sou · H7B33d2 · 2019-01-30 00:00:00 — Detta är också förknippat med en tanke om att den som bär det ekono- miska ansvaret för ett samhällsproblem också bör sitta på verktygen för att åtgärda problemet. Vidare lyfter kommunerna att de har star- kare lokalkännedom och lokala nätverk, bättre förutsättningar att anpassa insatserna efter lokala förutsättningar samt en bredare verk- tygslåda för olika aspekter av individförflyttning då man har ansvar för flera politikområden som skola och utbildning samt sociala in- satser. En del kommuner lyfter även värdet i att en aktör har ett hel- hetsansvar för individens förflyttning där kedjan av insatser för arbets- marknadsetablering utförs av samma aktör i samverkan med . Det finns delvis olika bilder av hur breddningen av det kommu- nala uppdraget i arbetsmarknadspolitiken skulle se ut, där vissa kom- muner menar att kommunerna bör få ett tydligare uppdrag att arbeta med de individer som inte omfattas av Arbetsförmedlingens insatser och statlig finansiering för detta utökade ansvar i arbets- marknadspolitiken. Andra kommuner menar att kommunerna bör ta ansvar för hela kedjan och därmed överta utföraransvaret helt i arbetsmarknadspolitiken. Arbetsförmedlingens roll bör då begrän- sas till analys av arbetsmarknadspolitik samt eventuellt individutred- ningar/-kartläggningar och myndighetsutövning i form av prövning av rätten till bidrag. Detta alternativa förslag skulle innebära en avgränsning av det statliga åtagandet, med effekten att kommunerna får ansvar för att tillhandahålla praktiskt stöd till personer som uppbär försörjnings- stöd. För kommunerna skulle ett sådant förslag innebära att de får fortsätta att finansiera sina insatser själva alternativt att en ny uppgift läggs på kommunerna, vilken i sådana fall skulle omfattas av finansi- eringsprincipen.49 Det som talar emot detta förslag är att det kan innebära att indi- vider får olika stöd i olika kommuner beroende på kommunernas resurser och ambitionen att tillhandahålla insatser. Mellan kommu- nerna kan åtgärderna skilja sig åt i utformning och innehåll. Resul- tatet kan bli stora lokala variationer gällande exempelvis vem som 49Staten får inte ålägga kommuner och landsting nya uppgifter utan att tillhandahålla finansi- ering som motsvarar dessa uppgifter. Detta följer av den så kallade kommunala finansierings- principen. Tydligare ansvarsfördelning mellan stat och kommun ska få tillgång till kommunernas arbetsmarknadsinsatser. Vidare kan bli svårare att följa upp effekterna av arbetsmarknadspolitiken och svårare att sammanställa arbetsmarknadsstatistik. Det saknas tydlig kunskap om de kommunala insatsernas effekter någon betydande effekt på deltagarnas arbetsmarknadsutfall och behov av offentlig försörjning (2011, m.fl. 2016, 2011 och IFAU 2011). En annan faktor som gör det svårt att studera effekter är att det sällan handlar om en tydlig avgränsad insats utan oftare om en mängd olika åtgärder som dessutom sker i olika kombinationer och parall- ellt med varandra. Detta faktum leder till svårigheter att urskilja vilken del av interventionen inom ett åtgärdspaket som leder fram till ett visst resultat (2014). 10.4.2Asymmetrisk ansvarsfördelning och kommunen som utförare Kommuner skulle kunna ta ett större ansvar i arbetsmarknadspoli- tiken på flera sätt. Ett sätt är att i författning överföra ansvaret för vissa uppgifter till kommunerna, som behandlats i föregående av- snitt. En variant är att överföra ansvaret till vissa kommuner. Det skulle skapa en asymmetrisk ansvarsfördelning; att ansvarsfördel- ningen ser ut på olika sätt i olika delar av landet. Ett annat sätt är att ge Arbetsförmedlingen och kommunerna möjlighet att avtala om vem som ska ta ansvar för viss uppgift. Det skulle också med all san- nolikhet innebära en asymmetrisk ansvarsfördelning. Mot bakgrund av de skäl som anförs i föregående avsnitt bedömer utredningen inte att en överföring av ansvar skulle öka arbetsmarknadspolitikens effektivitet. Kommunerna skulle även kunna ta rollen som extern utförare av arbetsmarknadstjänster. Arbetsförmedlingen skulle då fortsatt ha an- svar för uppgiften medan kommunerna skulle agera på uppdrag av myndigheten. Att möjliggöra för kommunerna att utföra uppgifter på uppdrag av Arbetsförmedlingen, mot ersättning, har framförts som önskvärt från flera håll. Tillsammans med ett utökat användan- de av samarbetsavtal är detta ett alternativ som utredningen har över- vägt. Tydligare ansvarsfördelning mellan stat och kommun Samarbetsavtal definieras som upphandling mellan upphandlande myndigheter (till exempel statliga och kommunala myndigheter) som uppfyller ett antal kriterier i lagen om offentlig upphandling:50 1.upphandlingen syftar till att upprätta eller reglera formerna för ett samarbete mellan myndigheterna som ska säkerställa att de offentliga tjänster som myndigheterna ska utföra tillhandahålls för att uppnå myndigheternas gemensamma mål, 2.samarbetet styrs endast av överväganden som hänger samman med allmänintresset, och 3.myndigheterna på den öppna marknaden utövar mindre än 20 pro- cent av den verksamhet som berörs av samarbetet. Ett samarbetsavtal är undantaget upphandlingsregelverkets tillämp- ningsområde. Samarbetsavtal kallas ibland för Hamburgsamarbeten efter det rättsfall från där undantaget har sitt ur- sprung.51 Det finns flera andra rättsfall där parterna har hävdat att det rör sig om ett samarbetsavtal men där domstolen konstaterat att avtalet avser ett köp av en tjänst. Därmed har det inte varit undantaget upp- handlingsreglerna. kan det vara lättare att bedöma om det handlar om ett regelrätt köp i stället för samarbete genom att kon- trollera om kriterierna för offentligt kontrakt uppfylls.52 Det är inte möjligt att kringgå reglerna om samarbetsavtal och offentligt kon- trakt genom att benämna avtalet som ett samarbetsavtal eller genom att hålla nere den eventuella ersättningen. En bedömning måste vi- dare göras i det enskilda fallet. Än så länge saknas vägledande dom- stolspraxis i någon större utsträckning. Ytterst är det som avgör en sådan fråga. 503 kap. 17 § lagen (2016:1145) om offentlig upphandling. 51C-480/06 . 52Om det (1) är ett skriftligt avtal, (2) med ekonomiska villkor, (3) som ingås mellan (a) en eller flera upphandlande myndigheter och (b) en eller flera leverantörer och (4) avser leverans av varor, tillhandahållande av tjänster eller utförande av byggentreprenad (1 kap. 15 § lagen (2016:1145) om offentlig upphandling). Enligt rättspraxis måste det även uppstå rättsligt bindande skyldigheter av ömsesidigt bindande karaktär för att det ska vara fråga om ett offentligt kontrakt (C-51/15 Remondis p. Tydligare ansvarsfördelning mellan stat och kommun Utredningen bedömer att samverkansmöjligheter redan nyttjas av Arbetsförmedlingen och kommunerna. vill ge kommuner i uppdrag att utföra arbetsmarknadsstöd, som Arbetsförmedlingen har ett direkt ekonomiskt intresse av att de ut- förs, så är det sannolikt inte möjligt att använda sig av samarbetsav- tal. Om något annat undantag (än samarbetsavtal) inte är tillämpligt så ska en konkurrensutsättning ske. Det skulle kunna vara annorlunda om det förelegat en asymme- trisk ansvarsfördelning och att Arbetsförmedlingen ansvarade för en uppgift i en kommun, medan en (annan) kommun ansvarade för sam- ma typ av uppgift i sin egen kommun. En samverkan i utförandet av uppgiften kanske då hade kunnat omfattas av ett samarbetsavtal en- ligt upphandlingslagstiftningen. Kommunen som utförare på uppdrag av Arbetsförmedlingen Om en kommun ska kunna vara utförare, och få ersättning för sina tjänster, krävs att kommunen har befogenhet att handha uppgiften. Det ställs alltså samma krav på befogenhet oavsett om kommunen utför uppgiften på uppdrag av någon annan eller om kommunen företar åtgärden på eget initiativ. Det ter sig självklart att enbart kan ersätta utförande som omfattas av myndig- hetens uppgifter. Det innebär därför att kommunerna måste till- handahålla tjänster på det statliga området. Befogenheten för kommunerna kan antingen framgå av den all- männa kommunala kompetensen enligt kommunallagen, av befogen- hetslagen eller andra specialförfattningar. Huruvida en uppgift om- fattas av den allmänna kompetensen får bedömas i det enskilda fallet. På arbetsmarknadsområdet skulle lagen om arbetslöshetsnämnd kunna ge sådan befogenhet. Som redovisats i avsnitt 10.2.2 råder det oklarheter om lagens betydelse i detta avseende. Regeringen har dock i förarbetena till befogenhetslagen (Ds 2008:66) bedömt att den ”allmänna begränsade kompetens” som följer av lagen om arbets- löshetsnämnd inte ger kommunerna befogenhet att inom ramen för arbetsmarknadspolitiska åtgärder kunna anordna aktiviteter för arbets- lösa. Utredningen gör ingen annan bedömning. Tydligare ansvarsfördelning mellan stat och kommun Då återstår 6 kap. 2 § befogenhetslagen och 4 kap. 4 § SoL (anvis- ningsbestämmelsen). Enligt befogenhetslagen krävs en överenskom- melse med Arbetsförmedlingen för att kommunen ska få tillhanda- hålla arbetsmarknadsinsatser. En överenskommelse skulle teoretiskt kunna vara ett avtal om utförande av en tjänst mot ersättning. I för- arbetena till bestämmelsen (prop. 2007/08:1) anges dock att bestäm- melsen endast gäller åtgärder som inte kan anordnas genom ett upp- handlingsförfarande och där det inte kan uppstå en konkurrens- snedvridning. Detta framgår inte av bestämmelsens lydelse, och inte heller i någon av de nu gällande förordningarna där det anges i vilka avseenden Arbetsförmedlingen får ingå sådana överenskommelser. En av förordningarna ger Arbetsförmedlingen möjlighet att ge kom- munerna ekonomiskt stöd för anordning av studie- och yrkesväg- ledning och jobbaktiviteter med coachning inom ramen för ung- domsgarantin. Möjligheterna att använda sig av befogenheten som utgår från befogenhetslagen får dock tolkas av domstol. I anvisningsbestämmelsen i SoL (4 kap. 4 §) anges att socialnämn- den har möjlighet att efter överenskommelse med Arbetsförmed- lingen anvisa den som uppbär försörjningsstöd till praktik eller kom- petenshöjande åtgärder. Om denna bestämmelse kan ge befogenhet att utföra uppgifter på uppdrag av Arbetsförmedlingen får avgöras av domstol. Att utvidga kommunernas möjligheter att utföra uppgifter på upp- drag av Arbetsförmedlingen bör övervägas noga. Den typ av tjänster som är aktuella tillhandahålls i hög utsträckning av den allmänna marknaden. Att kommuner konkurrerar med näringslivet bör endast ske i undantagsfall. Ett rättsfall som avser en kommun i egenskap av anbudsgivare är RÅ 2013 ref 98. Ett landsting upphandlande ambulansverksamhet. i beslutade att lämna anbud på den del som omfattade upptagningsområdet , , och . Regeringsrätten konstaterar att räddningstjänstlagen inte gäller sådan hälso- och sjukvård som avses i hälso- och sjuk- vårdslagen, bland annat sjuktransporter. ansvarar för sådan verksamhet. Räddningstjänstlagen ger därmed inte kommu- nen rätt att utföra sådan verksamhet. Frågan är då om uppgiften kan omfattas av den allmänna befogenheten i kommunallagen: Att bibehålla eller tillskapa en sådan organisation för att kunna deltaga i en upphandling av en tjänst för vilken svarar utgör enligt Tydligare ansvarsfördelning mellan stat och kommun Regeringsrättens mening inte en sådan angelägenhet av allmänt intresse som kommunen har rätt att engagera sig i. Redan av denna anledning skall överklagandet avslås. I sammanhanget kan också läggas till att det enligt 3 kap. 27 och 28 §§ konkurrenslagen (2008:579) är förbjudet för stat, kommun och landsting att bedriva en så kallad konkurrensbegränsande offent- lig säljverksamhet. Det finns en risk för att konkurrensen på en marknad snedvrids om en offentlig aktör konkurrerar med privata aktörer. Om kommunen har lagstöd för att bedriva en viss verksam- het så kan verksamheten dock inte förbjudas. Däremot kan förfar- andeförbud fortfarande komma ifråga, som dock är en mindre ingrip- ande sanktion. För övrigt bedömer utredningen att det inte finns någon upp- handlingsrättslig begränsning för kommunen att ikläda sig rollen som leverantör.53 Eftersom utredningen inte funnit att det vore effektivt med en asymmetrisk ansvarsfördelning eller en utvidgad – klarlagd – möjlig- het för kommunerna att utföra tjänster på uppdrag av Arbetsför- medlingen, har en annan lösning valts. De risker som är förknippade med ett sådant förslag har bedömts som stora. Om utredningen, tvärtom, hade kunnat konstatera att arbetsmarknadsstöd tillhanda- hålls mer effektivt i regi i något avseende hade snarare en överföring av ansvar varit aktuellt. Kommunernas nuvarande befog- enheter att leverera tjänster på uppdrag av Arbetsförmedlingen får avgöras av rättstillämpningen. Det kan dock tilläggas att utredningen bedömer att en stor del av de uppgifter som kommunerna betecknar som arbetsmarknadsåt- gärder enligt SKL:s arbetsmarknadsstatistik (SKL 2018) i själva ver- ket avser kommunernas roll som arbetsgivare. Kommuner som vill ta ett större ansvar på arbetsmarknadspolitikens område kan därmed vara mer aktiv i detta avseende. 53EU-domstolen har förtydligat innebörden av begreppet leverantör i målet C-107/98 Teckal. Där anges det att det inte har någon betydelse om leverantören själv är en upphandlande myn- dighet. I skäl 14 i LOU-direktivet anges vidare att alla juridiska personer oavsett om de är privata eller offentliga bör omfattas av begreppet leverantörer. Av skäl 31 följer att enbart det faktum att både köpare och utförare är myndigheter utesluter inte att upphandlingsreglerna är tillämpliga. Tydligare ansvarsfördelning mellan stat och kommun 10.4.3Ändring i 4 kap. 4 § SoL i stället för upphävande Som ett alternativ till att upphäva anvisningsbestämmelsen i SoL (4 kap. 4 §) har utredningen övervägt att föreslå en ändring av be- stämmelsen. Ändringen skulle bestå i att socialnämnden kan enbart anvisa till, och självständigt anordna, insatser som syftar till att undanröja arbetshinder av sociala skäl för försörjningsstödstagare. Möjligheten för socialnämnden att anvisa till praktik och kompe- tenshöjande insatser skulle därmed tas bort, av samma skäl som ut- redningen framhåller i den föreslagna lösningen (överlappning). Detta begrepp – arbetshinder av sociala skäl – förekommer redan inom socialpolitiken. Biståndshandläggaren på kommunen registre- rar skälet till att den enskilde är i behov av försörjningsstöd från kom- munen, så kallat försörjningshinder. Arbetshinder av sociala skäl ut- gör en typ av försörjningshinder, (enbart) arbetslöshet en annan. Även om kommuner bedömer försörjningshindren olika så borde det vara ett bättre alternativ att använda ett befintligt begrepp, än att introducera ett nytt begrepp som då skulle kräva större insatser att definiera, kommunicera och etablera. Det hade dock vart lämpligt att åtminstone i någon utsträckning även söka definiera begreppet ”arbetshinder av sociala skäl”. En så- dan uppgift skulle inte vara enkel mot bakgrund av den skiftande praxis som förekommer i olika kommuner, enligt utredningens be- dömning. Resultatet hade i vilket fall varit att bestämmelsen skulle ange att socialnämnden får anvisa till sociala insatser, vilket inte borde kräva någon särskild reglering. Det följer redan av socialnämn- dens ansvar enligt andra bestämmelser i . Att föreslå en sådan lösning bedömdes därför kunna skapa nya otydligheter. Utredning- en har även haft som generella principer för förslagen att de ska bidra till att tydliggöra läget samt att bestämmelser som inte är nödvändiga ska undvaras. Av dessa skäl går utredningen inte vidare med denna lösning. Befintliga oönskade strukturer cementeras och skillnaderna i stödet till enskilda riskerar att öka. De kommunala arbetsmarknadsåtgärd- erna sysselsatte 2017 över fem tusen årsarbetskrafter enligt SKL:s statistik (SKL 2018). Det är en ökning . Tydligare ansvarsfördelning mellan stat och kommun 2015 hade av kommunerna någon arbetsmarknadsåtgärd, att jämföra med 2002.54 Utifrån kategoriseringen av sådana åtgärder är det dock rimligt att tro att största delen ligger inom den kategori som avser kom- munens egna initiativ. Utredningen har dessutom – som ett av skälen mot de parallella systemen – anfört att det är sannolikt att det utförs dubbelarbete. Utredningen bedömer även att det rör sig om en mindre omfattning än den som redovisas i SKL:s statistik (se avsnitt 10.1.3). Detta beror på att utredningens definition av arbets- marknadspolitiska åtgärder inte verkar överensstämma med vad som enligt statistiken utgör arbetsmarknadspolitiska åtgärder. Det finns risk för att Arbetsförmedlingen omfördelar sitt stöd när kommunerna tar hand om uppgifter som Arbetsförmedlingen svarar för.55 Dessa omständigheter tillsammans innebär att det finns en risk för att uppdelningen mellan vem som får arbetsmarknads- politiskt stöd av staten respektive av kommunen avgörs av vilken ersättning individen uppbär. En ökning av kommunala arbetsmark- nadsinsatser leder enligt bland annat (2011) och Ulmestig (2007) till en alltmer tudelad välfärdsstat. råder missnöje om finansieringen av de arbetsmark- nadsinsatser som kommunerna tillhandahåller. Det kan vara ett av skälen till att regeringen beslutar om olika initiativ genom vilka kommunerna får finansiering för sina insatser på det arbetsmark- nadspolitiska området56. Sådana initiativ riskerar dock att förstärka de parallella systemen ytterligare. I utredningens direktiv anges att arbetsmarknadspolitiken är nationell och statligt finansierad samt att regelverket ska tillämpas enhetligt i hela landet. Den befintliga ordningen innebär att en enhetlig tillämpning blir svår att uppnå. Utredningen har heller inte kunnat konstatera att kommunernas arbetsmarknadspolitiska insatser ger bättre resultat än motsvarande 54Andelen 2002 baseras dock på en enkät som inte besvarades av samtliga kommuner medan en genomgång av samtliga kommuner ligger till grund andel. IFAU rapport 2017:7, Vikman, , s. 29. 55I utredningens delbetänkande, SOU 2017:82, Vägledning för framtidens arbetsmarknad, redogörs för utredningens enkät till kommuner på s. 210. Flera kommuner uttryckte i sina enkätsvar att de upplever att Arbetsförmedlingen lämnar ansvaret för att tillhandahålla insatser för personer med ekonomiskt bistånd till kommunerna. och (2004) kon- staterade att en fjärdedel av arbetslösa försörjningsstödstagare erhöll insatser av Arbetsför- medlingen, jämfört med en tredjedel av de övriga inskrivna hos Arbetsförmedlingen. 56Se till exempel 14 a § förordningen om jobbgarantin (2007:813) får Arbetsförmedlingen be- sluta om och betala ut ekonomiskt stöd till bland annat kommuner som anordnar studie- och yrkesvägledning eller jobbsökaraktiviteter med coachning. Tydligare ansvarsfördelning mellan stat och kommun insatser som utförs inom ramen för Arbetsförmedlingens verksam- het. Det saknas tydligt forskningsstöd för att kommunala arbets- marknadsinsatser har någon betydande effekt på deltagarnas arbets- marknadsutfall och behov av offentlig försörjning. Av detta skäl kan nuvarande ordning innebära att färre personer kommer i arbete eller utbildning. Ytterligare en konsekvens är att det blir fortsatt svårt att samla statistik och bygga evidens avseende vilka insatser som visar sig mest effektiva för vilken målgrupp. Kommunerna (genom socialnämnder- na) har förvisso en skyldighet att lämna uppgifter om de kommunala arbetsmarknadsinsatserna för mottagare av eko- nomiskt bistånd. Det är som ansvarar för denna sta- tistik. På grund av bristande kvalitet i lämnade svar så har dock någon statistik ännu inte kunnat publiceras. En ordning som innebär att fördelning av ansvar mellan och kommunerna får avgöras i lokala förhandlingar är tidskrävande. Det får sannolikt till följd att ansvars- fördelningen ser olika ut i olika kommuner. Att kommunerna utför omfattande arbetsmarknadspolitiska in- satser kan även utgöra ett demokratiproblem. Medborgarna får svå- rare att veta vem som har ansvar för arbetsmarknadspolitiken och det kan förekomma brister i insynen. Eftersom arbetsmarknadspo- litiken är statlig så ges medborgarna inflytande genom de riksvalda politikerna. Om arbetsmarknadspolitiska beslut också fattas på lokal nivå så minskar detta inflytande.57 57Se t.ex. IFAU, , rapport 2008:13, s. 28 ff. Tydligare ansvarsfördelning mellan stat och kommun m.fl. (2016), Etableringsreformens effekter på de ny- anländas integration. , (2016), Kommunalrättens grunder, 2016, uppl. Ds 2008:66, Kommunernas medverkan i arbetsmarknadspolitiska åt- gärder. Europeiska kommissionen, Frågor och svar om den nya socialfonden och globaliseringsfonden. 2021–2027 Faktablad. Europeiska socialfonden+ (ESF+) IP/18/3923. (2011), Arbetsmarknadspolitikens effekter på sysselsättning och arbetslöshet om de kommunala ungdomsprogrammen. IFAU Vikman & (2017), rapport 2017:7, Arbetar kom- munerna på samma sätt? Om variation inom arbets- marknadspolitiken. IFAU, , (2008), rapport 2008:13, Kommunerna och arbetsmarknadspolitiken. IFAU, , , rapport 2011:6, Från försörjningsstöd till arbete – Hur kan vägen underlättas? , and Per Skedinger (2006), "Decentralisation of Labour Market Policy: The Case of Swedish Local Employ- ment Service Committees". , , Den kommunala kompetensen och arbetsmark- nadsfrågorna. I: , . 1944:280 med förslag till lag om arbetslöshetsnämnd. 1979/80:1 om . 1996/97:124, Ändring i socialtjänstlagen. 2008/09:193, Vissa psykiatrifrågor m.m. 2008/09:231, Konfliktlösning vid offentlig säljverksamhet på marknaden m.m. 2012/13:94, Jobbstimulans inom det ekonomiska biståndet. 2015/16:136, Arbetslöshet och ekonomiskt bistånd. 2015/16:195, Nytt regelverk om upphandling. Tydligare ansvarsfördelning mellan stat och kommun 2016/17:106, Samverkan vid utskrivning från sluten hälso- och sjukvård. 2016/17:175, Ett nytt regelverk för nyanlända invandrares etablering i arbets- och samhällslivet. och (2004), Nedersta trappsteget – en studie om aktivering. kommuner och Landsting & (2017), Skrivelse till . (1999), Ändringar i Socialtjänstlagen – konsekvenser ; följer upp och utvärderar, 1999:3. & länsstyrelserna (2005), Hur tillämpas bestämmelsen i 4 kap. 4 § socialtjänstlagen? Krav på praktik eller annan kompetens- höjande verksamhet för ungdomar med försörjningsstöd. (2013), Ekonomiskt bistånd – tjänsten. SOU 1996:129 Den kommunala självstyrelsen och grundlagen SOU 2006:100, Ambition och ansvar. Nationell strategi för utveck- ling av samhällets insatser till personer med psykiska sjukdomar och funktionshinder. SOU 2015:44, Arbetslöshet och ekonomiskt bistånd. SOU 2017:82 Vägledning för framtidens arbetsmarknad Statskontoret 2016:24 Statens styrning av kommunerna Kommuner och Landsting (2017), arbetsmark- nadsstatistik 2016. Kommuner och Landsting (2018), arbetsmark- nadsstatistik 2017. , (2014), Den kommunala arbetsmarknadspolitiken och arbetslösa ungdomar” i (red.) Den långa vägen till arbetsmarknaden – Om unga utanför. Tydligare ansvarsfördelning mellan stat och kommun Arbetsförmedlingen har 210 arbetsförmedlingskontor runt om i landet fördelade på tre regioner och 10 marknadsområden. Därutöver finns verksamhetsområdet (kundservice och digitala tjänster), vars personal finns i flera regioner och på huvud- kontoret. Myndigheten har cirka 14 000 anställda. I figur 10.3 och figur 10.4 redovisas spridningen av Arbetsför- medlingens kontor med indelning av kontor som endast har öppet för bokade besök, de som har öppet samt de kontor som har öppet alla vardagar . Förutom dessa kontor har Arbetsförmedlingen sju nationella kund- tjänster som har uppdraget att ge arbetsgivare och arbetssökande service genom personliga möten digitalt och via webben (e-tjänster), med öppettider under vardagarna. Tydligare ansvarsfördelning mellan stat och kommun Figur 10.3 Arbetsförmedlingens kontor och öppettider (södra och ) Tydligare ansvarsfördelning mellan stat och kommun Figur 10.4 Arbetsförmedlingens kontor och öppettider (mellersta och norra ) Arbetsförmedlingen och SKL. 11Förslag om ett effektivt utförande av arbetsmarknadstjänster