sou · H7B353 · 2019-12-09 00:00:00 — Det innebär att kontantförmåner enligt den tillämpliga lagstiftningen ska betalas ut även om den tillämpliga lagstiftningen föreskriver bosättning i landet för rätt till en viss förmån och den berörda personen är bosatt i en annan medlemsstat. Undantag i fråga om exportabilitet finns avseende minimiförmåner i artikel 58 och hybridförmåner i artikel 70 (se vidare avsnitt 3.4.5 och 3.4.6). Medlemsstaternas förklaringar angående tillämpningsområdet för förordningen (artikel 9) Av artikel 9 följer att medlemsstaterna ska anmäla vissa för- klaringar till Europeiska kommissionen. Medlemsstaterna anmäler bl.a. den nationella lagstiftning och de system inom den sociala trygg- heten som omfattas av förordningen, om de ingått en konvention med en annan medlemsstat och eventuella minimiförmåner. Förhindrande av sammanträffande av förmåner (artikel 10) Enligt artikel 10 ska förordningen, om inte annat föreskrivs, inte kunna åberopas för att erhålla eller bevara en rätt till flera förmåner av samma slag av obligatorisk försäkring. Fastställande av tillämplig lagstiftning (artiklarna 11–16) Tanken med samordningsbestämmelserna är att en migrerande per- son inte ska förlora intjänade rättigheter eller falla mellan stolarna på så sätt att personen varken uppfyller bosättnings-, arbets- eller med- borgarskapsstatens försäkringsvillkor. Så skulle t.ex. kunna vara fallet om samtliga medlemsstater skulle anse att en viss icke förvärvsaktiv person saknar bosättning i det egna landet. Förordningen utgår från att peka ut en persons socialförsäkringstillhörighet så att en sådan tillhörighet alltid finns och att personen omfattas av endast ett lands lagstiftning (artikel 11). I förordningen talar man om att för en per- son fastställa tillämplig lagstiftning. En följd av lagvalsreglerna är t.ex. att en person som är bosatt i en stat men arbetar i en annan stat omfattas av arbetslandets lagstiftning om sociala trygghetsförmåner och därför inte har rätt till bosättningslandets bosättningsbaserade förmåner. Huvudregeln enligt artikel 11.3 är att man omfattas av lagstift- ningen i det land där man arbetar eller bedriver verksamhet som egen- företagare. Vidare anges vissa specialregler för offentliganställda, vissa arbetssökande samt den som är inkallad till militärtjänstgöring eller civil tjänstgöring. Slutligen anges att den som inte faller in under någon av de nämnda situationerna ska omfattas av lagstift- ningen i den medlemsstat där denne är bosatt. Det kan i enskilda fall vara svårt att avgöra i vilket land en migre- rande icke förvärvsaktiv person ska anses vara bosatt. Så kan exem- pelvis vara fallet om en person har rört sig från en medlemsstat till en annan och frågan är om det verkligen rör sig om en ändrad bosätt- ning i samordningsbestämmelsernas mening eller endast om en till- fällig vistelse i den andra staten. I artikel 11 i tillämpningsförordningen (förordning 987/2009) anges därför riktlinjer för tillämpningen av bo- sättningsbegreppet i de fall myndigheter i två medlemsstater är oense i fråga om den EU-rättsliga bosättningen. Riktlinjerna, som bygger på EU-rättspraxis, anger en rad faktorer som kan tjäna till vägledning för myndigheternas bedömning såsom vistelsens kontinuitet, per- sonens familjesituation och familjeband, personens bostadssituation och personens skattemässiga bosättning. har samman- fattat det hela med att personen ska anses vara bosatt där denne har centrum för sina levnadsintressen. I sistnämnda artikel uttrycks det som att de berörda medlemsstaterna i samförstånd ska fastställa var personen har sina huvudsakliga intressen. Avslutningsvis innehåller artikel 11 i förordning 883/2004 särskilda bestämmelser om sjömän och flygande personal. Artiklarna 12–16 innehåller bl.a. bestämmelser om s.k. utsänd personal samt om de som arbetar i två eller flera medlemsstater. I avdelning 3, kapitel 4, i förordning 883/2004 finns bestämmelser om förmåner vid invaliditet. Det avser huvudsakligen det som brukar benämnas förtidspension men som för svenskt vidkommande benämns sjukersättning och aktivitetsersättning. Förmåner vid invaliditet delas enligt förordningen upp i två huvudgrupper som benämns typ A- lagstiftning respektive typ B-lagstiftning. Med typ A-lagstiftning avses varje lagstiftning enligt vilken invaliditetsförmånernas storlek är oberoende av försäkrings- eller bosättningsperioder och som ut- tryckligen har inkluderats i bilaga VI av den behöriga medlemsstaten. Med typ B-lagsstiftning avses varje annan lagstiftning (artikel 44.1). För del anges inkomstgrundad sjukersättning och aktivi- tetsersättning i bilaga VI. Sjukersättning och aktivitetsersättning i form av garantiersättning anses således vara av typ B-lagstiftning.8 Förmånerna av de två olika typerna samordnas på olika sätt. Om den försäkrade endast har omfattats av typ A-lagstiftning ska be- stämmelserna i kapitel 4 tillämpas. Huvudregeln är då att en person som i en följd eller växelvis har omfattats av två eller flera medlems- staters lagstiftning, och som uteslutande har fullgjort försäkrings- eller bosättningsperioder enligt typ A-lagstiftning, ska vara berätti- gad till förmåner endast från institutionen i den medlemsstat vars lagstiftning var tillämplig då den arbetsoförmåga som ledde till 8Se även Regeringens proposition Sjukersättning och aktivitetsersättning i stället för förtidspension (prop. 2000/01:96), s. 168. invaliditet uppstod och ska uppbära dessa förmåner i enlighet med den lagstiftningen (artikel 44.2). En person som i en följd eller växelvis har omfattats av två eller flera medlemsstaters lagstiftning, av vilka åtminstone en inte är typ A-lagstiftning, ska vara berättigad till förmåner enligt kapitel 5, vilket ska tillämpas i tillämpliga delar (artikel 46.1). En person som har om- fattats av typ B-lagstiftning ska alltså få sina förmåner vid invaliditet samordnade på motsvarande sätt som gäller för ålders- och efter- levandepensioner. Ålders- och efterlevandepensioner regleras i avdelning 3, kapitel 5 i förordning 883/2004. Pensionsförmåner är något som man som regel tjänar in till under ett arbetsliv. Av den anledningen är samordnings- bestämmelserna utformade så att pension inte bara utbetalas enligt lagstiftningen i den stat där man är bosatt utan av alla de medlems- stater i vilka man tjänat in till pension. Pensionsutbetalningarna för- delas mellan staterna enligt pro rata temporis-principen, där en beräkning görs relaterad till den tid som personen har försäkringstid i respektive land. Vissa pensioner tjänas in t.ex. genom att avgifter betalas in och det kan röra sig om både arbetsbaserade pensioner och sådana icke arbetsbaserade pensioner som är avgiftsbaserade. Andra pensioner, t.ex. den svenska garantipensionen, är bosättningsbase- rade och helt skattefinansierade. I artikel 50.1 finns den grundläggande regleringen som anger att alla behöriga institutioner ska fastställa rätten till förmåner med beaktande av alla de medlemsstaters lagstiftningar som den berörda personen har omfattats av. När en person har arbetat i flera medlemsstater prövas först om han eller hon uppfyller kvalifikationskraven, den grundläggande rätten, för de aktuella pensionsförmånerna i respektive land. Om villkoren för rätten till en förmån inte uppfylls genom egna intjänade försäkringsperioder i de olika medlemsstaterna ska dessa genom sammanläggning (artiklarna 6 och 51) pröva om villkoren kan upp- fyllas genom beaktande av försäkringsperioder i andra medlemsstater. Principen är då att perioderna ska likställas och användas som om de var intjänade i den medlemsstat som ska fastställa rätten till förmå- Av artikel 57.1 följer att i det fall perioder i en stat inte ger rätt till en förmån är den staten inte skyldig att använda sig av sammanläggning om den period som fullgjorts understiger . Om denna princip skulle leda till att villkoren för rätt till förmån inte uppnås i någon medlemsstat följer av artikel 57.3 att förmåner ute- slutande ska utges enligt lagstiftningen i den sista av de medlems- stater vars villkor är uppfyllda som om alla de försäkrings- och bo- sättningsperioder som har fullgjorts och betalats enligt artiklarna 6, 51.1 och 51.2 hade fullgjorts enligt den medlemsstaten. Av bestämmelserna följer att den behöriga institutionen i varje stat som personen har arbetat i därefter ska bevilja och beräkna för- månen i respektive stat. Den generella sammanläggningsprincipen i artikel 6 är dock inte tillämplig när det gäller den faktiska beräkningen. Bestämmelsen om beviljande av förmåner (artikel 52) föreskriver två metoder för att beräkna förmånerna. Om villkoren för rätt till förmåner uteslutande har uppfyllts enligt den nationella lagstiftningen, ska för- månsbeloppet beräknas enligt denna lagstiftning (artikel 52.1 a). En förmån beräknad på det sättet är en s.k. oberoende förmån. Det ska också alltid göras en beräkning enligt den redan nämnda pro rata temporis-principen (artikel 52.1 b). Enligt principen om bästa utfall gör medlemsstaternas institutioner denna andra beräkning. Därefter jämförs beloppen som räknats fram genom nationell lagstiftning och enligt pro rata temporis-metoden. Personen ska bli berättigad till det högsta av de beräknade beloppen (artikel 52.3). Pro rata temporis-principen innebär att förmånen ska propor- tioneras i förhållande till de intjänade perioderna i behörig stat och det totala antalet intjänade perioder inom unionen. I pro rata- beräkningen görs först en beräkning av ett teoretiskt belopp, som är det belopp som visar vad personen skulle ha fått om denna hade fullgjort alla sina intjänade försäkringsperioder i aktuell stat. Av det teoretiska beloppet ska institutionen sedan beräkna pro rata-beloppet (det faktiska beloppet), dvs. beloppet i förhållande till antalet år som personen arbetat i den staten och det totala antalet perioder inom unionen. Vid beräkningarna av en oberoende förmån och pro rata-beräk- nade förmåner ska den behöriga institutionen tillämpa nationella bestämmelser om minskning, innehållande eller indragning inom de gränser som anges i artiklarna 53–55. I dessa artiklar finns bl.a. bestämmelser om sammanträffande av förmåner. syftar till att motverka en otillbörlig minskning av förmånstagares pensionsanspråk när nationella bestämmelser om minskning, inne- hållande eller indragning också sammanträffar. Nationella bestäm- melser om förhindrande av sammanträffande av förmåner får endast tillämpas i vissa angivna fall. Förordningen skiljer på sammanträf- fande av förmåner av samma slag och sammanträffande av förmåner av annat slag. Som sammanträffande av förmåner av samma slag ska betraktas sammanträffande av förmåner vid invaliditet, ålderdom och till efterlevande som beräknas eller utges på grundval av försäkrings- och/eller bosättningsperioder som har fullgjorts av samma person. I artikel 56 finns tilläggsbestämmelser för beräkning av förmåner. Bestämmelserna avser endast beräkningen enligt pro rata temporis- principen och inte beräkningen av en oberoende förmån. Tilläggs- bestämmelserna avser dels den situationen att försäkrings- och/eller bosättningsperioden enligt en medlemsstats lagstiftning överstiger maximiperioden som krävs för rätt till hel förmån, dels hur den behöriga myndigheten ska fastställa beräkningsgrunden för försäk- rings- och/eller bosättningsperioder som fullgjorts enligt andra med- lemsstaters lagstiftning när beräkningen av förmåner grundas på intäkter, avgifter m.m. Artikel 58 innehåller en särskild reglering för s.k. minimiförmå- ner. Denna regleringen redovisas närmare i nästa avsnitt. 3.4.5Särskilt om förordningens reglering av minimiförmåner Artikel 58 i förordningen De så kallade minimiförmånerna regleras i artikel 58 som har rubri- ken ”Beviljande av ett tillägg” och som lyder enligt följande. 1.En förmånstagare på vilken kapitlet är tillämpligt får, i den medlems- stat där denne är bosatt och enligt vars lagstiftning en förmån utges till honom, inte tilldelas ett lägre förmånsbelopp än det minimibelopp9 som har fastställts enligt denna lagstiftning för en försäkrings- eller bosätt- 9Vår anmärkning: I den engelska språkversionen används uttrycket ”minimum benefit”, vilket snarare har innebörden ”minimiförmån” på svenska; även de tyska, franska och danska språk- versionerna använder uttryck som skulle översättas med ”minimiförmån”. I den tidigare förordningen 1408/71 användes i motsvarigheten i artikel 50 uttrycket ”minimum benefit” i den engelska versionen och ”minimiförmån” i den svenska versionen. ningsperiod som motsvarar alla de försäkringsperioder10 som enligt detta kapitel har beaktats för utbetalningen. 2.Den behöriga institutionen i den medlemsstaten ska under hela den tid personen är bosatt inom statens territorium betala ut ett tillägg till denne motsvarande skillnaden mellan det totala förmånsbelopp som ska utbetalas enligt detta kapitel och minimibeloppet11. Den svenska språkversionen av artikeln överensstämmer inte helt med övriga språkversioner. Enligt den lydelse som artikeln har i övriga språkversioner är den tillämplig i de fall det i lagstiftningen i den medlemsstat där förmånstagaren är bosatt finns fastställt en minimiförmån. I de fallen säkerställer bestämmelsen att förmåns- tagaren, så länge han eller hon är bosatt i medlemsstaten, har rätt till minimiförmånsbeloppet. Om det totala förmånsbelopp som betalas ut till förmånstagaren efter samordning enligt förordningens bestäm- melser är lägre än minimiförmånsbeloppet, så medför bestämmelsen att denne ska få utbetalt ett tillägg som motsvarar skillnaden mellan det totala förmånsbeloppet och minimiförmånsbeloppet. En mot- svarande bestämmelse fanns i artikel 50 i den tidigare gällande för- ordningen 1408/71. Tillägget behöver som framgått ovan endast betalas ut så länge förmånstagaren är bosatt i medlemsstaten. Denna regel är en special- bestämmelse och har därför företräde framför den allmänna bestäm- melsen om upphävande av krav på bosättning i artikel 7.12 Bestämmelsen, och tolkningen av den, har berörts i ett antal domar från . Nedan följer en kort redovisning av dessa domar. I målet (C-64/77, EU:C:1977:197), som avsåg en begäran om förhandsavgörande, frågade en belgisk vad som ska förstås med en minimiförmån (i den då gällande artikel 50 i förordning 1408/71) när en medlemsstats lagstiftning inte ger rätt till en minimipension med ett fast belopp, eftersom beräkningen av 10Vår anmärkning: Det kan noteras att den svenska översättningen här är felaktig på det sättet att övriga språkversioner i stället för ”försäkringsperioder” anger ”perioder”. 11Vår anmärkning: I den engelska språkversionen används uttrycket ”the amount of the minimum benefit” vilket rätteligen borde översättas till ”minimiförmånsbeloppet” på svenska, ett ut- tryck som användes i den motsvarande bestämmelsen i den tidigare förordningen 1408/71. 12Fuchs och Cornelissen, – A commentary on EU Regulations 883/2004 and 987/2009, 1:a uppl., s. 367. förmånerna sker på grundval av lönens storlek och varaktigheten av de fullgjorda försäkringsperioderna, samt om minimiförmånen i det fallet motsvarar det teoretiska beloppet. uttalade att artikeln omfattar fall där en person har omfattats av lagstiftningarna i de stater där han eller hon har arbetat, vilket inneburit att det samman- lagda förmånsbeloppet från dessa stater inte gjort det möjligt för honom eller henne att uppnå en skälig levnadsnivå13. För att komma till rätta med denna situation föreskriver den aktuella artikeln att när bosättningslandets lagstiftning föreskriver en minimiförmån, ska denna stat betala ut ett tillägg till förmånstagaren som uppgår till skillnaden mellan det totala förmånsbelopp som ska betalas ut av de olika stater vars lagstiftning han eller hon omfattats av, och minimi- förmånsbeloppet. Enligt domen innehåller inte alla lagstiftnings- system nödvändigtvis minimiförmåner. Domstolen besvarade de ställda frågorna genom att uttala att artikeln endast är tillämplig när lagstiftningen i medlemsstaten där arbetstagaren är bosatt föreskriver en minimipension. I målet (C-22/81, EU:C:1981:316), som avsåg en begäran om förhandsavgörande, frågade en brittisk om det dåvarande grundskyddet i , nedan , var en minimiförmån enligt artikel 50 i den då gällande förordningen 1408/71. Enligt framgår det av bestämmelsen i artikeln att en minimiförmån inte primärt definieras utifrån förordningens begrepps- bildning utan med hänvisning till de minimiförmåner som är fastslagna i de olika medlemsstaternas lagstiftning. Minimiförmåner förekom- mer endast i några av medlemsstaterna. När det gäller minimiförmånernas närmare beskaffenhet så fram- går det enligt domstolen av lagstiftningen i de medlemsstater som har anmält minimiförmåner att förmånerna är utformade för att, i olika former, garantera den pensionsberättigade en minimiinkomst 13I den engelska språkversionen av domen används uttrycket ”reasonable standard of living”, vilket kan översättas till ”rimlig levnadsstandard” på svenska. Det är här fråga om ett EU- rättsligt begrepp som inte nödvändigtvis har samma innebörd som ”skälig levnadsnivå” har i svensk nationell rätt. som överstiger det belopp som personen normalt skulle ha rätt till på grund av de försäkringsperioder som personen har fullgjort och de avgifter som personen har erlagt. Det övergripande syftet med sådana bestämmelser är generellt att säkerställa att den pensions- berättigade får en garanterad minimiinkomst. Domstolen menade att det var detta syfte som den hade hänvisat till i domen i målet när den uttalade att artikeln ”omfattar fall där en person har omfattats av lagstiftningarna i de stater där han eller hon har arbetat, vilket inneburit att det sammanlagda förmånsbeloppet från dessa stater inte gjort det möjligt för honom eller henne att uppnå en skälig levnadsnivå”. Det synsättet kan enligt domstolen härledas från själva ordalydel- sen av artikeln, där rubriken och texten hänvisar till beviljandet av ett tillägg, med vilket avses ett ytterligare belopp utöver det minimi- belopp som ska utbetalas med tillämpning av de normala bestäm- melserna enligt en viss nationell lagstiftning. Det synsättet kan också härledas från den andra meningen i artikeln, som fastslår att en förmånstagare som förordningen är tillämplig på har rätt att få ut- betalt ”skillnaden” mellan summan av det totala förmånsbelopp som ska betalas ut enligt förordningen, dvs. den summa som framkom- mer vid den normala tillämpningen av reglerna om sammanläggning och proportionell beräkning som föreskrivs i artikel 4614, samt minimi- förmånen som garanteras enligt lagen i bosättningstaten. En sådan beräkningsmetod antyder att det som avses är ett minimum enligt en specifik garanti i nationell lagstiftning och inte det minimibelopp som framkommer vid en normal tillämpning av reglerna om fast- ställande av rätten till pension på grund av försäkringsperioder som fullgjorts och de avgifter som har betalats. De minimiförmåner som artikel 50 i förordning 1408/7115 hän- visar till skiljer sig alltså från det ”teoretiska belopp” som anges i artikel 46.2 a i förordning 1408/7116, som inte är ett belopp vars faktiska utbetalning är garanterad utan ett underlag för den beräk- ning som används vid reglerna om sammanläggning och proportio- nell beräkning. Domstolen besvarade den ställda frågan på så sätt att artikeln mot den angivna bakgrunden ska ges den innebörden att en minimi- 14Hänvisningen till artikel 46 avser den gamla förordningen (1408/71), vilken motsvaras av artikel 52 i förordning 883/2004. 15Motsvarande artikel 58 i förordning 883/2004. 16Motsvarande artikel 52.1 b i) i förordning 883/2004. förmån endast föreligger när bosättningsstatens lagstiftning inne- håller en specifik garanti, som har till ändamål att tillförsäkra dem som åtnjuter sociala trygghetsförmåner en minimiinkomst som över- stiger storleken på de förmåner som de hade kunnat göra anspråk på enbart med stöd av fullgjorda försäkringsperioder och erlagda avgifter. dom i målet Stinco och Panfilo I målet Stinco och Panfilo (C-132/96, EU:C:1998:247), som avsåg en begäran om förhandsavgörande, var det ostridigt att den italienska minimipensionen var en minimiförmån. Den italienska minimipen- sionen betalades ut som ett tillägg till ålderspensionen, när denna inte nådde upp till den lagstadgade miniminivån. Frågan i målet rörde beräkningen av den italienska ålderspensionen och närmare bestämt huruvida minimipensionen skulle beaktas vid fastställandet av det teoretiska beloppet.17 Kortfattat rörde målet två italienska medborgare som hade rätt till ålderspension från både och en annan medlemsstat. De båda förmånstagarna var bosatta i en annan medlemsstat än Italien.18 Det totala förmånsbelopp som betalades ut till dem från och den andra medlemsstaten efter samordning enligt förordningens bestämmelser var högre än minimibeloppet. betalade därför inte ut något tillägg. De båda förmånstagarna menade dock att enligt förordningen var skyldigt att även vid pro rata-beräkningen fylla ut det teoretiska beloppet till nivån för minimipensionen. Domstolen hänvisade till domen i målet och anförde att den metod för beräkning som anges i artikel 46.2 a i förord- ning 1408/7119, som avser hur en pensions teoretiska belopp ska bestämmas, skiljer sig från den situation som anges i artikel 50 i förordning 1408/7120, som avser beviljandet av en tilläggsbetalning 17Det kan tilläggas att en annan fråga i målet var huruvida den omständigheten att den italienska minimipensionen även var en hybridförmån påverkade bedömningen av hur det teoretiska beloppet skulle bestämmas. Domstolen fann att kategoriseringen av förmånen som en minimiförmån inte påverkade bestämmandet av det teoretiska beloppet, dvs. minimi- pensionen föll inte av den anledningen utanför tillämpningsområdet för artikel 46 i förordning 1408/71. Det bör framhållas att samordningsbestämmelsernas reglering av hybridförmåner har ändrats sedan domen och att det är möjligt för en förmån att kate- goriseras som både minimiförmån och hybridförmån. 18Detta framgår av generaladvokat . förslag till avgörande i målet (C-132/96, EU:C:1997:436). 19Motsvarande artikel 52.1 b i) i förordning 883/2004. 20Motsvarande artikel 58 i förordning 883/2004. som överstiger det minimum som ska betalas med tillämpning av de sedvanliga bestämmelserna i en viss nationell lagstiftning. Av detta följer enligt domstolen att en minimiförmån som fastställts enligt en medlemsstats lagstiftning ska beaktas vid beräkningen av det teo- retiska belopp som föreskrivs i artikel 46.2 a. Domstolen slog alltså fast att artikel 46.2 a ska tolkas på så sätt att den fordrar att den behöriga institutionen, för att fastställa det teoretiska beloppet för den pension som ligger till grund för beräk- ningen av den proportionella pensionen, ska beakta ett tillägg som syftar till att uppnå den nivå för minimipension som föreskrivs i den nationella lagstiftningen. dom i målet Koschitzki Målet Koschitzki (C-30/04, EU:C:2005:492), som avsåg en begäran om förhandsavgörande, rörde samma italienska minimipension som i målet Stinco och Panfilo. I målet Koschitzki uppfyllde förmåns- tagaren inte villkoren för att beviljas minimiförmånen, eftersom hennes inkomster eller hennes familjeinkomster översteg den nivå som fastställts i den italienska lagstiftningen. Frågan var om detta nationella villkor avseende inkomster fick tillämpas vid beräkningen av det teoretiska beloppet. För att avgöra frågan om tillägget under de angivna omständig- heterna ska beaktas vid beräkningen av det teoretiska beloppet ana- lyserade domstolen artikel 46.2 a i förordning 1408/7121 mot bak- grund av dess lydelse och syfte. Av artikelns lydelse följer att det teoretiska beloppet ska beräknas som om försäkringstagaren endast har varit yrkesverksam i medlemsstaten i fråga.