sou · H7B330 · 2019-06-10 00:00:00 — De flesta i vårt samhälle, såväl privatpersoner som företag, är beroende av en stabil försörjning av el för att klara alltifrån hushålls- arbete och fritidsaktiviteter till transporter och industriell produk- tion. Eftersom produktionen av el oftast sker på annan plats än där den ska förbrukas behöver elen överföras. Detta sker huvudsakligen på ett elnät, även om batterier kan användas i begränsad utsträckning. Genom elnätets utbyggnad kan energiproduktion i olika delar av landet användas i hela landet och eventuellt överskott kan exporteras till andra länder. Elnätet är en förutsättning för en välfungerande el- marknad som resulterar i en effektiv användning av tillgänglig energi- produktion. Den sammanlagring som sker av elproduktion respektive elanvändning genom det nationella elnätet möjliggör att elproduk- tionen, om den är rätt prissatt även när det gäller externa effekter, kan ske med hög effektivitet, lägsta möjliga kostnad och låg miljöpåverkan. Elnätet är en förutsättning för den elektrifiering som skett av energiintensiv industri i , som innebär fördelar både för miljö och konkurrenskraft. På samma sätt är produktion och överföring av el en förutsättning för utbyggnad av nya verksamheter som har stora elbehov, till exempel fordonsladdning, datalagring och batteri- tillverkning. som ekonomin och befolkningen utvecklas och nya behov uppstår medan gamla försvinner sker en ständig effekti- visering av elanvändningen, vilket har bidragit till att den totala el- användningen har varit relativt , se figur 3.1. Källa: NEPP (2015) Ett väl utbyggt elnät är också en förutsättning för att klara de varia- tioner som uppstår i både elproduktion och elanvändning , bland annat beroende på omvärldsfaktorer som väder och konjunk- tur. Exempelvis kan vattenkraftproduktionen variera ± beroende på mängden nederbörd . Även vindkrafts- produktionen kan variera mellan år beroende på vindstyrkorna (IVA, 2015). Därför behövs ett komplement av andra energi- resurser inom landet och möjlighet till import och export med våra grannländer. Användning av el till bostäder uppvisar också stora varia- tioner som beror på väder, eftersom en avsevärd del av användningen går till uppvärmning och värmepumpar. Vi befinner oss i en situation där stora krav ställs på elnätets över- föringskapacitet och en flexibilitet för att hantera nya överförings- mönster. som stora centraliserade energiproduktionsanlägg- ningar, såsom kärnkraftverk, avvecklas är nya anläggningar både av en annan skala och lokaliserade på helt andra platser. 3.2Elnätets struktur och uppbyggnad Det svenska elnätet består av ledning, varav är jordkabel och är luftledning. Därtill finns transformator- och kopplingsstationer som binder samman ledningar med olika spänningsnivåer. Tillstånd – nätkoncession – krävs för att få bygga och använda elekt- riska starkströmsledningar, 2 kap. 1 § ellagen (1997:857). Ägandet av sådana ledningar är däremot inte koncessionspliktigt. Det finns två typer av nätkoncession. Nätkoncession för linje avser en ledning med en i huvudsak bestämd sträckning. Nätkoncession för område är ett tillstånd att inom ett visst geografiskt område bygga och använda ledningar upp till en viss bestämd spänning, 2 kap. 2 §. Därutöver finns det vissa elledningar som inte kräver tillstånd för att byggas, så kallade icke koncessionspliktiga nät (IKN). Gemen- samt för flertalet av de elnät som omfattas av undantagen är att de är interna nät som används för egen räkning, har begränsad utbredning och är tydligt avgränsade. Exempel på nät som är undantagna är nät inom byggnader, inom området för en industrianläggning och inom vissa flygplatser. Elnätet i är indelat i tre nivåer: transmissionsnät (tidigare stamnät), regionnät och lokalnät. Transmissions- och regionnät drivs med stöd av nätkoncessioner för linje, medan lokalnäten huvudsak- ligen drivs med stöd av nätkoncessioner för område. Transmissionsnätet är på spänningsnivåerna 220 och (kV). Till transmissionsnätet hör även flertalet ledningar som länkar samman det svenska elnätet med andra länder. Transmissionsnätet transporterar el långa sträckor med höga spänningsnivåer. Regionnätet är huvudsakligen på spänningsnivåer mellan 30 och , även om lägre och högre spänningsnivåer förekommer för enstaka ledningar. Regionnäten transporterar el från transmissions- nätet till lokalnäten och i vissa fall direkt till större elanvändare. Även inmatning av producerad el sker på regionnät. Regionnäten drivs oftast som integrerade system med flera stora förbrukare (främst större industrier och lokalnätsföretag) och producenter (till exempel vattenkraft och vindkraft). Regionnätens roll är att föra elkraft från transmissionsnätet till förbrukaren och/eller föra producerad el till transmissionsnätet. Lokalnäten drivs till största delen med stöd av nätkoncessioner för område upp till , men det finns områden med högre spännings- nivåer, till exempel för markkabel inom stad. Lokalnäten omfattar en del nätkoncessioner för linje som enligt el- lagen ska redovisas tillsammans med en nätkoncession för område. Lokalnäten ansluter till regionnäten och transporterar el till hushåll och andra slutkunder. Även inmatning av producerad el från små anläggningar sker på lokalnäten. Regionnäten drivs oftast ”maskade” vilket innebär att elen kan ta flera vägar till kunden/från produktionskällan. Detta till skillnad från lokalnäten som oftast drivs radiellt med omkoppling för att koppla in reservvägar. Man kan säga att regionnäten har samma funktion som transmissionsnätet fast regionalt. Den punkt på elnätet där en elproducent, enligt avtal med ett nät- företag, matar in el från en produktionsanläggning, kallas för inmat- ningspunkt. På motsvarande sätt kallas den punkt på elnätet där en elanvändare, enligt avtal med ett nätföretag, tar ut el för förbrukning, för uttagspunkt. En gränspunkt är, förenklat uttryckt, en punkt där två koncessionerade ledningar eller ledningsnät med olika tariffer eller ägare ansluter till varandra. Spänningen på en ledning anges antingen som nominell spänning eller som konstruktionsspänning och anges i kilovolt (kV). I löpande framställning används oftast förenklade värden. Tabell 3.1 visar för- hållandena mellan de olika värdena. I betänkandet används värdena i den vänstra kolumnen (Benämning) om inget annat anges. Källa: Ei. Utbyggnaden av elnätet i startade kring . Elnätet byggdes ut successivt, till att börja med småskaligt och lokalt, ofta med belysning i fokus. Antalet aktörer var vid mitten av 1940- talet så många som 3 500 (, 1992, s. 12). Elektrifieringen av har vuxit fram organiskt, inledningsvis med lokal elproduk- tion som anslöts till de lokala företagen och hushållen. De lokala el- verkens och kraftverkens utbredning reglerades genom koncessions- institutet. Efterhand kompletterades elnäten med regionledningar och stamnätsledningar som möjliggjorde överföring av el över längre sträckor, sammanlagring av olika kraftslag och förbrukningar samt gemensam balanshållning. första hälft kom vattenkraften att byggas ut. Parallellt uppstod behovet av att transportera elen till framför allt industrier. togs avgörande steg mot att etablera stam- nätet (numera transmissionsnätet) dels genom att påskyndade utbyggnaden av vattenkraften i norr vilket krävde ökad överföringskapacitet, dels genom att organisatoriska åtgärder vidtogs för att samordna två uppseglande konkurrerande stamlinjeföretag. Genom en utredning med grundtanken att statliga till- sammans med de privata kraftproducenterna skulle bygga, äga och använda de framtida stamlinjerna drogs huvudlinjerna upp. slöts det som senare kom att heta stamnätsavtalet. Avtalet innebar att fick ta hand om driften och kraftavräkningen för alla 220 kV-ledningar, under överinseende av en stamlinjenämnd. Genom behovet att transportera stora mängder el från vattenkraftverk i norr fick stamnätet en tydlig nord-sydlig dimension. Nästa stora steg i stamnätsutbyggnaden kom i samband med kärn- kraftsutbyggnaden . Nätförstärkningar behövdes sär- skilt i , där produktionstillskottet genom kärnkraften tillkom. Region- och lokalnäten byggdes ursprungligen ofta av industrin för att föra kraft från produktionsanläggningar till industriverksam- het men även för att få el till lokalsamhället. Regionnäten spelade en viktig roll att knyta ihop de lokala elnäten till stamnätet och skapa det synkrona system vi känner över hela . Denna utveckling har lett till att syftet med nätkoncessioner har ändrats sedan de infördes från krav på nätkoncession på grund av ledningarnas ”stora farlighet” (prop. 1902:9 s. 6), en lag- reglering av behovsprövningen som var påkallad särskilt i lågspännings- näten och den ökade konkurrensen mellan olika distributionsföretag (prop. 1938:137) till en lämplighetsprövning som en anpassning till en konkurrensutsatt elhandel (prop. 1993/94:162). 3.3Nätföretagens och nätkoncessionernas ägarstruktur Transmissionsnätet ägs av staten och förvaltas av . Regionnätet ägs till största delen av de tre företagen , och . Lokal- näten ägs av cirka 160 företag av varierande storlek och ägandeformer. Ägarna utgörs av stat, kommun eller ekonomiska föreningar, pensions- kapital, riskkapital och börsnoterade företag. I stort sett ägs hälften av region- och lokalnäten av stat, kommun eller ekonomiska föreningar och hälften är privatägda bolag. Ett avgörande steg mot en reformerad elmarknad togs 1992. Då delades affärsverket upp. Drift och förvaltning av stamnätet övertogs av det nybildade affärsverket , medan övrig verksamhet bolagiserades inom . omreglerades elmarknaden, och handel och produktion skildes från överföringen. Genom att konkurrensutsätta handel och produktion av el kunde resurserna användas mer effektivt och kost- naderna sänkas. Elnäten, som utgjorde naturliga monopol, skulle fort- satt vara prisreglerade. finns det 311 nätkoncessioner för område och cirka 2 900 nät- koncessioner för linje (). Dessa redovisas samlat i redovis- ningsenheter för respektive nätnivå. Antalet redovisningsenheter för lokalnät (REL) är 154 och antalet redovisningsenheter för region- eller transmissionsnät (RER) är 78 stycken.1 Nuanskaffningsvärdet för lokalnäten uppskattades 2016 till 311 mil- jarder kronor och regionnätet till . upp- skattades värdet av transmissionsnätet till . 1Uppgifter från Ei . 3.4Reglering kopplad till nätkoncessioner Utöver de syften som direkt framgår av lagen underlättar även reg- lerna statlig kontroll och tillsyn, eftersom samtliga nätinnehavare är registrerade hos nätmyndigheten. Eftersom ellagen endast gäller för koncessionerade nät innebär reglerna även ett ökat skydd för kunderna, eftersom nätföretagens förpliktelser gentemot kunder, in- klusive ellagens specifika bestämmelser till skydd för konsumenter, följer av nätkoncessionen. Det legala monopol som enligt ellagen följer av nätkoncessionen skyddar även investeringarna i elnätet. Ellagen är skriven så att den endast gäller koncessionspliktiga nät. Alla skyldigheter gentemot kunder, andra marknadsaktörer och det allmänna gäller bara nätkoncessionshavare. På grund av elnätssystemets specifika egenskaper (grundläggande infrastruktur, monopolistiska strukturer med reglerad prissättning och förutsättning för en väl fungerande konkurrens på den avreglerade delen av elmarknaden) är behovet formaliserat i ellagen. Ett nätföre- tags främsta skyldighet är förstås att upprätta och bibehålla sitt elnät. Därutöver följer med innehav av en nätkoncession följande skyldig- heter enligt ellagen: 1.Nätföretaget svarar för drift, underhåll och utbyggnad av nätet samt att nätet är säkert, tillförlitligt och effektivt, 3 kap. 1 §. 2.Nätverksamheten ska vara juridiskt åtskild från produktion av eller handel med el, 3 kap. 1 a §, och ekonomiskt särredovisad från annan verksamhet, 3 kap. 2 §. 3.Nätföretaget har en skyldighet att ansluta elektriska anläggningar till ledningen eller ledningsnätet, 3 kap. 6–7 §§. 4.Det finns en skyldighet att överföra el för annans räkning samt krav på att överföringen ska vara av god kvalitet och uppfylla krav på leveranssäkerhet, 3 kap. 9–9 a §§ med tillhörande föreskrifter, till exempel 4 kap. 1 § EIFS 2013:12 som anger specifika krav per uttagspunkt. 5.Den överförda elen ska mätas, 3 kap. 10 §. 2Energimarknadsinspektionens föreskrifter och allmänna råd (EIFS 2013:1) om krav som ska vara uppfyllda för att överföringen av el ska vara av god kvalitet. 6.Nättarifferna för såväl anslutning som överföring ska vara objek- tiva och icke-diskriminerande (prop. 1993/94:162, s. 157) och vara förenliga med ett effektivt utnyttjande av elnätet och en effektiv elproduktion och elanvändning 4 kap. 1 §, samt rymmas inom den enligt 5 kap. bestämda intäktsramen. 7.Nätföretaget är skyldigt att betala avbrottsersättning vid avbrott längre än , 10 kap. 9–16 §§, och särskilda skadestånds- regler vid avbrott för konsumenter finns i 11 kap. 8–12 a §. Vidare finns bestämmelser om bland annat nätföretagets skyldig- heter vid byte av elleverantör i 8 kap. och hantering av klagomål i 11 kap. 10 §. Dessutom följer en omfattande rapporteringsskyldighet till Ei. Nätföretagens intäkter bestäms av fyraåriga intäktsramar beslutade av . Den samlade intäktsramen för olika reglerperioder har utvecklats enligt tabell 3.2 (Energimarknadsinspek- tionen, 2018). *Prognos, eftersom samtliga slutliga beslut inte har fattats . Med koncessionsinnehavet följer skatt- skyldighet. Skyldig att betala energiskatt (skattskyldig) är den som i bland annat är nätinnehavare, 11 kap. 5 § lagen (1994:1776) om skatt på energi (LSE). Med nätinnehavare avses den som överför elektrisk kraft med stöd av en koncession, 1 kap. 17 § LSE. Ett strikt krav på nätkoncession för alla starkströmsledningar skulle leda till praktiska problem. Regeringen har därför fått bemyndigande att besluta om undantag. Undantagen från koncessionsplikt finns i förordningen (2007:215) om undantag från kravet på nätkoncession enligt ellagen (1997:857), IKN-förordningen. Om ett elnät är undan- taget från koncessionsplikt är ellagen inte direkt tillämplig. Därmed faller, åtminstone enligt den nationella lagstiftningen, till exempel skyldigheterna att överföra el för annans räkning, ansluta anläggningar och att tillämpa objektiva och icke-diskriminerande nättariffer. I flera fall är det tillåtet att ha underabonnenter i ett IKN, se 23–31 §§ IKN- förordningen. Dessa kunder skyddas därmed inte av ellagens bestäm- melser och saknar enligt den nationella lagstiftningen flertalet rättig- heter som till exempel möjligheten att byta elleverantör. Det finns även en dispensregel som innebär att nätmyndigheten i ett enskilt fall kan meddela undantag från kravet på nätkoncession, 2 kap. 4 a §. Den regeln gäller endast ledningar som var i bruk när ellagen trädde i kraft . Enligt förarbetena avser den främst ledningar från järnvägens elledningar till banvaktsstugor, se prop. 1997/98:136 s. 121 f. I ellagen finns det en direkt koppling mellan ett företags innehav av en nätkoncession och en reglering av företagets intäkter för att bedriva nätverksamhet. I ellagen avses med intäktsram de samlade intäkter som en nätkoncessionshavare högst får uppbära från nätverksamheten , 5 kap. 1 § ellagen. Med en nätkoncession följer således en reglering av nätföretagens intäkter. Nätverksamhet ska ekonomiskt redovisas skilt från annan verksamhet, 3 kap. 2 §. Redovisning av nätverksamhet som grundas på nätkoncession för område ska avse varje område för sig. ska dock besluta att en nätkoncessionshavares samtliga områden som ligger geografiskt nära varandra ska redovisas samlat, om inte områdena sammantaget utgör en för nätverksamhet olämplig enhet, 3 kap. 3 §. I områden som redovisas samlat ska en enhetlig nättariff tillämpas från den dag som nätmyndigheten anger i beslutet. Den dagen får inte infalla senare än från beslutet om samlad redovisning eller beslutet om ändring av ett sådant beslut, 4 kap. 4 §. 3.4.2Nättariffens utformning på olika nätnivåer Med nättariff avses avgifter och övriga villkor för överföring av el och för anslutning till en ledning eller ett ledningsnät, 1 kap. 5 § ellagen. Nättariffer ska vara objektiva och icke-diskriminerande. Nätföretaget ska utforma nättarifferna på ett sätt som är förenligt med ett effektivt utnyttjande av elnätet och en effektiv elproduktion och elanvändning, 4 kap. 1 § första stycket. infördes regler som innebär att man under vissa förutsättningar får frångå bestämmelserna om enhetlig nättariff om det behövs för att främja ett effektivt utnyttjande av elnätet, 4 kap. 3–4 b §§. Nättariffer för överföring av el ska även utformas så, att betald an- slutningsavgift ger rätt att använda det elektriska nätet inom landet, med undantag för utlandsförbindelserna, 4 kap. 2 § första stycket. Det finns också särskilda bestämmelser som innebär att mindre produktionsanläggningar är undantagna från stora delar av nättariffen, 4 kap. 10 §. Kopplingen mellan koncessionsform och hur nätverksamheten ska redovisas och tariffsättas redovisas nedan. Samtliga nät som omfattas av nätkoncession för område samt led- ningar som omfattas av nätkoncession för linje om ledningen orga- nisatoriskt, tekniskt och funktionellt ingår i ett nät som innehas med stöd av nätkoncession för område och helt eller delvis är beläget inom koncessionsområdet ska redovisas som lokalnät och tariffsättas i en- lighet med reglerna om nättariffer för överföring av el för område, 3 kap. 3 a § ellagen. Det innebär att nättariffen inte får utformas med hänsyn till var inom området en anslutning är belägen. En enhetlig nättariff ska tillämpas i samredovisade områden. Ledningar som omfattas av nätkoncession för linje och som inte ingår i lokalnät eller transmissionsnät ska redovisas som regionnät och tariff- sättas i enlighet med ellagens regler om nättariffer för överföring av el på en regionledning, 1 kap. 4 a § andra stycket och 3 kap. 3 a § andra Nättariffen för överföring av el på varje spännings- nivå får inte utformas med hänsyn till var en uttagspunkt är belägen i förhållande till ledningens anslutning till en annan nätkoncessions- havares ledning som omfattas av nätkoncession för linje. Motsvarande gäller inte inmatningspunkter. Nättariffen för en elektrisk anläggning som tar ut el direkt från en transformator på en regionledning ska utformas med utgångspunkt i nättariffen för spänningsnivån omedel- bart före transformatorn med ett skäligt tillägg för nedtransformer- ingen. På en regionledning ska inom varje normalt spänningsinter- vall nättariffen utformas utifrån nätkoncessionshavarens kostnader för samtliga regionledningar i hela landet som kan hänföras till respek- tive spänningsintervall. Den del av de beräknade kostnaderna som utgörs av betalning för överföring på transmissionsnät och på andra regionledningar ska dock beaktas samlat endast för nätkoncessions- havarens samtliga regionledningar inom en och samma region, 4 kap. 5 och 8 §§. På ett transmissionsnät får nättariffen för överföring av el utformas med hänsyn till var på nätkoncessionshavarens ledningsnät en anslut- ningspunkt finns, 4 kap. 9 § ellagen. 3.5Bygga nya ledningar och stationer Processen att bygga nya elnätsledningar och stationer består av många olika moment varav en del är lagreglerade, andra inte. Hur processen tar beror på en mängd faktorer: Storlek och omfattning på projektet, vilken typ av nätkoncession som krävs, kontakter och avtal med markägare, alternativa lösningar, vilken miljöpåverkan projektet innebär etcetera. Det kan ta , , från det att behovet av en transmissions- eller regionledning konstateras tills den nya ledningen kan tas i drift. Prövningen av ansökan om nätkoncession tar cirka två till i mitten av , för trans- missionsnätet längre. I kommande avsnitt beskrivs regel- verket och de krav det ställer. Processen beskrivs översiktligt utifrån mycket stora projekt med många olika aktörer berörda. De närmare förutsättningarna för att meddela tillstånd för kraftled- ningar framgår av ellagen, elförordningen (2013:208) och (MB). Den som har nätkoncession för område har i princip ensamrätt att inom det området bygga och använda ledningar upp till och med den högsta tillåtna spänningen för området. För ledningar över den högsta tillåtna spänningsnivån krävs nätkoncession för linje. En nät- koncession för område får inte sammanfalla med en annan nätkon- cession för område, 2 kap. 9 § ellagen. Det krävs också särskilda skäl för att någon annan ska få nätkoncession för linje för en ledning med en spänning som understiger den för området högsta tillåtna, 2 kap. 7 §. En nätkoncession ska enligt huvudregeln gälla tills vidare, men en nätkoncession för linje får begränsas till att gälla för om nätföretaget begär det eller om det annars finns särskilda skäl. De närmare förutsättningarna för att meddela tillstånd framgår av 6–10 §§ ellagen. Av dessa bestämmelser kan fyra syften med koncessionsreglerna utläsas. 1.Anläggningen ska vara lämplig ur allmän synpunkt, 2 kap. 6–7 §§. 2.Nätkoncessionen får inte strida mot detaljplan eller områdesbestäm- melser och ska ta vederbörlig hänsyn till miljön, 2 kap. 8–8 a §§. 3.Området som omfattas av en nätkoncession för området ska ut- göra en lämplig enhet, 2 kap. 9 §. 4.Nätkoncessionshavaren ska vara lämplig, 2 kap. 10 §. En nätkoncession ska förenas med de villkor som behövs för att skydda allmänna intressen och enskild rätt. Tillståndet ska också förenas med de villkor för anläggningens utförande och nyttjande som behövs av säkerhetsskäl eller som behövs för att i övrigt skydda män- niskors hälsa och miljön mot skador eller olägenheter, 2 kap. 11 §. Ellagen innehåller en bestämmelse om att anläggningen ska vara lämp- lig ur allmän synpunkt. Detta tillämpas i praktiken som att det måste finnas ett uttryckligt behov av ledningen. Det saknas däremot närmare bestämmelser i lag eller förordning om hur denna prövning ska gå till och vilka aspekter som ska vägas in i bedömningen, till exempel sam- hällsekonomiska effekter. En nätkoncession för linje får inte strida mot en detaljplan eller om- rådesbestämmelse. Mindre avvikelser får dock ske om det inte mot- verkar syftet med planen eller bestämmelserna, 2 kap. 8 § ellagen. Att nätkoncessionen i övrigt tar vederbörlig hänsyn till miljön säker- ställs genom att en ansökan om nätkoncession för linje ska innehålla en miljökonsekvensbeskrivning (MKB). Innan en MKB och tillstånds- ansökan upprättas ska nätföretaget samråda med de som berörs av den planerade ledningen. Vid prövningen ska sedan all- männa hänsynsregler (2 kap.), allmänna och särskilda hushållnings- bestämmelser (3–4 kap.) samt miljökvalitetsnormer (5 kap. 3–5 och 15 §§) tillämpas. Nätföretaget ska, i den utsträckning det inte kan anses orimligt, skaffa sig den kunskap och vidta de försiktighets- åtgärder som behövs för att skydda människors hälsa och miljön mot skada och olägenhet. Nätföretaget ska också använda bästa möjliga teknik och välja den plats som är lämplig med hänsyn till att ända- målet med nätverksamheten ska kunna uppnås med minsta intrång och olägenhet för människors hälsa och miljön. avgör i ett särskilt beslut om det kan antas medföra en betydande miljöpåverkan att bygga och använda ledningen. Något beslut behövs inte om det direkt av förordning följer att betydande miljöpåverkan ska antas eller om sökanden själv bedömer att så är fallet. Om en betydande miljöpåverkan kan antas ska en specifik miljö- bedömning göras, information lämnas och samordning ske enligt 6 kap. 28–46 §§ MB. Om en betydande miljöpåverkan inte kan antas ska en liten miljökonsekvensbeskrivning tas fram. För en nätkoncession för område krävs att området utgör en lämplig enhet. Nätkoncession får inte meddelas för ett område som helt eller del- vis sammanfaller med ett annat koncessionsområde, 2 kap. 9 § ellagen. Nätkoncession får beviljas endast den som från allmän synpunkt är lämplig att utöva nätverksamhet.