sou · H7B366 · 2019-12-18 00:00:00 — Planerna ska innehålla åtgärder för att uppnå målen och beakta relevanta aspekter. De får även innehålla främjande av hållbara metoder för markanvändning med mera. Vid behov ska samord- ning ske med och Norge.14 De nuvarande riskhanter- ingsplanernas genomförandetid är perioden –2021. Därefter ska riskhanteringsplanerna revideras om området är identifierat under cykel 2. Ansvariga myndigheter för att ta fram planerna är länsstyrelser där områden med betydande översväm- ningsrisk finns. Enligt MSB bör arbetet med riskhanterings- planerna samordnas med vattenmyndigheternas åtgärdsprogram och förvaltningsplaner för att undvika åtgärder med motstridiga intressen samt tillvarata möjliga synergieffekter. MSB har före- skriftsrätt för samtliga tre steg och rapporterar till EU. MSB följer upp arbetet med riskhanteringsplaner enligt förord- ningen om översvämningsrisker.15 För områdena med betydande översvämningsrisk följs följande upp: –Berörda parter som deltagit i uppföljningen –Behov av revidering av mål § 12 och MSBFS 2013:1. 15MSB (2018). Samordning med andra direktiv –Behov av revidering av hotkartor –Behov av revidering av riskkartor –Uppföljning av åtgärder inom annan lagstiftning. Enligt uppgift från MSB är kommunerna de som i praktiken arbetar med översvämningsfrågor, men de omnämns inte i förordningen. Uppdelning på olika myndigheter Ansvaret för översvämningsdirektivet ligger på MSB, medan ansva- ret för ramdirektivet ligger på Havs- och vattenmyndigheten och de fem länsstyrelser som är vattenmyndigheter. Det har i utvärderingen framkommit att Havs- och vattenmyn- digheten och MSB har ett samverkansavtal om hur man ska sam- arbeta och prioritera i översvämningsfrågor. Länsstyrelserna är viktiga aktörer för både ramdirektivet och över- svämningsdirektivet. Flera har framfört att det är viktigt med regio- nal och lokal förankring i arbetet. Exempelvis MSB uppger att man har kontakt med alla länsstyrelser. Det har framförts att det inte införts bestämmelser i vattenförvalt- ningsförordningen till följd av införandet av översvämningsdirektivet. Det är reglerat i förordningen om översvämningsrisker hur sam- arbetet med vattenförvaltningen ska ske men det saknas motsvarande bestämmelse i vattenförvaltningsförordningen. Direktivens gemen- samma syfte om översvämning har inte införts för vattenförvalt- ningen. Detta borde justeras i vattenförvaltningsförordningen. Det har även lyfts fram att syfte att skydda hälsa är oklart, och det behöver tydliggöras att hälsa omfattar säkerhet. Det har även pekats på att de två direktiven delvis går emot var- andra. Olika fokus innebär olika styrmedel för olika delar av ända- målet hållbarhet i ramdirektivet. Ramdirektivets syfte om översväm- ning innebär inget krav på statusklassning eller miljömål, men har en Samordning med andra direktiv principiellt viktig betydelse: intressekonflikter ska tas upp tidigt och slutsatserna ska styra planeringen. Det har betonats att målkonflikter kan uppstå mellan säkerhet och miljö. Miljökvaliteten kan påverkas av översvämningar av till exempel förorenade områden medan översvämningsrisken kan på- verkas av åtgärder för att förbättra vattenkvaliteten som till exempel rivning av dammar. EU-direktiv, lag, förordning och föreskrifter Dricksvattendirektivet innehåller minimikrav på dricksvattenkvali- teten. Syftet med direktivet är att skydda människors hälsa från de skadliga effekterna av alla slags föroreningar av dricksvatten genom att säkerställa att vattnet är hälsosamt och rent.16 har införlivat dricksvattendirektivet genom livsmedels- förordningen17 och dricksvattenföreskrifter.18 För- ordningen anger bland annat vilken myndighet som ska kontrollera olika typer av anläggningar och ger rätt att ta fram föreskrifter. dricksvattenföreskrifter innehåller bland annat krav på beredning och distribution, förebyggande arbete, provtagnings- och analysfrekvens, åtgärder vid försämrad dricksvattenkvalitet, information samt kvalitetskrav i form av gräns- värden. Det är dricksvattenproducenten som är ansvarig för att dricks- vattnet i kranen har god kvalitet och är säkert att dricka, det vill säga uppfyller kraven i föreskrifter om dricksvatten. reglerar hanteringen av dricksvatten från att råvattnet pumpas in i vattenverket. I föreskrifterna finns bland annat krav på dricksvattenberedningen och hur distributionsanlägg- ningen ska underhållas och skötas samt kvalitetskrav i form av gräns- värden för det dricksvatten som lämnar vattenverket (utgående dricksvatten) och som senare tappas ur kranen hos konsumenterna. 16Rådets direktiv /83/EG av om kvaliteten på dricksvatten, ändrat genom och rådets förordning (EG) nr 1882/2003. 17Livsmedelsförordningen (2006:813). 18Livsmedelsverkets föreskrifter (SLVFS 2001:30). Samordning med andra direktiv Kommissionen har lämnat ett förslag till omarbetning av dricks- vattendirektivet. Förslaget innehåller bland annat uppdaterade kvali- tetsparametrar för dricksvatten, införande av en riskbaserad inrikt- ning i direktivet, ökad transparens, åtgärder för att öka tillgången på dricksvatten och åtgärder när det gäller material i kontakt med dricksvatten.19 skickade kommissionens förslag på remiss . beslutade miljöministrarna om en allmän inriktning om dricksvattendirektivet, vilket innebar att miljöministrarna endes om ett kompromissförslag inför förhandlingar med . Definitioner av dricksvatten och råvatten Livsmedelslagen gäller alla stadier av produktions-, bearbetnings- och distributionskedjan för livsmedel.20 Dricksvatten jämställs lag- stiftningsmässigt med livsmedel från och med den punkt där det tas in i vattenverken till den punkt där värdena ska iakttas enligt dricks- vattendirektivet.21 I ses dricksvatten lagstiftningsmässigt som ett livsmedel även före punkten ”kran hos användare”, vilket framgår av livsmedelslagen. Myndighetens ansvar är relaterat till hälsomässiga aspekter avseende dricksvattnet. På miljösidan betraktas även vatten som ska bli dricksvatten som dricksvatten.22 Det vatten som ska bli dricksvatten kallas för råvatten och kan komma från ytvatten eller grundvatten. Hälften av dricks- vatten tas från ytvattentäkter och hälften från grundvattentäkter i marken.23 Definitionen av dricksvatten i ramdirektivet för vatten hänvisar till EU:s dricksvattendirektiv, vilket innebär att det är samma definition i de båda direktiven. Enligt artikel 2.1 i dricksvattendirektivet definieras dricksvatten som a)allt vatten som, antingen i sitt ursprungliga tillstånd eller efter beredning, är avsett för dryck, för matlagning, för beredning av livsmedel eller för andra hushållsändamål, oberoende av dess ur- 19Dricksvattendirektivet – Fakta-PM om EU-förslag 2017/18:FPM56 KOM(2017) 753. 20Livsmedelslag (2006:804). 21Artikel 6, dricksvattendirektivet. 22Livsmedelsverket, intervju . 23www.livsmedelsverket.se/produktion-handel--kontroll/dricksvattenproduktion/ (avläst ). Samordning med andra direktiv sprung och oavsett om det tillhandahålls genom ett distributions- nät, från tankbil/tankbåt, i flaskor eller i behållare, b)allt vatten som används i ett företag för tillverkning, bearbetning, konservering eller saluföring av varor eller ämnen som är avsedda för livsmedelsändamål, om inte de behöriga nationella myndig- heterna gör den bedömningen att vattnets kvalitet inte kan påverka de färdiga livsmedlens hälsosamhet. Ramdirektivets artikel 7 handlar om vatten som används för uttag av dricksvatten. Enligt ramdirektivet ska medlemsstaterna för varje avrinningsdistrikt identifiera dels alla vattenförekomster som an- vänds för uttag av vatten som är avsett att användas som dricksvatten och som ger mer än per dag i genomsnitt eller betjänar mer än femtio personer, dels de vattenförekomster som är avsedda för sådan framtida användning. Medlemsstaterna ska vidare övervaka sådana vattenförekomster som ger mer än per dag i genomsnitt. När det gäller sådana vattenförekomster ska medlemsstaterna se till att uppfylla målen i ramdirektivet i enlighet med kraven för yt- vattenförekomster, inklusive de kvalitetsnormer som fastställs på gemenskapsnivå, och dessutom se till att det resulterande vattnet enligt det vattenreningssystem som används och i enlighet med gemen- skapslagstiftningen uppfyller kraven i dricksvattendirektivet. Medlemsstaterna ska slutligen säkerställa erforderligt skydd för de identifierade vattenförekomsterna i syfte att undvika försämring av deras kvalitet för att minska den nivå av vattenrening som krävs för att framställa dricksvatten. Medlemsstaterna får enligt ramdirek- tivet upprätta säkerhetszoner för dessa vattenförekomster. Tillgång till vatten för dricksvattenproduktion I ett internationellt perspektiv är vattenresurserna i stora. Tillgången på grundvatten varierar. Lokalt förekommer vattenbrist under varma eller torra perioder. Vattenuttag görs främst av indu- strin och hushållen och till en mindre del av jordbruket. bedömdes att ett fåtal ytvattenförekomster i Norra Öster- sjöns vattendistrikt hade problem med vattenuttag och att det fanns Samordning med andra direktiv lokala problem även i Södra och vatten- distrikt. Från bland annat har framförts att det efter erfarenheterna från den torra finns anledning att förbereda sig för att den här typen av händelser kan komma att ske oftare. och har tagit fram scenarier för hur kan påverkas av ett förändrat klimat. Enligt scenarierna kan grundvatten- nivåerna i de sydöstra delarna av landet komma att sjunka jämfört med vad vi är vana vid. Det är av stor vikt att kommunerna analyserar hur klimatförändringarna kan komma att påverka dem och att de i sina planer hanterar detta. SGU och har tagit fram en web- baserad prognostjänst – Risk för vattenbrist – som ska underlätta förberedelserna inför eventuell vattenbrist. Tanken är att allmän- heten ska kunna hålla sig uppdaterad och därmed känna till när det finns behov av att spara vatten. Havs- och vattenmyndigheten har lyft fram att enligt den livs- medelsstrategi som har antagits av ska livsmedels- produktion öka. Klimatförändringarna leder inte bara till att tillgången på vatten och regionalt riskerar att minska. Det leder också till att jordbrukets behov kommer att öka. Sammantaget innebär det att jordbrukets vattenbehov behöver ägnas större uppmärksam- het i vattenplaneringen, särskilt i regioner med stor konkurrens om vatten och hög andel jordbruksförbrukning.24 Råvatten är råvaran för att producera dricksvatten. Tillgången på råvatten från både ytvatten och grundvatten har historiskt sett varit god i . Ett förändrat klimat påverkar tillgång och kvalitet på vattnet i vattentäkterna och således också på råvattnet. Regeringen och de statliga myndigheterna arbetar med flera olika åtgärder för att hantera vattensituationen på både kort och lång sikt. Regeringen har i budgetpropositionen satsat för länsstyrelsernas arbete med förebyggande åtgärder för skydd av vatten, exempelvis genom inrättande av vattenskydds- områden. Regeringen har vidare satsat för att i större utsträckning restaurera och anlägga våtmarker i syfte att stärka landskapets egen förmåga att hålla kvar och balansera vattenflöden. SGU har också fått förstärkta resurser för att bistå 24Havs- och vattenmyndigheten, e-brev . (2018). Havs- och vattenmyndigheten (2018b). Samordning med andra direktiv kommuner och län med fördjupade kartläggningar av grundvatten- resurser i särskild utsatta regioner. Vidare gav regeringen i uppdrag att inleda ett arbete med att inrätta ett nationellt dricksvattenråd. Dricksvattenberedningen sker i vattenverk. kan vara knutna till yt- eller grundvattentäkter. En ytvattentäkt tar sitt rå- vatten från en sjö eller vattendrag medan en grundvattentäkt utnyttjar grundvatten. finns cirka 1 750 kommunala vattenverk som sammanlagt producerar dricksvatten och försörjer cirka 8,5 miljoner personer. Cirka 170 ytvattenverk står för hälften av det producerade dricksvattnet. Dessa verk är ofta stora och försörjer större städer. Beredningsprocessen är ofta mer kompli- cerad än i grundvattenverken och omfattar flera steg som avslutas med någon form av desinfektion innan vattnet distribueras. Det finns cirka 1 450 grundvattenverk. Beredningsprocessen kan där vara enklare. I de fall råvattnet är av god kvalitet och väl skyddat, kan en enkel pumpanordning ha bedömts som tillräcklig. Knappt 130 verk utnyttjar konstgjort grundvatten.25 Olika aktörer arbetar med dricksvattenfrågor Kommunerna är producenter och distributörer av dricksvatten. De är vidare kontrollmyndigheter och utövare av allmänna kommunala uppgifter.26 Hanteringen av det kommunala dricksvattnet och avlopps- vattnet sköts av kommunerna som både äger och driver anläggningar i form av vattenverk, vatten- och avloppsledningar och avloppsrenings- verk. ansvarar för nationell samordning av dricksvatten- frågor, särskilt när det gäller anpassningar till klimatförändringar samt kris- och beredskapsplanering avseende dricksvattenförsörjning.27 ger också råd om enskild dricksvattenförsörjning, dricksvatten från enskild brunn. 273 § förordningen (2009:1426) med instruktion för . Samordning med andra direktiv har ett övergripande ansvar för kvaliteten på dricksvattnet. bemyndigande börjar vid punkten för uppfordring eller intag till vattenverket och sträcker sig till och med vattenkranen hos användare. ansvarar för den tekniska utrustningen i byggnader (fastighetsinstallationer). Det är kommu- nernas ansvar att utföra livsmedelskontroller och länsstyrelserna revi- derar den kommunala livsmedelskontrollen. utövar egen operativ kontroll i liten utsträckning på vissa animalieanlägg- ningar med egen dricksvattenförsörjning. Länsstyrelserna, genom länsveterinärerna, har en samordnande roll för händelser kopplade till dricksvatten som går över kommunala gränser, till exempel ut- brott av bakterier. Nationellt nätverk och föreslaget dricksvattenråd är samordningsansvarig för ett nationellt nätverk för dricksvatten, som är ett forum för att skapa helhetssyn på dricks- vattenområdet. I nätverket ingår berörda myndigheter och bransch- organisationer. Övriga medlemmar utöver är , . Havs- och vattenmyndigheten, Länsstyrelserna och vattenmyndigheterna, SGU, , Svenskt Vatten och Kommuner och Landsting (SKL). Även andra myndigheter och organisationer är aktiva i olika arbetsgrupper. Till nätverket finns en styrgrupp som representeras av generaldirektörer eller motsvarande från de olika nätverksorganisationerna. Nätver- kets arbete leds av en koordineringsgrupp. Därutöver finns fyra arbetsgrupper för olika frågor.28 Avsikten med nätverket är att aktörerna genom samarbete och samordning av insatser ska bidra till säkert dricksvatten. Tanken är att genom nätverkets samordning ska risken för dubbelarbete och att ”frågor faller mellan stolarna” minska. uppger att nätverket kan skapa synergier i gemensamma satsningar och opti- mera användning av resurser. Det nationella perspektivet kan också underlätta prioritering av nyckelfrågor. Regeringen beslutade om att inrätta ett nationellt dricksvattenråd. gavs i uppdrag att inleda arbetet 28www.livsmedelsverket.se/om-oss/samarbeten/nationellt-dricksvattensamordning (avläst ). Samordning med andra direktiv med att inrätta ett nationellt dricksvattenråd. Uppdraget innefattade frågorna om vilka uppgifter som rådet ska ha, hur arbetet ska orga- niseras, hur kunskapsutvecklingen inom ramen för rådet ska ske och vad som är en lämplig form för återrapportering för rådets verksamhet. Förslaget innebär att dricksvattenrådet ska bestå av Livsmedels- verket (ordförande), Havs- och vattenmyndigheten, , Folk- hälsomyndigheten, SGU, Kemikalieinspektionen, och Trafik- verket. Myndigheterna företräds av generaldirektör eller den som generaldirektören utser i sitt ställe. I rådet ska även en representant som företräder länsstyrelserna ingå samt att en ledamot som före- träder SKL samt två ledamöter som företräder kommuner bör ingå. Uppdraget redovisades till regeringen . Det natio- nella nätverket fortgår tills den nya strukturen är på plats.29 Utvärderingen visar att myndighetsansvaret för ramdirektivet och dricksvattendirektivet är olika organiserat i olika medlemsstater. Det finns flera medlemsstater som håller ihop arbetet enligt ramdirektivet och dricksvattendirektivet i samma myndighet. Det har pekats på att en fördel med en sådan organisering är att man får en bättre koppling till förebyggande vattenkvalitetsfrågor. Det har även framförts att en fördel med att förlägga dricks- vattenfrågorna under livsmedelslagstiftningen är att det ger ett tydli- gare fokus på de hälsomässiga aspekterna för konsumenterna genom bland annat att tillämpa de metoder för riskbedömning/faroanalys (HACCP) som allmänt används inom livsmedelsområdet. Det har i vår utvärdering framkommit att det finns olika syn på Livs- medelsverkets ansvar för råvatten. Från en del aktörer har det framförts synpunkter på att Livs- medelsverket borde arbeta mer med frågor som kopplar till vatten- 29www.livsmedelsverket.se/om-oss/samarbeten/nationellt-dricksvattensamordning (avläst ). Samordning med andra direktiv Klimatanpassning av dricksvattenförsörjningen är en viktig fråga och har börjat arbeta med detta. har framfört att man inom vattenförvaltningen inte alltid har förstått var bemyndigande börjar. betonar att dess bemyndigande vad gäller råvatten börjar vid intagspunkten till vattenverket trots att råvattentäkten är betydligt större. I ramdirektivet används begreppet ”vatten som an- vänds för uttag av dricksvatten” medan använder begreppet ”råvatten”. Med råvatten menar den rå- vara som är avsedd att bli dricksvatten, det vill säga samma sak som ramdirektivets begrepp innebär. I tidigare vattenförvaltningscykel ville vattenmyndigheterna att skulle samordna råvattenkontrollen men det ansåg inte att man kunde. har inte be- myndigande att ställa krav på undersökning av råvatten annat än vid intagspunkten till vattenverket. Det har i utvärderingen framförts att kommunerna har svårt att upp- rätthålla kompetensen inom dricksvattenområdet. uppger att man arbetar mycket med kunskapsspridning men att kom- munerna ses som de som mest naturligt bör svara för kunskaps- spridning på lokal nivå och information till enskilda. Det har pekats på vikten av att kommunerna övervakar råvattnet. Iutvärderingen har det pekats på att en del kommuner inte har insett vad som krävs av dem, medan andra arbetar så gott de kan utifrån sina förutsättningar. Vattenmyndigheterna och länsstyrelserna hämtar data från kommunerna och är därför beroende av att kommunerna gör de mätningar och analyser som behövs. Det har framförts att det vore bra om kommunernas kontrollmyndigheter fick tillgång till resultat från vattenförvaltningens miljöövervakning, till exempel kartmaterial, analysresultat eller andra underlag. Det skulle kunna hjälpa kommu- nerna att informera kommuninnevånare med enskild dricksvatten- försörjning om det finns lokala problem. Samordning med andra direktiv Miljöövervakning är viktig för dricksvattnet Resultaten av den miljöövervakning som bedrivs ska ligga till grund för vilken beredning som behövs i vattenverken. I dricksvattendirek- tivet anges att man i riskbedömningen ska beakta resultaten från de övervakningsprogram som har fastställts genom ramdirektivet för de vattenförekomster som i genomsnitt ger mer än per dag. Det har därför betonats att dricksvattenproducenter behöver ha tillgång till övervakningsresultat. Miljöövervakningsresultat finns inte tillgängliga för vare sig kom- munala eller enskilda dricksvattenproducenter, vilket det har fram- förts att de borde göra. Förorening till följd av till exempel påverkan från avlopp och gödsel ger upphov till mikroorganismer i råvattnet som kan innebära risker för människors hälsa. Utöver de analyser som kommunerna gör behövs det andra analyser ur ett dricksvattenper- spektiv, såsom analys av mikroorganismer. uppger att man utan framgång har fört fram till vattenmyndigheterna att det behövs provtagning av mikroorganismer. Eftersom ramdirektivet inte tar hänsyn till alla hälsomässiga aspekter behöver dricksvattenproducenter också utföra fler och andra undersökningar på intagsvattnet till vattenverken för att kunna avgöra vilken beredning som behövs. Det har framförts behov av att samla data i en databas som är kvali- tetssäkrad. var tänkt att fylla en sådan funktion men den ambitionen nås inte. I utvärderingen är det flera som har uppmärksammat att det är vik- tigt att se att det finns en koppling mellan vattenförvaltningen och dricksvattenproduktionen. Från har framförts att man bedömer att man inom vattenförvaltningen inte tar hänsyn till behovet av dricksvattenproduktion. Det har från pekats på att vattenförvaltningen bör användas som ett planeringsverktyg. Samordning med andra direktiv ramdirektivets artikel 6 (register över skyddade områden) och artikel 7 (vatten som används för uttag av dricksvatten) fanns på plats skulle vattenförvaltningen kunna användas som ett sådant planeringsverk- tyg. Mottagare skulle i så fall vara kommuner och kommunala och enskilda dricksvattenproducenter. Det har framförts att nuvarande regionala vattenförsörjnings- planer fokuserar mest på dricksvattenförsörjning. Det har framförts behov av distriktsvisa vattenförsörjningsplaner som skulle innehålla både ekosystemens och samhällets totala behov av vattenförsörjning. Ingen myndighet har ansvar för frågor kring vattenbrist Det har i utvärderingen förts fram att ingen myndighet har ansvar för frågor kring vattenbrist, vilket flera aktörer menar är en brist. Det finns risk för vattenbrist i olika delar av landet och behovet av åtgärder är påtagligt i dessa delar. Det har pekats på att och modeller och data inte är tillräckligt specifika för att hjälpa kommunerna mer än att varna för risk för vattenbrist. Det har också framförts att många kommuner har svårt att kunna ta ett helhetsperspektiv på avrinningsområden eller grundvatten- magasin som har delar utanför kommungränsen. I vattenmyndighe- ternas åtgärdsprogram finns därför åtgärder om bland annat regionala vattenförsörjningsplaner. Det har dock framförts att fortfarande kvarstår frågan vem som ska ha hand om helhetsbedömningarna när det handlar om vattenbrist. En del aktörer menar att exempelvis tillståndsgivningen till vattenuttag sammantaget överskrider den tillgängliga mängden vatten i flera vattendrag när det är regnfattiga perioder. Från vattenmyndigheter har det konstaterats att det var tänkt att ramdirektivet och därmed vattenmyndigheterna skull kunna ta detta, men har de inte bedömt att de har det mandatet. Vattenmyn- digheterna har inte resurser för att arbeta med att ta fram lokala åt- gärdsprogram och de menar att det heller inte är lämpligt att vatten- myndigheterna gör det. Den uppgiften bör ligga på länsstyrelserna och kommunerna. Vattenmyndigheternas uppgift är att ta fram det planeringsunderlag som länsstyrelserna och kommunerna behöver för att kunna ta fram lokala åtgärdsprogram. De har pekat på att vattenmyndigheterna bör komma något längre i arbetet med att kon- Samordning med andra direktiv kretisera vilka myndigheter som bör eller ska arbeta med vilka frågor, och peka ut det ansvaret i sina åtgärdsprogram. I exempelvis Södra vattendistrikt övervägs ett tematiskt åtgärdspro- gram för vattenbrist, riktat till myndigheter och kommuner. 15.5Art- och habitatdirektivet och fågeldirektivet EU har beslutat om ett direktiv om bevarande av livsmiljöer samt vilda djur och växter. Syftet med direktivet är att bidra till att säker- ställa den biologiska mångfalden genom bevarande av livsmiljöer samt vilda djur och växter. Åtgärder som vidtas i enlighet med direk- tivet ska syfta till att bibehålla eller återställa en gynnsam bevarande- status hos livsmiljöer samt arter av vilda djur och växter av gemen- skapsintresse.