sou · H6B387 · 2019-01-01 00:00:00 — Enligt nuvarande lydelse av 2 kap. 3 § kan gärnings- orten ha betydelse för brott som begåtts av någon som tillhör För- svarsmakten på ett område där en avdelning av Försvarsmakten befann sig eller för brott som begåtts av någon annan på ett sådant område under förutsättning att avdelningen befann sig där för annat ändamål än övning. Enligt Internationella straffrättsutredningens förslag bör den första delen av bestämmelsen i sak behållas oför- ändrad, dvs. avseende brott som begåtts av någon som själv tillhör den svenska försvarsmakten. Behörighet att döma över sådana gär- ningar torde dock regelmässigt följa med stöd av den föreslagna bestämmelsen i 2 kap. 3 § 2 om behörighet att döma över brott som begåtts av en svensk medborgare eller person med hemvist i (se avsnitt 11.3.3) och någon särskild reglering av Svensk straffrättslig domsrätt – överväganden och förslag domsrätt över gärningar begångna på ett sådant område behövs därför inte. Det finns dock anledning att reglera frågan om vad som ska gälla för dubbel straffbarhet för brott begångna i dessa situationer. Denna fråga behandlas i avsnitt 11.3.7, där också regleringen av vad som bör gälla vid viss annan utlandstjänstgöring redovisas. När det däremot gäller behörighet att döma för brott som begåtts av någon annan på ett område där en avdelning av Försvarsmakten befann sig, föreligger det enligt Internationella straffrättsutredningens mening inte längre något behov av en sådan regel. Bestämmelsen motiverades vid sin tillkomst med att det under krig eller ockupation kunde vara nödvändigt att kunna hävda domsrätt över utlänningar som begått brott utanför även om dessa brott inte riktat sig mot ett svenskt allmänt eller enskilt intresse. Anledning saknas att frångå Internationella straffrättsutredningens bedömning att det är svårt att se att det finns något behov av en sådan bestämmelse. I den mån ett sådant brott riktat sig mot svenskt enskilt eller allmänt intresse kommer domsrätt att föreligga med stöd av detta skydds- intresse (se avsnitt 11.3.4). Att därutöver hävda domsrätt för gär- ningar där något sådant skyddsintresse inte är för handen vore att sträcka ut domsrätten relativt långt. En sådan reglering stämmer mindre väl överens med ambitionen att utformningen av bestäm- melser om extraterritoriell jurisdiktion ska präglas av restriktivitet. Någon särskild bestämmelse om domsrätt i dessa situationer ska den nya lydelsen av 2 kap. därför inte innehålla. En ändring av forumreglerna i 19 kap. 1 och 2 §§ Bestämmelser om allmänt forum i brottmål finns i 19 kap. rättegångs- balken. Enligt huvudregeln, som finns i 19 kap. 1 §, ska ett brottmål prövas av rätten på den ort där brottet begicks. Bestämmelsen inne- håller därutöver en reglering av var ett brott ska anses begånget. Lagrummet motsvarar i stor utsträckning bestämmelsen i nuvarande 2 kap. 4 § om lokalisering av brott. Med anledning av sitt förslag till en ny lydelse av 2 kap. 1 § , som enligt förslaget innehåller bestämmelser om var ett brott ska anses vara begånget, har Internationella straffrättsutredningen föreslagit att forumregeln i 19 kap. 1 § skulle anpassas till reform- förslaget beträffande 2 kap. . Svensk straffrättslig domsrätt – överväganden och förslag till Internationella straffrättsutredningens uppfattning att så lämp- ligen bör ske. Internationella straffrättsutredningen har därutöver föreslagit en förändring beträffande 19 kap. 2 § . För det fall att ett lokalt brottmålsforum inte kan fastställas enligt den nyssnämnda huvudregeln i 19 kap. 1 §, kan regeringen under vissa förutsättningar anvisa en behörig tingsrätt. Bestämmelsen anger således att åtal för brott som har begåtts på utländsk ort eller på utländskt fartyg eller luftfartyg inom eller utom landet, ska upptas, om inte regeringen i ett enskilt fall förordnar annat, av den rätt där den misstänkte ska svara i tvistemål i allmänhet eller i den ort där han gripits eller annars uppehåller sig. Enligt Internationella straffrättsutredningens mening är regeringens möjlighet att anvisa forum mindre lyckad och prin- cipiellt något tveksam, varför utredningen föreslagit att det i stället ska införas en bestämmelse som utpekar som allmänt reservforum i brottmål. I denna fråga kan det finnas skäl att frångå Internationella straffrättsutredningens bedömning. Genom att det finns en möjlighet för regeringen att anvisa en behörig dom- stol, kan den mest ändamålsenliga lösningen i varje enskilt fall upp- nås. För internationella brott, som utgör en sådan brottstyp som omfattas av tillämpningsområdet för 19 kap. 2 § , gäller att dessa hanteras i vart fall av åklagare i , och . I de fall då förundersökningen bedrivits av åklagare i någon av de två sistnämnda orterna, är lösningen med mindre lämplig. Även andra hänsyn, som exempelvis var vittnen befinner sig, kan göra att annan tingsrätt än framstår som mer ändamålsenlig i ett enskilt fall. Mot den bakgrunden bör regeringens möjlighet att anvisa brottmålsforum således behållas. Av dessa skäl föreslås här därför inte någon ändring av 19 kap. 2 § . 11.3.3Gärningsmannen och svensk domsrätt Förslag: Svensk domstol ska, liksom , vara behörig att döma för brott som begåtts utomlands av någon som vid gärnings- tillfället var svensk medborgare eller hade hemvist i eller när åtal väcks för brottet har förvärvat svenskt medborgarskap eller tagit hemvist i . Svensk straffrättslig domsrätt – överväganden och förslag Några särbestämmelser om domsrätt för brott som begåtts av personer som är medborgare i något annat nordiskt land ska inte finnas. Inte heller ska lagen innehålla någon särskild bestämmelse om domsrätt över brott, på vilket kan följa fängelse , som begåtts av utlänning som finns här i riket. För domsrätt ska som huvudregel gälla krav på dubbel straff- barhet. Så är dock inte fallet för brott som begåtts av någon som tillhör Försvarsmakten på ett område där en avdelning av För- svarsmakten befann sig. Inte heller bör krav på dubbel straff- barhet uppställas för brott som begåtts av vissa personer som del- tagit i fredsfrämjande insatser eller civil krishantering. Med tillämpning av den aktiva personalitetsprincipen föreligger, som tidigare nämnts (se bl.a. avsnitt 7.2.2) domsrätt över brott som har begåtts av den egna statens medborgare och, som regel, av personer som har hemvist i staten. Som Internationella straffrättsutredningen påpekat, är nuvarande jurisdiktionsbestämmelser som tar utgångspunkt i den aktiva personalitetsprincipen vidsträckta. Således framgår av 2 kap. 2§ i dess nuvarande lydelse att svensk domstol är behö- rig att döma över brott som begåtts utomlands om gärningsmannen är svensk medborgare eller utlänning med hemvist i , om gärningsmannen är utlänning utan hemvist i , men efter brottet blivit svensk medborgare eller tagit hemvist här, eller om gärnings- mannen är medborgare i något av de andra nordiska länderna och finns i . Dessutom gäller domsrätt för brott begångna av annan utlänning som finns här i landet om det på det aktuella brottet kan följa fängelse . Internationella straffrätts- utredningen har föreslagit en begränsning av domsrätten i detta av- seende på så sätt att det inte föreslås någon särskild behörighetsregel för de två sistnämnda situationerna (nordiska medborgare eller andra utlänningar som finns här i landet, under förutsättning att det på brottet kan följa fängelse ). Bestämmelsen om nordiska medborgare har sin grund i det nordiska samarbetet med överförande av lagföring, dvs. en specialregel om ställföreträd- ande straffrättskipning. Genom förslaget till ny lydelse av 2 kap. införs en särskild domsrättsbestämmelse som tar sikte på denna princip (se avsnitt 11.3.6) och det saknas därför fortsätt- Svensk straffrättslig domsrätt – överväganden och förslag ningsvis behov av en särskild behörighetsregel för nordiska med- borgare. När det gäller brott som begåtts av annan utlänning som finns här i landet om det för brottet enligt svensk lag kan följa fängelse , är syftet med även den bestämmelsen att lämna utrymme för lagföring enligt principen om ställföreträd- ande straffrättskipning. Som ett skäl för regeln har också framhållits att den gör det möjligt att åtala för brott som riktat sig mot svenskt enskilt intresse, dvs. med stöd av passiva personalitetsprincipen. Liksom är fallet med regeln avseende nordiska medborgare innebär förslaget till en ny lydelse av 2 kap. att den nya bestäm- melsen om domsrätt med stöd av principen om ställföreträdande straffrättskipning gör att det inte finns något behov av den särskilda behörighetsregeln angående andra utlänningar som finns här i landet. Även förslaget om ny behörighetsgrund med stöd av passiva perso- nalitetsprincipen talar i samma riktning. Internationella straffrätts- utredningens bedömning i dessa hänseenden bör godtas. En grundläggande ambition med den reformerade lydelsen av de generella domsrättsbestämmelserna i 2 kap. är dels att extraterritoriell jurisdiktion ska tillämpas restriktivt och endast när det finns ett verkligt behov därav, dels att dubbelregleringar överlag bör undvikas. I den mån domsrätt föreligger med stöd av andra be- stämmelser, bör således den vidsträckta jurisdiktionen i nuvarande 2 kap. 2 § inskränkas på sätt Internationella straffrätts- utredningen föreslagit. Huvudregeln om behörighet för domstol att döma över brott som begåtts av svensk medborgare eller utlänning med hemvist här, bör däremot behållas och kompletteras med ett förtydligande av att det är förhållandena vid gärningstillfället respek- tive när åtal väcks som är avgörande. Även personer som mer var- aktigt vistas här i landet, men som inte har getts vare sig tillfälligt eller permanent uppehållstillstånd, kan vid bedömningen av denna fråga anses ha hemvist här. Så kan exempelvis vara fallet med per- soner som ansökt om uppehållstillstånd, men fått avslag, dock utan att beslutet att avvisa personen har kunnat verkställas. Även i ett annat avseende kan en förändring i förhållande till gällande rätt vara motiverad. Så är fallet med den bestämmelse som finns i 2 kap. 3 § 2 , i den del det gäller behörighet att döma för alla typer av brott som begåtts utomlands av någon som tillhör Försvarsmakten på ett område där en avdelning av Försvars- makten befann sig. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 11.3.2. Svensk straffrättslig domsrätt – överväganden och förslag Enligt tredje punkten i nämnda lagrum gäller domsrätt också över brott som begåtts av någon som är anställd i Försvarsmakten och tjänstgör i en internationell militär insats eller som tillhör Polis- myndighetens utlandsstyrka. Internationella straffrättsutredningen har konstaterat att bestämmelserna saknar betydelse för att skapa domsrätt. Som skäl härför har angetts att de gärningsmän som om- fattas av nämnda domsrättsbestämmelser regelmässigt är svenska medborgare eller i vart fall utländska medborgare med hemvist här och har därför funnit att dessa bestämmelser bör upphävas. Utred- ningen ansluter sig till Internationella straffrättsutredningens bedöm- ning. Däremot bör, som nämnda utredning också föreslagit, undan- tag göras från kravet på dubbel straffbarhet eftersom de personer som avses regelmässigt inte är underkastade vistelsestatens jurisdik- tion. Undantaget bör omfatta brott som begåtts av personal inom Försvarsmakten och utlandsstyrka, men också andra personer som för svensk räkning deltar i eller medverkar i internationella fredsfrämjande insatser eller internationell civil kris- hantering. En bestämmelse härom ska tas in i den föreslagna lydelsen till 2 kap. 5 § . I kravet på att de personer som omfattas av bestämmelsen ska för svensk räkning delta eller medverka i inter- nationella fredsfrämjande insatser eller internationell civil krishan- tering, ligger att det för att bestämmelsen ska vara tillämplig krävs att det finns en koppling mellan gärningsmannen, dennes uppdrag och det brott som begåtts. Exempelvis torde en situation där en per- son som för svensk räkning deltar i en internationell fredsfrämjande insats och som gör sig skyldig till ett brott helt utan koppling till uppdraget, inte omfattas av undantaget från kravet på dubbel straffbarhet. I vilken mån svensk domsrätt före- ligger över ett sådant brott, om gärningsmannen inte är svensk med- borgare eller har hemvist i , regleras huvudsakligen av be- stämmelserna om domsrätt som baseras på svenskt allmänt intresse. Det kan t.ex. vara fråga om personer som, utan att vara svenska medborgare eller ha hemvist här, anlitats av en svensk myndighet för att utföra arbetsuppgifter som innefattar allmän ställning. För brott som begåtts i samband med utövningen av sådan tjänst eller sådant uppdrag föreligger svensk domsrätt (se avsnitt 11.3.4) och något krav på dubbel straffbarhet ställs inte upp. Svensk straffrättslig domsrätt – överväganden och förslag 11.3.4Skyddsintresse kan skapa domsrätt Förslag: Svensk domstol ska vara behörig att döma för brott som har riktat sig mot ett svenskt enskilt intresse. Därmed avses en svensk medborgare eller någon annan som har hemvist i , liksom en svensk juridisk person. Ett krav på dubbel straffbarhet ska gälla. Domsrätt ska också föreligga för brott som riktat sig mot ett svenskt allmänt intresse. Så är fallet för brott som riktat sig mot rikets säkerhet, allmän verksamhet eller annat av rättsordningen särskilt skyddat svenskt intresse. Dessutom ska svensk domstol vara behörig att döma över brott som har begåtts i utövningen av tjänst eller uppdrag som innefattar allmän ställning. Något krav på dubbel straffbarhet ska inte ställas upp i dessa fall. Med stöd i den passiva personalitetsprincipen kan, som tidigare nämnts, en stat hävda jurisdiktion över angrepp som riktats mot statens med- borgare, medan statsskyddsprincipen skapar domsrätt i förhållande till angrepp som riktats mot staten (se avsnitt 7.2.2). Internationella straffrättsutredningen har framhållit att den passiva personalitets- principens betydelse som domsrättsgrundande anknytningsfaktor har vuxit , främst på grund av den ökade uppmärksamhet som brottsoffrens situation fått. Omfattningen av principen är dock omtvistad i den folkrättsliga doktrinen. En alltför extensiv tillämp- ning av den passiva personalitetsprincipen som stöd för extraterri- toriell jurisdiktion framstår därför inte som lämplig. Tillämpningen bör ske med viss försiktighet och, när det gäller andra än mycket grova brott, som exempelvis terroristbrott, kombineras med ett krav på dubbel straffbarhet. Internationella straffrättsutredningen har föreslagit att en uttrycklig behörighetsregel bör införas när det gäller brott som riktats mot ett svenskt enskilt intresse. Inte endast fysiska personer – svenska medborgare och andra som har hemvist här – ska omfattas av bestämmelsen utan även svenska juridiska personer. Med juridisk person kan i sammanhanget också avses stat, kommun och andra personer av offentligrättslig karaktär när de agerar i privat- Svensk straffrättslig domsrätt – överväganden och förslag I likhet med Internationella straffrättsutred- ningens bedömning anser utredningen att en bestämmelse med det nyssnämnda innehållet bör införas bland de generella domsrätts- reglerna i 2 kap. . Bestämmelsens tillämpning bör, som nämnts, begränsas av ett krav på dubbel straffbarhet. Dessutom bör det omfattas av bestämmelserna om åtalsförordnande (se vidare i av- snitt 11.3.7 respektive 11.3.9). Brott som riktar sig mot en stats nationella intressen omfattas regelmässigt inte av andra staters strafflagstiftning. Detta innebär att i de fall då ett brott mot svenska allmänna intressen har begåtts utanför av någon som inte är svensk medborgare eller har hemvist här, det därför skulle kunna saknas möjlighet att lagföra en misstänkt gärningsman härför. En sådan situation av straffrihet vore självfallet otillfredsställande. Internationella straffrättsutredningens förslag innehåller en behörighetsgrundande bestämmelse som anger att svensk domsrätt föreligger för brott som har riktat sig mot säkerhet, allmän verksamhet eller annat av rättsordningen särskilt skyddat svenskt intresse. Det är således inte fråga om juris- diktion för varje gärning som kan uppfattas som ett angrepp mot staten, utan endast allvarligare sådana brott som på ett eller annat sätt rör statens kärnfunktioner. Bland de gärningar som omfattas av bestämmelsen finns dock brott som har begåtts i tjänsten eller under uppdrag som innefattar svensk allmän ställning, varmed också avses uppdrag som på avtalsrättslig basis genomförs av privata aktörer för offentligrättsliga aktörers räkning. Utredningen ansluter sig till Inter- nationella straffrättsutredningens uppfattning att en domsrättsbestäm- melse med den beskrivna utformningen behövs och föreslår att en sådan reglering ska tas in bland reglerna om extraterritoriell juris- diktion i förslaget till 2 kap. 3 § . Något krav på dubbel straffbarhet bör inte ställas upp, främst eftersom de gärningar som det är fråga om, som nämnts, oftast inte är kriminaliserade i främ- mande länders strafflagstiftning. Svensk straffrättslig domsrätt – överväganden och förslag 11.3.5Domsrätt över vissa brott Förslag: Svensk domstol ska, liksom är fallet , vara behörig att döma för folkmord, brott mot mänskligheten och krigsför- brytelser som avses i lagen (2014:406) om straff för folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser3 oavsett var brotten begåtts och vem som har begått dem. Sådan behörighet ska också gälla för vissa av de andra brott som är reglerade i 2 kap. 3 § 6 och för gärningar som omfattas av tortyrbegreppet enligt artikel 1 i FN:s konven- tion mot tortyr. Bestämmelsen i 2 kap. 3 § 7 om behörighet att döma för brott för vilka det lindrigaste straffet enligt svensk rätt är fängelse eller därutöver ska upphävas. Brott enligt lagen om straff för folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser Enligt gällande svensk rätt föreligger universell jurisdiktion över brott som upptas i lagen om straff för folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser. Detta är helt i linje med vad Internationella straffrättsutredningen föreslagit. Inom ramen för uppdraget att över- väga och ta ställning till om det i svensk rätt bör införas möjligheter att i lagföra personer som har begått aggressionsbrott har frågan om domsrätt över detta brott behandlats särskilt, i avsnitt 6.4. Lagen om straff för folkmord, brott mot mänskligheten och krigs- förbrytelser omfattar inte gärningar som består i en omedelbar och offentlig uppmaning att begå folkmord. Sådana gärningar kan i stället bedömas utgöra uppvigling enligt 16 kap. 5 § . För att sådana uppmaningar till folkmord ska omfattas av universell juris- diktion ska en särskild reglering därom föras in i 2 kap. , liksom är fallet och som även Internationella straffrättsutred- ningen föreslagit. 3I avsnitt 6.2.6 föreslås att lagen ska namnändras till lagen om vissa internationella brott. Svensk straffrättslig domsrätt – överväganden och förslag Domsrätt över vissa ytterligare brott Av 2 kap. 3 § 6 , i dess nuvarande lydelse, framgår att svensk domstol är behörig att döma för vissa närmare angivna brott. Så är fallet, förutom såvitt avser den ovannämnda lag, för kapning, sjö- eller luftfartssabotage, flygplatssabotage, penningför- falskning, försök till sådana brott, olovlig befattning med kemiska vapen, olovlig befattning med minor, osann eller ovarsam utsaga inför en internationell domstol, terroristbrott enligt 2 § lagen (2003:148) om straff för terroristbrott, försök, förberedelse eller stämpling till sådant brott, brott som avses i 5 § samma lag, uppvigling som bestått i en omedelbar och offentlig uppmaning att begå folkmord och brott som riktats mot Internationella brottmålsdomstolens rättskipning. Bestämmelsen, som brukar anses ge uttryck för universalitets- principen, bör enligt Internationella straffrättsutredningens förslag i huvudsak överföras till den nya lydelsen av 2 kap. . Enligt nämnda utrednings bedömning bör dock bestämmelsen be- gränsas till att omfatta endast brott där det finns stöd i allmän folkrätt för att hävda universell jurisdiktion eller där det i vart fall enligt en internationell överenskommelse som är bindande för finns en klar skyldighet eller rätt att utöva jurisdiktion i vidare om- fattning än som följer av övriga jurisdiktionsprinciper. Utredningen ansluter sig till denna bedömning. Brotten kapning, sjö- eller luft- fartssabotage, flygplatssabotage och försök till sådana brott uppfyller dessa kriterier och bör även fortsättningsvis omfattas av domsrätten. Så är också fallet med brotten osann eller ovarsam utsaga inför en internationell domstol. Motsatt förhållande gäller däremot för brotten penningförfalskning och försök därtill, olovlig befattning med kemiska vapen samt olovlig befattning med minor, som följaktligen inte bör omfattas av aktuell behörighetsregel. För dessa sistnämnda brott bör dock gälla att de ska utgöra ett undantag från det annars uppställda kravet på dubbel straffbarhet. Domsrätt över gärningar som utgör tortyr har, i enlighet med FN:s konvention mot tortyr , åtagit sig att straffbelägga tortyr. Vid tillträdet till konventionen konstaterades att de svenska förpliktelserna i detta avseende kunde anses vara uppfyllda genom olika straffbestämmelser rörande vålds- Svensk straffrättslig domsrätt – överväganden och förslag eller sexualbrott såsom grov misshandel, våldtäkt m.fl., vilka då redan var i kraft. mot tortyr (CAT), som övervakar stater- nas förpliktelser enligt konventionen, har vid ett antal tillfällen ut- talat kritik mot för att tortyrbrottet inte kriminaliseras sär- skilt i svensk rätt.4 Internationella straffrättsutredningen har anslutit sig till uppfattningen att tortyrbrottet faller under befintlig straff- lagstiftning och att någon särskild kriminalisering av detta brott därför inte är påkallad. Ett sådant brott skulle enligt Internationella straffrättsutredningens uppfattning också bli svårt att inordna i den systematik som svensk strafflagstiftning bygger på. Internationella straffrättsutredningen har konstaterat att sedvanliga jurisdiktions- bestämmelser blir tillämpliga avseende domsrätt över gärningar som kan utgöra tortyr i konventionens mening. Enligt allmän folkrätt omfattas dock tortyrbrottet av universell jurisdiktion, varför utred- ningen har föreslagit att en särskild domsrättsbestämmelse bör in- föras i 2 kap. för att säkerställa en sådan jurisdiktion. Utredningen delar Internationella straffrättsutredningens bedöm- ning att 2 kap. bör innehålla en bestämmelse av inne- börd att för sådana handlingar som utgör tortyr enligt den definition som ges i artikel 1 i FN:s konvention mot tortyr ska gälla universell jurisdiktion. Eftersom tortyrbrottet inte utgör något särskilt brott enligt svensk rätt bör bestämmelsen dock ges en något annan ut- formning än vad Internationella straffrättsutredningen föreslagit. Av bestämmelsen bör således framgå att svensk domstol är behörig att döma för brott som omfattas av tortyrbegreppet i enlighet med tortyrkonventionen. Ett förslag om att införa ett särskilt tortyrbrott i svensk rätt finns i departementspromemorian Ett särskilt tortyrbrott? (Ds 2015:42). Promemorian innehåller även ett förslag om införande av en särskild bestämmelse om universell jurisdiktion för ett sådant tortyrbrott. Förslagen bereds i , men det är oklart vad som blir utfallet av denna beredning. Det finns därför anledning att här lämna ett förslag avseende jurisdiktion över brott som om- fattas av tortyrbegreppet, för det fall att ett särskilt tortyrbrott inte skulle komma att införas. Jurisdiktionen över brott som omfattas av tortyrbegreppet enligt konventionen mot tortyr bör vara universell. 4Om CAT:s uppfattning i fråga bl.a. om svensk kriminalisering av tortyrbrottet, se vidare CAT/C/SWE/CO/6–7 och CAT/C/SWE/QPR/8. Svensk straffrättslig domsrätt – överväganden och förslag