sou · H7B316 · 2019-04-01 00:00:00 — 3.analysera vad som bör krävas vid ett eventuellt byte av tillstånds- havare och förutsättningar för ägarprövning vid förändringar i ägandet av reaktorbolag, 4.se över definitionen av kärnavfall och radioaktivt avfall och hur en mer ändamålsenlig gränsdragning mellan svenskt och ut- ländskt avfall kan utformas, och 5.föreslå reglering av sistahandsansvaret efter förslutning av ett slutförvar. beslutade regeringen om förlängd utredningstid genom tilläggsdirektiv (Dir. 2018:78). Kommittédirektiven bifogas som bilagor till betänkandet (se bilaga 1 och 2). Utredningens uppdrag och genomförande Utredningen inledde sitt arbete och antog namnet kärn- tekniklagutredningen. Regeringen beslutade att förordna en expertkommitté till utredningen med experter från Miljö- och , , Strålsäkerhets- myndigheten, , , Statens kärnbränslehantering AB (SKB), , , Miljö- organisationernas kärnavfallsgranskning (MKG). Utredaren har kallat expertkommittén till 9 protokollförda möten. Förutom litteraturstudier såsom tidigare betänkanden, proposi- tioner, andra länders lagstiftning, internationella rekommendationer m.m.har utredningen även inhämtat information genom att sam- manträffa med företrädare för bl.a. , Riksgäldskon- toret, , , , European Spallation Source , , , , AB SVAFO, Svensk kärnbränslehantering AB (SKB), Uniper , , Kärnkraftkommunernas Samarbetsorgan (KSO), Energiföretagen kommuner, Lokala säker- hetsnämnden vid , Styrelsen för ackredi- tering och teknisk kontroll (SWEDAC), Miljöorganisationernas kärnavfallsgranskning (MKG), Miljörörelsens kärnavfallssekretariat (Milkas), samt förre generaldirektören för som alla bidragit med värdefull information och konstruktiva synpunkter. Utredningen har även träffat representanter för den juridiska avdelningen vid () samt representanter för Arbets- och i samt finländska Strålsäkerhetscentralen (STUK). 3 En historisk tillbakablick Nedan följer en sammanfattning av kärnteknikens, kärnkraftens och kärntekniklagstiftningens historia i . Beskrivningen har foku- serat på de händelser och förhållanden som har haft betydelse för lag- stiftningens utveckling på området. 3.1Kärnteknikens första tid i Efter , och upptäckt av atomklyvningen 1938 skedde en snabb teknisk utveckling av såväl den civila som den militära användningen av den nya kunskapen inom kärnfysiken. En kapplöpning om utvecklingen av kärnvapen under ledde till fällning av atombomber över och den 6 respektive . I tillsatte regeringen efter den s.k. ledd av landshövding , för att främja forskning och utveckling inom kärnteknologin. På förslag från kom- mittén bildades bl.a. 1947 AB Atomenergi (numera ) med syftet att praktiskt genomföra forskning och utveckling på kärnteknikens område. arbetade och presenterade sitt betänkande1 som också ledde till den första lagstiftningen på om- rådet, lagen (1956:306) om rätt att utvinna atomenergi m.m. (atom- energilagen). Fram till dess fanns endast bestämmelser om statlig kontroll över utvinning och användning av uran som 1945 förts in i lagen (1886:46) angående stenkolsfyndigheter m.m. Denna lag ut- vidgades 1953 till att även gälla beryllium och torium. I och med lag krävdes tillstånd för uppförande, innehav och drift av atomenergianläggningar. 1SOU 1956:11 Atomenergien. Vidare tillsattes delegationen för atomenergifrågor med från början fem delegater, som bl.a. var rådgivande organ för säkerhets- frågor. Denna delegation ombildades till Statens kärnkraft- inspektion. Parallellt med atomkommitténs arbete pågick även arbetet i strål- skyddskommittén med att utarbeta en ny strålskyddslag. Kommit- tén lämnade sitt betänkande2 som ledde till en ny strålskyddslag (1958:110), vilken ersatte lagen (1941:334) om tillsyn å radiologiskt arbete m.m. Under förarbetet till strålskyddslagen framkom också tanken på att myndigheterna borde utrustas med särskilda befogenheter för att omhänderta radioaktiva ämnen samt möta allvarligare olyckstillbud, sabotage eller annat katastrofhot vid drift av kärnkraftsanläggning. Denna tanke föranleddes bl. a. av olyckshändelser som inträffade vid kärnreaktorer vid i och vid Windscale i . Förslaget gav upphov till lagen (1960:331) om skyddsåtgärder vid olyckor i atomanläggningar m. m. Dessa frågor ingick i räddningstjänstlagen vilken ersattes av lagen (2003:778) om skydd mot olyckor. 3.2De första kärnreaktorerna och den svenska linjen Beslut om att uppföra en forskningsreaktor fattades 1949 och den placerades vid nära Kungliga Tekniska Hög- skolan i . Denna reaktor benämndes R1, och togs i drift 1954 av AB Atomenergi. En andra forskningsreaktor uppfördes i Studsvik (R2) där även omfattande forskningsverksamhet bedrevs. Vidare uppfördes anläggningar för uranutvinning vid i och i i . I ett gemensamt projekt mellan AB Atomenergi, ASEA och elverk (energi) uppfördes ett kärnkrafts- aggregat i (R3) utanför samt ett i (R4) utanför . Båda reaktorerna var svenskkonstruerade tryck- vattenreaktorer med tungvatten som moderator och med naturligt uran som bränsle. 2SOU 1956:38 Strålskydd: förslag till strålskyddslagstiftning samt omorganisation av Radio- fysiska institutionen. Dessa anläggningar ingick i det som betecknas som den ”svenska linjen” vilken var ett kombinerat civilt och militärt kärntekniskt pro- gram. Genom att använda tungvattenreaktorer kunde vara självförsörjande på kärnbränsle, dels genom att det finns rikliga till- gångar på uran i landet och dels genom att inte behöva anrika uranet som kräver speciella anrikningsanläggningar. är tung- vattenreaktorer lämpliga för att producera plutonium för kärnvapen. Uppförandet av påbörjades och det var sedan i drift och producerade framför allt fjärrvärme till söder om . Den avsevärt större reaktorn i färdigställdes men laddades aldrig med kärnbränsle och kom därmed aldrig i drift som kärnkraftverk då allvarliga säker- hetsproblem med konstruktionen hade identifierats. Anläggningen byggdes om för oljeeldning och producerade elenergi och användes framför allt vid toppbelastningar. Det definitiva slutet för den svenska linjen blev anslut- ning till fördraget om ickespridning av kärnvapen (Non-Prolifera- tion Treaty, NPT) 1968, där parterna till konventionen åtog sig att inte utveckla kärnvapen med undantag för de fem officiella kärn- vapenstaterna , , , och . De fem kärnvapenstaterna åtog sig att inte sprida kärnvapen vidare. I och med slutet på den svenska linjen fick den industriella utveck- lingen på kärnteknikområdet en helt ny inriktning. ASEA kom att utveckla ett eget koncept till kärnkraftsreaktorer baserat på ameri- kansk kokvattenteknik och med lättvatten som moderator. Detta gjordes möjligt genom bl.a. president initiativ ”Atoms for Peace” 1953 och den första i FN:s regi om atomenergins fredliga användning . Där frisläpptes mängder av tidigare hemligstämplad information från främst och . Det blev signalen till en explosions- artad utveckling av kärntekniken i många länder. De första beställningarna av lättvattenreaktorer i kom 1965 för att uppföras på Simpevarpshalvön utanför och 1968 av för att uppföras vid utanför . ingick staten ett samarbetsavtal med ASEA vilket ledde till ett gemensamägt bolag som kom att dominera kärnkraftsutbyggnaden i med uppförandet av totalt nio reaktorer vid , , och Forsmarks kärnkraftverk samt två reaktorer vid Olkiluotos kärnkraftverk i . Vid uppfördes förutom en ASEA- ATOM-reaktor även tre tryckvattenreaktorer levererade av ameri- kanska . Den första reaktorn som uppfördes i togs i drift 1972 och de ytterligare elva reaktorerna som uppfördes i landet togs sedan successivt i drift , då de två senaste reaktorerna 3 och färdigställdes och togs i drift. fanns en stor enighet i om utbyggnaden av svensk kärnkraft. förändras dock synen på kärnenergins användning allt mer. Allt större grupper motsatte sig utbyggnaden av kärnkraften i . Miljörörelsen som tidigare sett kärnkraften som ett sätt att rädda älvar från utbygg- nad kom att se kärnkraften som ett hot mot miljön. Även de politiska partierna påverkades och involverades, där framför allt och kommunisterna (numera ) utveck- lade det starkaste motståndet. Detta ledde bl.a. till den s.k. villkorslagen eller lagen (1977:140) om särskilt tillstånd att tillföra kärnreaktor kärnbränsle m.m. och som krävde att en ”helt säker metod” för att omhänderta avfallet skulle redovisas för att en ny reaktor skulle få tillstånd att laddas med kärn- bränsle. Efter nästan av politisk turbulens inklusive en regeringskris samt efterdyningarna av kärnkraftsolyckan vid kärnkraftverket (TMI) utanför i 1979, hölls en folkomröstning om kärnkraftens framtid i . Folkomröstningen ledde till beslut om att kärnkraften skulle fasas ut och att antalet kärnkraftsreaktorer begränsades till de som redan tagits i drift eller där uppförandet påbörjats, dvs. totalt 12 reaktorer. Slutdatumet hade sin grund i att reaktorerna be- dömdes ha en ekonomisk livslängd och att de sista två reak- torerna som var under uppförande, och 3, planerades tas i drift 1985. Den nuvarande lagen (1984:3) om kärnteknisk verksamhet till- kom i av allt starkare ifrågasättande men där kärnkrafts- industrin genomfört stora investeringar. En av de viktigaste frågorna i kärnkraftsdebatten var avfallet från kärnkraften och hur detta skulle omhändertas. Den parlamentariska framlade i sitt betänkande3 att kraftproducen- terna skulle bära kostnaderna för kärnavfallet. En viktig aspekt var att tillräckliga resurser skulle finnas för att slutförvara avfallet. Utredningen förordade att kraftproducenterna internt skulle avsätta medel i bokföringen för dessa framtida kostnader men såg också andra möjligheter som att staten la en avgift på den elenergi som levereras. En ny utredning tillsattes 1978 som lämnade sitt betänkande4 endast efter folkomröstningen. Även denna utredning förordade intern fondering förvaltad av industrin. I och med att ett slutdatum för kärnkraften fastställdes efter folkomröstningen blev behovet av att finansieringsfrågan löstes än mer akut. Genom lagen (1981:669) om finansiering av framtida utgifter för använt kärnbränsle m.m. fastställs tre principer. Den första var för- orenarens ansvar för kostnaderna att omhänderta avfallet som kan uppstå långt efter att verksamheten upphört och att dessa ska tas från de intäkter som verksamheten ger upphov till. Den andra var att den som bedrivit verksamhet som givit upphov till avfall också ansvarar för att omhändertagandet faktiskt kommer till stånd. Den tredje principen var att staten har ett övergripande ansvar för avfallet. ”Det långsiktiga ansvaret för hanteringen och slutförvaringen bör ligga hos staten.” 3SOU 1976:30 Använt kärnbränsle och radioaktivt avfall. 4SOU 1980:14 Kärnkraftens avfall – organisation och finansiering. För att få grepp om hur mycket resurser som skulle behövas för att omhänderta avfallet behövde även frågan om hur detta skulle ske besvaras. lag infördes en skyldighet för tillståndshavarna att genomföra forsknings- och utvecklingsinsatser (numera kallat Fud- programmet – forskning, utveckling och demonstration) för att dels ta fram en metod för att omhänderta kärnavfallet och dels för att kunna göra kostnadsberäkningar. Villkorslagen hade lett till att kärnkraftsbolagen ingått avtal med och om upparbetning av det använda kärn- bränslet, vilket enligt lagen ansågs vara ett acceptabelt omhänder- tagande. Det resterande högaktiva avfallet avsågs glasas in och där- efter slutförvaras i . Upparbetning medför dock andra problem då det resulterar i en separation av plutonium vilket är känsligt från kärnvapenspridnings- synpunkt. Ett annat problem var att upparbetning även gav upphov till betydande utsläpp av radioaktiva ämnen. Dessutom var det inte längre lönsamt att upparbeta och återanvända uran och plutonium då det var billigare att utgå från jungfruligt uran. Den svenska strategin för använt kärnbränsle ändrades därför till att inriktas på direkt deponering. Denna förändring medförde att det behövdes ett mellanlager för det använda kärnbränslet i avvaktan på att ett slutförvar färdigställdes. Svensk kärnbränslehantering AB (SKB, då benämnt Svensk kärnbränsleförsörjning AB, SKBF), som är ett av kärnkraftsbolagen samägt bolag, uppförde detta mellanlager vid . Mellanlagret gavs namnet Clab (Centralt lager för använts bränsle) och togs i drift 1985. Efter kärnkraftsolyckan vid utanför 1979 tillsatte regeringen en reaktorsäkerhetsutredning5 för att bl.a. lämna förslag om säkerhetshöjande åtgärder vid de svenska kärn- kraftverken. Även om olyckan inte medförde några större utsläpp av radioaktiva ämnen till omgivningen ansågs det viktigt att dra lärdom av denna händelse. Utredningen ledde bl.a. till att regeringen beslutade om konsekvenslindrande system för att begränsa de radioaktiva utsläppen om en eventuell härdsmälta skulle inträffa vid 5SOU 1979:86 Säker kärnkraft? För de övriga reaktorerna togs motsvarande beslut . Detta innebar bl.a. att system för filtrerad tryckavlast- ning eller s.k. haverifilter installerades vid alla svenska reaktorer. inträffade en olycka vid kärnkraftverket Tjernobyl i dåvarande (nuvarande ) och ledde till omfat- tande utsläpp av radioaktiva ämnen som spreds långt från kärnkraft- verket och drabbade stora delar av , inklusive . Denna händelse pekade ännu tydligare på vikten av konsekvenslindrande system och en god beredskap för radiologiska nödsituationer. Insik- ten om detta internationellt medförde att en internationell konven- tion om tidig varning (se avsnitt 5.2.3) samt en konvention om bistånd vid en kärnteknisk olycka (se avsnitt 5.2.4) kunde antas . Det dröjde dock till efter järnridåns fall 1989 innan det på global nivå kunde upprättas ett samarbete kring säkerhetsfrågorna. kunde därmed ytterligare internationella konventioner antas såsom Kärnsäkerhetskonventionen (se avsnitt 5.2.1) 1994 och Kärnavfallskonventionen (se avsnitt 5.2.2) 1996. Slutförvar för låg- och medelaktivt avfall Ett slutförvar för låg- och medelaktivt avfall (SFR) uppfördes av SKB vid Forsmarks kärnkraftverk utanför och togs i drift 1988. Här förvaras förutom kärnavfall i form av driftavfall från kärntekniska verksamheter även radioaktivt avfall från svensk sjuk- vård, industri och forskning. SFR ligger under . Slutförvar av använt kärnbränsle Processen att förverkliga ett slutförvar för använt kärnbränsle har dock av naturliga skäl väckt ett större intresse hos allmänheten och miljöorganisationer såväl som internationellt. För att hitta en lämplig plats för ett slutförvar för använt kärn- bränsle inledde SKB förstudier på flera platser i landet. Bland de första kommuner som erbjöd sig att delta var och . Där mötte dock projektet starkt motstånd och efter folkomröst- ningar 1995 respektive lämnade SKB dessa kommuner. Andra kommuner tillkom i stället såsom , , , , och . Ett forskningslaboratorium, kallat Äspölaboratoriet, uppfördes 1995 utanför och är en fullskalig anläggning för studera hur ett slutförvar ska kunna utformas. I uppfördes även det s.k. kapsellaboratoriet 1998 där en kapsel ut- formas som ska utgöra den behållare som det använda kärnbränslet ska placeras i vid slutförvaringen. Fysiska platsundersökningar med bl.a. provborrningar inleddes och avslutades . informerade SKB om att man valt Forsmark i kommun som plats för slutförvaret. De formella ansökningarna lämnades in till SSM enligt kärntekniklagen och till mark- och miljödomstolen enligt . lämnade mark-och miljödomstolen över ärendet till regeringen för tillåtlighetsprövning enligt och SSM med eget yttrande till regering för tillstånd enligt kärntekniklagen. Andra slutförvar är de markdeponier med mycket lågaktivt kärn- avfall som finns på kärnkraftverkens egna områden (utom vid ) samt vid anläggningarna i Studsvik utanför . Förutom de nämnda slutförvaren planeras för ett slutförvar för långlivat avfall (SFL). Detta slutförvar avses ta hand om sådant hög- aktivt avfall som inte är använt kärnbränsle utan som uppkommer vid utbyte av utrustning eller i samband med nedmontering och rivning av kärnkraftsreaktorerna, såsom styrstavar och reaktorkomponenter m.m.För detta slutförvar finns ännu inga detaljerade planer, men det beräknas kunna tas i drift . Stängningen av de två kärnkraftsreaktorerna i respek- tive 2005 skedde efter en energiuppgörelse mellan Socialdemo- kraterna, och . Detta ledde till att lagen (1997:1320) om kärnkraftens avveckling antogs och som medgav att regeringen kunde besluta om stängning av kärnkraftsreaktorer. Sam- tidigt togs dock slutdatumet bort för de resterande reak- torerna. Utfasningspolitiken ledde dock till att kärnkraftsbolagen saknade incitament för att investera i reaktorerna. När slutdatumet försvann och bolagen därmed fick möjlighet att planera för längre drift av reaktorerna blev det nödvändigt att modernisera dem och leva upp till de nya säkerhetskrav som dåvarande utarbetat. Vidare utnyttjade bolagen möjligheterna att höja effekten på reaktorerna. Detta kunde antingen göras genom att höja verknings- graden på anläggningen, dvs. att en större andel av den termiska effekten kunde omvandlas till elektrisk effekt, eller genom en faktisk höjning av den termiska effekten. Detta kunde genomföras då det fanns tillgång till modernare beräkningsmetoder, teknisk utveckling såsom förbättrad prestanda på bl.a. kärnbränslet men också p.g.a. ny kunskap om att utnyttja de marginaler som hade tagits till vid kon- struktionen av anläggningarna. Stora investeringar genomfördes med både säkerhetshöjande och effekthöjande åtgärder. 3.9Förbudet mot nya reaktorer tas bort En internationell optimism inom kärnkraftsbranschen rådde , vilken även påverkade . Stora investeringar för effekthöjningar och säkerhetsförbättringar genomfördes på reak- torerna och hade nu passerat utan större incidenter. Som en konsekvens av bl.a. hade sovjetiskt kon- struerade reaktorer av tidiga generationer stängts. I togs förbudet om att uppföra nya reaktorer bort, vilket kunde genomföras efter en energiuppgörelse mellan Moderata sam- lingspartiet, , (numera Liberalerna) och 2010. Villkoret var att en ny rektor endast får ersätta en gammal reaktor som permanent tagits ur drift (Barse- bäcksverket undantaget). Överenskommelsen innebar därmed att ett generationsskifte av kärnkraftsreaktorer möjliggjordes med villkoret att det inte fick finnas fler än totalt 10 kärnkraftsreaktorer i drift i . inkom med en ansökan till om att få uppföra en till två nya reak- torer i . Optimismen blev dock kortvarig. inträffade en mycket kraftig jordbävning (9,1 Mw på richterskalan) utanför vilken sedan orsakade en som sköljde över kärn- kraftverket . Själva jordbävningen klarade kärn- kraftverket efter omständigheterna väl, men då byggnaderna för reservkraftsdieslarna inte var skyddade mot vatten kom de att drän- kas av . Därmed kunde nödkylningen av de tre snabb- stoppade reaktorerna som hade varit i drift inte upprätthållas. hade kylvattnet kokat bort så pass mycket att bränsle- härdarna blottlades och överhettades. var därmed ett faktum. Olyckan i ledde till omfattande diskussioner och insatser kring säkerheten vid kärnkraftsreaktorer både globalt inom det internationella atomenergiorganet och regionalt inom det europeiska samarbetet. tog genom sina slut- satser beslut om dels att s.k. stresstester skulle genom- föras av de europeiska kärnkraftverken och dels en rekommendation till kommissionen att se över lagstiftningen på kärnsäkerhetsområdet och föreslå de ändringar som man anser vara nödvändiga. Detta ledde till en revidering av kärnsäkerhetsdirektivet 2014 (se avsnitt 5.1.4). Under kärnsäkerhetskonventionen inleddes ett arbete med att se över konventionen vilket ledde till antagandet av den s.k. Wien- deklarationen som antogs vid en diplomatkonferens (se avsnitt 5.2.1). Även i vidtogs åtgärder och bl.a. på basis av de genom- förda stresstesterna beslutade att alla reaktorer som avsågs drivas efter 2020 skulle utrustas med nya oberoende härdkylsystem. Av de 12 kärnkraftsreaktorer som tagits i drift sedan början av 1970- talet har de båda reaktorerna vid och två av tre reaktorer vid stängts. Vidare har beslutat att stänga två av fyra reaktorer respektive 2020. Därmed kommer endast sex av tolv reaktorer vara kvar i drift efter 2020. Dessa är en reaktor vid , två vid samt tre vid Fors- marks kärnkraftverk. Ansökan om att uppföra ett slutförvar för använt kärnbränsle vid Forsmark i kommun lämnades in av SKB till dels och dels mark- och miljödom- stolen enligt kärntekniklagen respektive . lämnade över ärendet med eget ytt- rande till regeringen . Mark- och miljödomstolen läm- nade samma månad över sitt yttrande för tillåtlighetsprövning till regeringen. 4Utredningens överväganden och förslag Kärnteknisk verksamhet har pågått i landet . Det svenska regelverket kring denna verksamhet har successivt utvecklats utifrån främst nationella förutsättningar och behov. har dock regelverket i allt högre utsträckning påverkats av det internationella samarbetet och de internationella åtaganden som anslutit sig till. Den nuvarande lagen (1984:3) om kärnteknisk verksamhet (kärn- tekniklagen) tillkom i där kärnkraftsindustrin hade genomfört och genomförde stora investeringar, men där denna verksamhet allt mer ifrågasattes. av politisk turbulens inklusive en regeringskris samt efterdyningarna av kärn- kraftsolyckan vid kärnkraftverket i 1979, hölls en folkomröstning om kärnkraftens framtid i . Folkomröstningen ledde till beslut om att kärnkraften skulle fasas ut och att antalet kärnkraftsreaktorer begränsades till de som redan tagits i drift eller där uppförandet påbörjats, dvs. Årtalet för utfasningen hade sin grund i att reaktorerna bedömdes ha en ekonomisk livslängd och att de sista två reak- torerna som var under uppförande, och 3, planerades tas i drift 1985. Ett förbud mot att meddela tillstånd till att uppföra nya kärn- kraftsreaktorer, samt alla förberedelser i syfte att i landet uppföra en ny kärnkraftsreaktor, infördes dock först 19871. 1986/87:24 om förbud mot nya kärnkraftsreaktorer. Utredningens överväganden och förslag Sedan kärntekniklagen trädde i kraft har stora för- ändringar skett på det kärntekniska området. Förutom den tekniska utvecklingen som skett har blivit medlem i EU, inklusive den Europeiska atomenergigemenskapen (Euratom). Samarbetet under Euratom har även kommit att omfatta kärn- säkerhet och hantering av använt kärnbränsle och radioaktivt avfall genom ny gemenskapslagstiftning (se avsnitt 5.1) som är ålagt att följa. Vidare har två stora kärnkraftsolyckor inträffat, 1986 i Tjernobyl i dåvarande och 2011 i i . Som en följd av framför allt antogs ett antal nya interna- konventioner relaterade till kärntekniklagens tillämpnings- område (se avsnitt 5.2). Dessa är några av de viktigaste skälen till att kärntekniklagen ändrats och uppdaterats . Även det internationella säkerhetspolitiska läget har förändrats vilket har betydelse för frågor kring nukleär icke-spridning och fysiskt skydd av anläggningarna. Omhändertagandet av kärnavfallet från de kärntekniska verksam- heterna har konkretiserats allt mer. Mellanlagret för använt kärn- bränsle (Clab) i togs i drift 1985 och slutförvaret för låg- och medelaktivt driftavfall (SFR) i Forsmark togs i drift 1988. Ansökan om att uppföra ett slutförvar för använt kärnbränsle har behandlats av mark- och miljödomstolen enligt och av enligt kärntekniklagen och ligger nu hos regeringen för tillåtlighetsprövning enligt respektive tillståndsprövning enligt kärntekniklagen. De svenska kärnkraftsreaktorerna uppfördes , dvs. vid tiden för den nuvarande lagens ikraftträdande. Flera av dessa reaktorer har antingen tagits ur drift eller kommer att tas ur drift och därefter avvecklas. Detta innebär att endast hälften av de tolv kärnkraftsreaktorerna fortsatt kommer att vara i drift efter 2020. Den svenska kärnkraften har därmed hamnat i en ny fas med nya utmaningar som inte tidigare i detalj varit kända. Med hänsyn till dessa omvärldsfaktorer har regeringen bedömt att det finns skäl att göra en översyn av kärntekniklagen för att