära målet för ECBS att upprätthålla prisstabilitet. ECBS grundläggande uppgifter är följande (artiklar- na 127.2 och 127.3 i EUF-fördraget). •Att utforma och genomföra unionens monetära politik. •Att genomföra valutatransaktioner enligt reglerna i artikel 219. •Att inneha och förvalta medlemsstaternas officiella valutareserver, dock inte vad gäller medlemsstaternas regeringars innehav och förvaltning av rörelsemedel i utländsk valuta. •Att främja ett väl fungerande betalningssystem. I fortsättningen används uttrycket ECBS-relaterade uppgifter när dessa uppgifter avses (se prop. 1997/98:40 s. 62). Utöver dem har ECBS även ytterligare uppgifter. ECB har ensamrätt beträffande att godkänna utgivningen av sedlar och mynt i euro inom unionen (arti- kel 128 i EUF-fördraget). Endast sådana sedlar som har getts ut av ECB och de nationella centralbankerna ska vara lagliga betalnings- medel inom unionen. Vidare har ECBS en skyldighet att medverka till att de behöriga myndigheterna smidigt kan genomföra sin politik när det gäller till- syn över kreditinstitut och det finansiella systemets stabilitet (arti- kel 127.5 i EUF-fördraget). ECB:s ansvar för tillsyn över banker be- rörs nedan. På EU-nivå finns särskilda myndigheter för frågor gällande banker, värdepappersmarknaden respektive försäkrings- och tjänstepensionsmarknaden. Dessa är Europeiska bankmyndighet- en (Authority, ), Europeiska värdepappers- marknadsmyndigheten (European Securites and Markets Authority, ) och Europeiska försäkrings- och tjänstepensionsmyndigheten (Pensions Authority, Eiopa). Unionsrättsliga regler om centralbanker Vidare kan direkta tillsynsbefogenheter tilldelas ECB vad gäller kreditinstitut och andra finansinstitut, med undantag av försäkrings- företag. Så kan ske genom rättsakter på sekundärrättslig nivå. Detta har också skett genom den tillsynsmekanism som brukar benämnas SSM (Single Supervisory Mechanism) och som ingår i det samarbete som kallas Bankunionen.5 Det är i första hand de medlemsstater som har euron som valuta som deltar i SSM. Därutöver får även övriga medlemsstater delta på frivillig grund (artikel 7 i samma förordning). Av de kreditinstitut som ECB utövar tillsyn över stod cirka 120 sär- skilt betydelsefulla banker under ECB:s direkta tillsyn . Detta tillsynsansvar inbegriper i förekommande fall bl.a. att bevilja och återkalla tillstånd för kreditinstituten.6 De nationella tillsyns- myndigheterna utövar den direkta tillsynen över övriga berörda banker, dock i nära samarbete med ECB. Bankunionen består av en tillsynsmekanism (Single Supervisory Mechanism, SSM) och en resolutionsmekanism (Single Resolution Mechanism, SRM). Tillsynsmekanismen innebär att det är ECB i stället för nationella tillsynsmyndigheter som utövar tillsynen över de banker som är viktigast ur systemrisksynpunkt. Resolutionsmekanismen innebär att en särskild resolutions- nämnd på EU-nivå fattar beslut om fallerande banker samt att det finns en gemensam resolutionsfond. Alla euroländer deltar i Bank- unionen. För övriga medlemsstater är det frivilligt att delta. står utanför Bankunionen. I likhet med alla övriga medlemsstater har dock genomfört EU:s kris- hanteringsramverk. Detta har gjorts genom lagen (2015:1016) om resolution. Lagen innebär ett särskilt förfarande under statlig kontroll för rekonstruktion eller avveckling (resolution) av finan- siell verksamhet som drivs av bl.a. banker. Av betydelse för Bank- unionen är också EU-regler om kapitaltäckningskrav m.m. och om insättningsgaranti. Bankunionen berörs närmare i avsnitt 20.7. 5Se rådets förordning (EU) nr 1024/2013 av om tilldelning av särskilda upp- gifter till i fråga om politiken för tillsyn över kreditinstitut (SSM- förordningen). 6Artikel 4.1 a i SSM-förordningen (se föregående fotnot). Unionsrättsliga regler om centralbanker Som berörs i avsnitt 9.2 innebär regeln i artikel 130 i EUF-fördraget att varken ECB eller de nationella centralbankerna får begära eller ta emot instruktioner från något organ då de utövar de befogenheter och fullgör de uppgifter och skyldigheter som har tilldelats dem genom fördraget och ECBS-stadgan. Bland annat medlemsstaternas regeringar förbinder sig att respektera denna princip och inte söka påverka medlemmarna av ECB:s eller de nationella centralbankernas beslutade organ när de fullgör sina uppgifter. Denna regel upprepas under rubriken oavhängighet i artikel 7 i ECBS-stadgan. Eftersom regeln återfinns i primärrätten har förbudet en mycket stark rättslig ställning. Utöver artikel 130 i EUF-fördraget är även bl.a. arti- kel 14.2 i ECBS-stadgan av betydelse för de nationella centralbank- ernas oberoende. Där finns bestämmelser om förutsättningarna för att skilja en centralbankschef från anställningen och om dennes mandattid. ECB och kommissionen har tolkat artikel 130 i EUF- fördraget och artikel 14.2 i ECBS-stadgan som att de sammantaget innebär ett krav på oberoende i ett institutionellt, personligt, funk- tionellt och finansiellt avseende. Dessa fyra aspekter är desamma som Europeiska monetära institutet (), föregångaren till ECB, be- handlade i en rapport redan 1998.7 Syftet med artikel 130 i EUF-fördraget är att säkerställa pris- stabilitetsmålet genom att skapa trovärdighet och långsiktighet för penningpolitiken.8 ECB har för egen del uttryckt detta som att kravet på centralbanksoberoende bara är motiverat om det övergrip- ande målet om att upprätthålla prisstabilitet har företräde.9 För svensk del tillkommer dock även den omständigheten att förvaltnings- myndigheter har en långtgående självständighet vad gäller att besluta i enskilda fall och en hög grad av oberoende i hur verksamheten inom myndigheten ska drivas, vilket avviker från hur det förhåller sig i de flesta andra länder (se kapitel 11 samt avsnitt- en 12.1 och 12.3). Det kan anföras att kopplingen mellan artikel 130 i EUF-för- draget och ECBS uppgifter, särskilt de uppgifter som nämns i arti- kel 127.2, i EUF-fördraget inte är helt tydlig. Detta eftersom arti- kel 127.2 inte ska tillämpas på medlemsstater med undantag (se 7EMI (1998). 8Se avsnitt 6.2.2 angående det s.k. tidsinkonsistensproblemet m.m. 9ECB (2018), s. 20. Unionsrättsliga regler om centralbanker artikel 139.2 c i EUF-fördraget). Detsamma gäller en motsvarande regel i artikel 3.1 i ECBS-stadgan (se artikel 42.1 i samma stadga). Eftersom reglerna om dessa uppgifter inte är tillämpliga på skulle det kunna anföras att kravet på oberoende för svensk del inte gäller i förhållande till samtliga dessa uppgifter. Vid en sådan tolk- ning blir det oklart om ens penningpolitiken omfattas av kravet på oberoende, eftersom också denna anges som en uppgift i artikel 127.2 i EUF-fördraget. Penningpolitiken bör dock ses som kärnan i kravet på oberoende. Artikel 130 i EUF-fördraget bör således läsas i ljuset av artikel 127.2, även i den utsträckning dessa regler inte fullt ut är tillämpliga på medlemsstater med undantag. Det finns således inte skäl att frångå det synsätt som såväl ECB, kommissionen, regeringen och andra organ har gett uttryck för i detta avseende. har i fråga om tillämpningen av artikel 130 uttalat att det är uppenbart att EUF-fördragets upphovsmän hade för avsikt att garantera att ECB är i stånd att fullgöra sina uppgifter enligt för- draget på ett oberoende sätt och att denna vilja kommer till uttryck särskilt i artikel 130 i fördraget.10 I det sammanhanget har EU-dom- stolen också pekat på andra regler som är ägnade att stärka den obe- roende ställning som ECB har enligt artikel 130, t.ex. vad gäller rättskapacitet (artikel 282.3 i EUF-fördraget och artikel 9.1 i ECBS- stadgan), egna medel (artikel 28 i ECBS-stadgan), egen budget (arti- kel 282.3 i EUF-fördraget) och begränsningarna av möjligheterna att avsätta befattningshavare inom ECB (artikel 11.4 i ECBS-stadgan). Även om i det aktuella rättsfallet prövade frågor om ECB:s oberoende, bör uttalandena i viss utsträckning kunna tjäna till ledning även vid prövningen av hur kravet på oberoende ska tolkas vad gäller nationella centralbanker som ingår i Eurosystemet, men inte utöver detta. Reglerna om ECB är mer detaljerade jämfört med de regler i primärrätten som gäller de nationella centralbankerna. Det anges t.ex. i artikel 282.3 i EUF-fördraget att ECB ska vara oavhängig när den utövar sina uppgifter och förvaltar sin ekonomi. Någon mot- svarande regel för de nationella centralbankerna finns inte. För de nationella centralbankernas del regleras möjligheterna att avsätta en centralbankschef i artikel 14.2 i ECBS-stadgan. Av denna regel framgår att nationella centralbankschefer har en individuell rätt att föra talan vid avseende ett beslut om skiljande 10Se dom i mål C-11/00, punkterna 130 och 131. Unionsrättsliga regler om centralbanker Även detta, i kombination med de snäva ramar som gäller för att avsätta en centralbankschef, är ägnat att stärka cen- tralbankernas oberoende. Regeln om oberoende i artikel 130 i EUF-fördraget har en insti- tutionell sida vad gäller centralbanker i egenskap av myndigheter och en individuell sida vad gäller direktionsledamöter eller andra liknande befattningshavare. Regeln har en dubbel innebörd då den omfattar såväl den som försöker påverka en befattningshavare som den som begär eller tar emot instruktioner och därigenom eventuellt låter sig påverkas. Om en instruktion når den aktuella befattningshavaren innebär regeln att instruktionen inte ska följas. ECB har som sagt beskrivit artikel 130 i EUF-fördraget som att den ger uttryck för bl.a. en princip om institutionellt oberoende.11 Enligt ECB innebär regeln ett förbud mot att utomstående parter överprövar beslut genom att godkänna, upphäva, ogil- tigförklara eller uppskjuta dessa. Detta torde vara en ganska uppen- bar följd av regeln i artikel 130. ECB har också ansett att ett beslut som rör utförandet av ECBS- relaterade uppgifter inte får granskas av andra organ än oberoende domstolar. Sådana beslut får alltså t.ex. inte omprövas eller fastställas på politisk nivå. Frågan om granskningen av regelefter- levnad berörs bl.a. i avsnitt 33.6.6. Vidare har ECB gjort gällande att företrädare för utomstående parter inte får delta med rösträtt i frågor som rör utförande av den nationella ECBS-relaterade uppgifter, även om denna röst inte är avgörande. Ett sådant deltagande kan vara oförenligt med unionsrätten även om företrädaren i fråga inte har någon rösträtt, förutsatt att deltagandet påverkar de beslutsfattande organens utför- ande av ECBS-relaterade uppgifter eller kan medföra att ECBS sekretessregler inte efterlevs. I ECBS-stadgan finns också en regel om tystnadsplikt för ledamöterna i de beslutande organen och per- sonalen inom ECB samt de nationella centralbankerna som är rela- terad till dessa sekretessregler (artikel 37). Vilka uppgifter eller hand- lingar som omfattas av sekretess framgår i sin tur av rättsakter som ECB har meddelat. Enligt ECB:s och kommissionens uppfattning hindrar inte det unionsrättsliga instruktionsförbudet en dialog mellan en nationell centralbank och andra organ angående t.ex. penningpolitik. 11ECB (2018), s. 22. Unionsrättsliga regler om centralbanker även en formaliserad dialog, dvs. en lagstadgad skyldighet att till- handahålla information och utbyta åsikter. Enligt ECB gäller dock detta endast under förutsättning att dialogen inte påverkar oberoen- det hos medlemmarna hos den nationella beslutande organ, att särskilda ställning som medlem av ECB:s beslutsfattande organ respekteras fullt ut och att kraven på sekretess enligt ECBS-stadgan respekteras fullt ut. ECB och kommissionen anser däremot att en uttrycklig lagstadgad skyldighet för en nationell centralbank att konsultera utomstående parter i förväg avseende ett centralbanksbeslut ger den utomstående parten en formell mekanism att påverka det slutliga beslutet och därför är oförenlig med för- draget och stadgan. Det är mot bakgrund av dessa synpunkter som ECB och kommissionen har riktat kritik mot angående utformningen av informationskravet i 6 kap. 3 § riksbankslagen, en- ligt vilket ska informera ett statsråd inför alla viktiga penningpolitiska beslut (se avsnitten 9.7 och 28.3). I fråga om ECB:s och kommissionens synpunkter kan det dock nämnas att det förekommer möten mellan ECB och vissa politiska organ inom EU. Exempelvis äger informella sammanträden rum mellan företrädare för och ECB inom den s.k. Euro- gruppen (se protokoll nr 14 till EUF-fördraget). Möten mellan cen- tralbanksföreträdare och politiska representanter, i fall på statssekreterarnivå, äger också rum inom ramen för Ekonomiska och finansiella kommittén (EFK) i EU. Dessutom har rådets ordförande och en ledamot av kommissionen rätt att delta utan rösträtt i ECB- rådets sammanträden (artikel 284 i EUF-fördraget). Att delta vid de sammanträden där penningpolitiska beslut fattas kan uppfattas som en mer långtgående möjlighet att påverka penningpolitiska beslut jäm- fört med det svenska informationsförfarandet (se vidare avsnitt 28.3). Det kan vara värt att nämna en skillnad mellan Eurosystemet och de medlemsstater som inte har infört euron som valuta vad gäller penningpolitik och oberoende.