sou · H7B338 · 2019-07-15 00:00:00 — åklagare förfogar över är emellertid en inte okomplicerad incita- mentsstruktur. För den misstänkte finns det inte någon möjlighet att söka garantier för att hans eller hennes medverkan under för- undersökningen kommer att leda till någon förmån. Det är med nuvarande ordning helt enkelt osäkert för en misstänkt om de upp- gifter han eller hon kan tänka sig att lämna verkligen kommer leda till en strafflindring och i så fall när ett besked kommer. Om så blir fallet beror på hur rätten senare bedömer hans eller hennes uppgifter. Det är också osäkert vilken strafflindring det i så fall kan bli frågan om. Det saknas vägledande uttalanden om vilken grad av medverkan som krävs och vilken strafflindring som kan ges i för- hållande till medverkansgrad och brottslighetens straffvärde.123 En sådan klargörande praxisutveckling är eftersträvansvärd. Nuvarande ordning bygger på att den misstänkte lämnar sina uppgifter och sedan inväntar den vidare handläggningen för att i ett senare skede, ibland månader eller år senare, få besked om det ur hans eller hennes perspektiv var värt att medverka eller inte. Även om det naturligtvis finns förutsättningar för bestämmelsen om strafflindring vid utredningsmedverkan att fungera som ett inci- tament i vissa fall, så är det vår bedömning att de processekonomiska och kriminalpolitiska skäl som ligger bakom bestämmelsen har svårt att få genomslag på grund av hur reglerna är utformade. Det finns, bedömer vi, en inbyggd broms för incitamentets genomslag. Om den strafflindring som utgör incitamentet för medverkan kunde realiseras direkt och med säkerhet för den misstänkte finns det anledning att förvänta sig ett större genomslag för de motiv som ligger bakom reglerna om strafflindring vid utredningsmedverkan. Ett tillräckligt precist och förutsebart incitament En förutsättning för att ett incitament för misstänktas utrednings- medverkan ska fungera är, har vi bedömt, att det uppfattas som pre- cist och förutsebart. Det måste avgöras om det med tanke på det begränsade underlag som finns vid den tidiga tidpunkten då åkla- garen ska fatta beslut om strafflindring på grund av den misstänktes medverkan går att förvänta sig bedömningar som leder till en precis och förutsebar uppgift. 123Prioriterade prejudikatfrågor 2019, , . Starkare incitament för misstänktas utredningsmedverkan Att besluten fattas då samtliga omständigheter kring brotten ännu inte är klarlagda är en grundläggande konsekvens som måste kunna godtas om reformen ska genomföras. Det ligger i själva förutsättningen att bedömningarna kommer göras med ett ofullständigt material som grund. Inte minst gäller detta eftersom det handlar om att tillmäta brottsmisstankar, inte färdigutredda brott, ett värde. Även i övrigt kommer det att finnas omständigheter som för åklagarens ställningstagande ännu inte är fullständigt klarlagda eller inte kända. Att beslut fattas tidigt på ett mindre fullständigt underlag är priset för de fördelar som kan vinnas med reformen. Det som är angeläget när det gäller dessa förutsätt- ningar för beslutsunderlaget är, bedömer vi, att de osäkerhetsfakto- rer som kan finnas vad gäller bedömningar i ett tidigt skede inte leder till att slutresultatet blir orättvist. Det betyder för det första, att omständigheter som inverkar på åklagarens tidigt fattade beslut i mildrande riktning alltid måste kunna beaktas även om dessa om- ständigheter uppkommer eller blir kända i ett senare skede. Om det efter åklagarens beslut framkommer en ny förmildrande omständig- het eller nya omständigheter om den misstänktes person eller hän- delser efter brottet ska dessa omständigheter fortfarande kunna leda till en lindrigare bedömning än det som åklagaren har beslutat om. Det måste för det andra, å andra sidan, godtas att försvårande om- ständigheter som framkommer efter åklagarens beslut, och som om de varit kända när beslutet fattades skulle ha lett till en strängare bedömning, inte kan inverka i skärpande riktning på åklagarens be- slut i efterhand. Den uppgift om straffet som åklagaren beslutat om ska inte kunna sättas högre i ett senare skede. Att detta gäller är av vikt för att den misstänkte ska kunna lita på åklagarens beslut som ett besked om ett värsta utfall i brottmålet. Åklagarens beslut måste alltså i den vidare hanteringen fungera som ett högsta tak. Ur den misstänktes perspektiv bör åklagarens uppgift under för- undersökningen med dessa givna förutsättningar för den vidare han- teringen ha förutsättningar att uppfattas som både precis och förut- sebar. Den oförutsebarhet som finns för den misstänkte är att han eller hon i ett senare skede av processen kan få en lindrigare bedöm- ning än den som åklagaren beslutat om i ett tidigt skede. En sådan oförutsebarhet bedömer vi är en godtagbar ordning såväl i fråga om kravet på incitamentets utformning som för den misstänktes rätts- säkerhet. Starkare incitament för misstänktas utredningsmedverkan Om åklagaren, som vi nu överväger, vid sin bedömning under förundersökningen ska beakta de befintliga bestämmelserna för straffmätning i 29 kap. betyder det att åklagaren måste kunna avgöra det konkreta straffvärdet för brottet eller brotten (enligt 29 kap. 1–3 §§ BrB) med eventuell reduktion för billighets- skäl (enligt 29 kap. 5 § BrB) och ungdom (enligt 29 kap. 7 § BrB). I den mån tidigare brottslighet inte kan förväntas få ett tillräckligt genomslag genom att villkorligt medgiven frihet ska förverkas eller fängelse ska väljas bör även detta räknas in (29 kap. 4 § BrB). De omständigheter enligt de angivna bestämmelserna som åkla- garen behöver ha en uppfattning om bör, uppfattar vi, i princip vara möjliga att utläsa av förundersökningen då ett beslut kan aktualiseras. I normalfallet bör det redan i ett tidigt skede av förundersökningen vara möjligt att utläsa vad gärningen har inne- burit för skada, kränkning eller fara liksom vad den tilltalade insett eller borde ha insett om detta samt de avsikter eller motiv som han eller hon har haft. Omständigheten att gärningen har inneburit ett allvarligt angrepp på någons liv eller hälsa eller trygghet till person kan på samma sätt i normalfallet framgå i ett tidigt skede. Eftersom försvårande eller förmildrande omständigheter kopplade till gär- ningen kan ha en betydelse för rubriceringsfrågan bör även dessa omständigheter i normalfallet kunna framgå av förundersökningen även i ett tidigt skede. Den misstänktes ålder kräver normalt inte någon särskild utredning, även om det undantagsvis kan vara fallet. Vissa av de omständigheter som är kopplade till den misstänktes person eller händelser efter brottet (29 kap. 5 § BrB) kan däremot vara svåra att få med i bedömningen i ett så tidigt skede som vi förutsätter att åklagare ska ta ett beslut. Att utredningsåtgärder i vissa fall skulle behöva vidtas för att klargöra sådana omständigheter som åklagaren behöver kunna be- döma för att avgöra frågan om straff innebär enligt vår bedömning inte något hinder mot en tänkt reform. Vid sådana åtgärder måste det visserligen övervägas i vilken mån den misstänktes uppgifter även efter åtgärdernas genomförande kommer kunna hjälpa utrednings- arbetet framåt. Att uppgifterna är av väsentlig betydelse för utred- ningen av brottet betyder att uppgifterna måste lämnas innan alltför omfattande utredningsåtgärder har vidtagits. I framför allt de stora brottmål som är fokus för våra överväganden ser vi inte att vidtagan- det av vissa utredningsåtgärder för att komplettera beslutsunderlaget Starkare incitament för misstänktas utredningsmedverkan avseende tidiga bedömningar av en uppgift om straff skulle medföra att bevisläget förändras på ett avgörande sätt när det gäller den miss- tänktes utrymme att medverka i utredningen. skulle det dock naturligtvis kunna bli följden. skulle, bedömer vi, oklarheter kring omständigheter av betydelse för åklagarens beslut kommer att leda till att en åklagare inte skulle vara beredd att fatta något beslut. Beslutsunderlaget skulle helt enkelt vara för osäkert för att göra en godtagbar bedömning. Det skulle i de fallen inte finnas förutsätt- ningar för att använda processverktyget. Avgörandet om besluts- underlagets tillräcklighet måste ligga hos den enskilde åklagaren som skulle vara den som fattar beslutet. Ett tillräckligt förmånligt incitament inom ramen för likhetsprincipen Det finns såvitt vi har kunnat se inte, vare sig i juridisk litteratur eller i internationell praxis, något exakt svar på hur stor vinsten vid miss- tänktas medverkan i brottmål måste vara för att den ska uppfattas som tillräckligt förmånlig. I är det praxis med en lindring av straffet motsvarande en tredjedel av det straff som annars skulle ha dömts ut (avsnitt 5.4.6). Även i är en ”normalrabatt” om praxis vid strafflindring på grund av erkännande (avsnitt 5.4.7). Denna nivå om en tredjedels nedsättning av straffet tycks, enligt vad vi har kunnat erfara, överensstämma med vad som gäller i flera andra europeiska länder vars rättsordning innehåller för- faranden med strafflindring vid misstänktas och tilltalades medverkan. Nuvarande ordning för strafflindring vid utredningsmedverkan i medger en relativt omfattande strafflindring utan någon egentlig övre gräns. Lagstiftaren har lämnat över till rättstillämp- ningen att avgöra frågan om strafflindringens storlek utifrån om- ständigheterna i det enskilda fallet. Om den tilltalades medverkan är av sådan omfattning att en nedsättning av straffet kommer i fråga bör det, enligt förarbetsuttalanden, normalt sett ske en relativt på- taglig justering av straffet.124 Strafflindringen ska som utgångspunkt ställas i relation till framför allt graden av den tilltalades medverkan samt brottslighetens straffvärde. I situationer då det är fråga om ett brott med ett högt straffvärde och den tilltalade har medverkat i stor 2014/15:37 s. 39. Starkare incitament för misstänktas utredningsmedverkan utsträckning kan det alltså, framhölls det i förarbetena, bli fråga om en omfattande nedsättning, sett eller till och med år. Att det normalt ska ske en relativt påtaglig justering av straffet då den tilltalade medverkat gör att strafflindringen kan fungera som ett incitament för den misstänkes medverkan.125 Vår bedömning är att nuvarande ordning för strafflindring vid utredningsmedverkan i är tillräckligt förmånlig för att kunna motivera den misstänkte att välja att medverka till utredning av egen brottslighet. Utrymmet för strafflindring enligt bestämmel- serna är stort och utan någon övre gräns. Det kan knappast, bedömer vi, vara brister i fråga om incitamentets förmånlighet som bromsar tillämpningen av befintlig reglering. Om en misstänkt kunde få ett tidigt besked om vad som utgör det värsta utfallet i fråga om straffet skulle det enligt vår mening dessutom uppfattas som mer förmånligt för den som vill påverka utfallet av brottmålet än att behöva genom- gå en lång process innan resultatet av den egna medverkan möjligen får effekt i en lagakraftvunnen dom. Ett tidigt och säkert besked är typiskt sett mer förmånligt än förhoppningen om ett senare besked om samma sak. Att åklagare skulle tillåtas att förfoga över beskedet om strafflindring till den misstänkte innebär enligt vår bedömning av det skälet att ett incitament om strafflindring vid utredningsmed- verkan blir mer förmånligt för misstänkta än det är . Det finns en konflikt mellan å ena sidan tillräckligt kraftfulla inci- tament, som förmår motivera misstänkta att medverka i brottmålet, och å andra sidan vikten av att lika fall behandlas lika. Kravet på allas likhet inför lagen innebär framför allt ett skydd mot godtycklig rättstillämpning. En reform som innebär att straffen, beroende på om den misstänkte medverkar eller inte, blir olika för brott som är fullt jämförbara när det gäller klandervärdhet och gärningsmannens skuld förutsätter en reglering som leder till en för brottsmisstänkta förut- sebar rättstillämpning. Eftersom vår hypotes är att åklagare ska kunna förfoga över det befintliga regelverket för strafflindring vid utredningsmedverkan så innebär våra överväganden inte något nytt i förhållande till vad som redan godtagits i detta avseende. Det är därvid centralt att misstänktas medverkan kan leda till en mer för- månlig behandling för den misstänkte än för den som inte medver- kar, men att misstänktas passivitet inte kan leda till bestraffningar. 2014/15:37 s. 24. Starkare incitament för misstänktas utredningsmedverkan Åklagaren ska förfoga över det befintliga incitamentet för utredningsmedverkan i Att införa en möjlighet för åklagare att besluta om straff under för- undersökningsstadiet är avsett att skapa ett skarpare incitament för misstänktas utredningsmedverkan i brottmålsprocessen. Vi ser att det finns förutsättningar för att låta åklagare besluta om en uppgift om straff med beaktande av bestämmelserna i 29 kap. , inkluderande det befintliga incitamentet för misstänktas utrednings- medverkan i 29 kap. 5 § första stycket 5 BrB. Det vi avser med be- greppet ”straff” är då straffvärdet enligt 29 kap. 1–3 §§ BrB med avdrag enligt 29 kap. 5 och 7 §§ BrB för billighetsskäl och ungdom samt med beaktande av 29 kap. 4 §. En given omständighet för en sådan tänkt ordning är att det kan godtas att besluten om straff kom- mer att fattas på ett mindre fullständigt underlag än som är fallet och att det kan leda till att försvårande omständigheter inte beaktas fullt ut i enskilda fall. 5.6.6Särskild rättsverkan och näringsförbud ska inte utgöra incitament för misstänktas utredningsmedverkan Vår bedömning: Det är inte lämpligt att misstänktas utrednings- medverkan ska tillåtas inverka på beslut i frågor om särskild rätts- verkan eller näringsförbud. Dessa följder av brott ska därför inte utgöra incitament för utredningsmedverkan. I frågor om särskild rättsverkan kan rätten fatta beslut om detta utan att åklagaren framställer något yrkande om det. I praktiken sker det emellertid knappast. Att åklagaren framställer ett yrkande om särskild rättsverkan i de fall det är aktuellt för rätten att fatta ett sådant beslut är också vad som rekommenderas i de interna riktlin- jerna för åklagararbetet.126 Som vi har redovisat i tidigare avsnitt finns det enligt vår bedöm- ning goda skäl för en allmän reform av åklagares förfogande över följderna av brott som innebär att åklagaren sätter ramarna för pröv- ningen av brottmål i dess helhet (avsnitt 5.6.4). I grunden tycker vi 126Åklagarmyndighetens och , Utvecklingscentrum , uppdaterad . Starkare incitament för misstänktas utredningsmedverkan att det är självklart att rätten inte ska kunna besluta om särskild rättsverkan utan att åklagaren har framställt ett yrkande om det. Det är ur rollfördelningssynpunkt principiellt riktigt, menar vi, att domare inte kan besluta i frågor som är ingripande och typiskt sett negativa för en tilltalad utan att åklagaren har fört talan om det. Det är också principiellt följdriktigt att rätten inte bör kunna döma till en sträng- are följd än åklagaren yrkat. Domare ska i princip inte längre vara inkvisitoriska. Vår hållning i denna fråga är följdriktig med vad som redan gäller i praktiken. Övervägandena inom ramen för detta arbete utgår i första hand från de vinster som kan uppstå avseende en bättre hantering av stora brottmål. Reformen om åklagares förfogande över ramarna för pröv- ningen av följderna av brott har därför avgränsats till de situationer då följderna av brott utgör ett incitament för misstänktas utrednings- medverkan. Vi har övervägt om det borde införas en möjlighet för åklagare att förfoga över särskild rättsverkan och näringsförbud på samma sätt som vi tänker oss att åklagare ska tillåtas förfoga över en uppgift om straff. Det som enligt vår bedömning framför allt talar för att särskild rättsverkan och näringsförbud bör ingå i en sådan incita- mentsstruktur i brottmål är, att ett incitament avseende följder av brott som omfattar frågor om särskild rättsverkan och näringsför- bud sannolikt skulle blir mer verkningsfullt än ett incitament som enbart avser en uppgift om straff. Hur frågor om särskild rättsverkan och näringsförbud avgörs har ofta en stor betydelse för enskilda personer som misstänks för brott. Detta gäller, har vi uppfattat i kon- takt med åklagare och försvarare, i högre grad beträffande vissa for- mer av särskild rättsverkan, t.ex. utvisning på grund av brott. I ärenden som rör ekonomisk brottslighet har vidare åklagare understrukit den betydelse som beslut om näringsförbud har för de brottsmisstänkta personerna. Att avgöra frågor om särskild rättsverkan och näringsförbud innefattar emellertid överväganden om andra faktorer än sådana som har att göra med lagföring av enskilda brott (avsnitt 5.6.2). Att låta åtgärder som inte enbart är motiverade av repression ingå i ett regel- verk som är motiverat av en ambition att öka incitamenten för brotts- misstänktas medverkan vid utredning av brott är inte oproblema- tiskt. Det kan med hänsyn till de motiv som ligger bakom reglerna om Starkare incitament för misstänktas utredningsmedverkan företagsbot, utvisning och näringsförbud ifrågasättas om en miss- tänkt ska tillåtas ha ett inflytande över beslut i dessa frågor. Regel- verket om företagsbot har brottspreventiva motiv. Beslut om utvis- ning på grund av brott innefattar bedömningar av faror i olika avseenden med att låta utlänningen stanna i . Lagen om närings- förbud syftar till att förhindra oseriösa näringsidkare från att fort- sätta att bedriva verksamhet och stärka de seriösa före- tagens ställning på marknaden. Att en person som är misstänkt för brott har hjälpt till med utredningsarbetet innebär inte att något av de beskrivna motiven lättare kan realiseras. Att den misstänktes val att berätta något av väsentlig nytta för brottsutredningsarbete ska kunna leda till en för den misstänkte lindrigare bedömning av frågor om utvisning, näringsförbud eller företagsbot är, enligt den bedöm- ning vi gör av det skälet inte lämpligt. En sådan ordning skulle inne- bära att vikten av en fungerande brottsbekämpning skulle överordnas de övriga intressen som reglerna om näringsförbud, utvisning och företagsbot avser att skydda. Framför allt utvisning och näringsförbud är de följder, utöver straffet, som vi uppfattar skulle ha störst betydelse som incitament för misstänktas medverkan. Frågan inställer sig därför i vilken mån beslut om andra former av särskild rättsverkan, exempel- vis förverkande, annat än undantagsvis skulle utgöra en tillräckligt stark motivation för misstänktas medverkan. Incitamentets förvän- tade verkningsgrad kan alltså ifrågasättas i dessa fall. Vidare uppstår frågan om hur stort utrymme för beslut om ett sådant incitament som är rimligt att tänka sig. En begränsning för tillämpningen av regler om begränsningar av särskild rättsverkan med hänvisning till misstänktas utredningsmedverkan måste, bedömer vi, vara någon form av hänsyn till allmänna och enskilda intressen. Att åklagare utan sådana hänsyn skulle tillåtas att förfoga över beslag eller annan särskild rättsverkan framstår i vår bedömning som orimligt. Med det ställningstagandet som utgångspunkt ser vi att det faktiska tillämp- ningsområdet, dvs. de fall i vilka det trots begränsningen som hän- synen till allmänna och enskilda skäl innebär skulle gå att besluta om en lindrigare följd, måste uppfattas som litet. Nackdelarna med att införa en reglering som innebär att åklagare på grund av den misstänktes utredningsmedverkan tillåts förfoga över särskild rättsverkan och näringsförbud som ett incitament för Starkare incitament för misstänktas utredningsmedverkan sådan medverkan överväger enligt vår bedömning sammanfattnings- vis de fördelar i form av mer verkningsfulla incitament som vi ser kan finnas med en sådan ordning. Något förslag till reglering om att åklagare vid misstänktas utredningsmedverkan ska kunna avstå från eller begränsa omfattningen av beslut om särskild rättsverkan eller näringsförbud lämnar vi därför inte. Däremot är det, som vi redan har sagt, vår uppfattning är att det finns goda skäl för att fortsätta reformarbetet om åklagares förfogande över följderna av brott gene- rellt. 5.6.7Utfästelsebeslut om ett högsta straff vid misstänktas utredningsmedverkan Vårt förslag: Om en misstänkt har lämnat uppgifter av väsentlig betydelse för utredningen av brott som han eller hon underrättats misstanke om får åklagaren besluta att utfästa ett visst högsta straff för brottsmisstankar som den misstänkte underrättats om. Åklagaren ska vid den bedömningen beakta vad som föreskrivs i Av åklagarens utfästelsebeslut ska det fram- gå vilken eller vilka misstankar om brott som ligger till grund för utfästelsen och vilket högsta straff som utfästs. Utfästelsebeslu- ten ska sättas upp särskilt och, i de fall de avser brott som om- fattas av åtalet, ingå i förundersökningsprotokollet. Besluten ska fattas av allmän åklagare. Åklagare ska kunna lova den misstänkte ett visst högsta straff En misstänkt person som väljer att lämna uppgifter av väsentlig bety- delse för utredningen av brott kan, om förutsättningarna är upp- fyllda, förvänta sig en strafflindring när rätten be- stämmer påföljden. Att den misstänkte kan få ett besked om förut- sättningarna för strafflindring i ett tidigare skede, redan innan han eller hon väljer att lämna några uppgifter till myndigheterna, har enligt vår bedömning en betydelse för vilket val den misstänkte gör i fråga om sin medverkan i brottmålet. En möjlighet till en dialog om förutsättningarna med den befattningshavare som kan besluta om strafflindringen bör, bedömer vi, förbättra utsikterna för att den Starkare incitament för misstänktas utredningsmedverkan misstänkte väljer att medverka på det sätt som är önskvärt i brott- målsprocessen. Att det finns en möjlighet till dialog inför en med- verkan från den misstänkte stärker rättssäkerheten för den misstänkte i den meningen att förutsebarheten blir bättre. Om en misstänkt person lämnar uppgifter av väsentlig betydelse för utredningen av en brottsmisstanke som riktats mot honom eller henne ska därför åklagaren under förundersökningen få lov att göra en utfästelse om ett visst högsta straff för brottsmisstankar som den misstänkte underrättats om. Åklagaren ska vid bedömningen av straff beakta vad som sägs i 29 kap. . Det inkluderar be- stämmelsen om strafflindring vid utredningsmedverkan enligt 29 kap. 5 § första stycket 5 BrB. Åklagarens utrymme för att göra utfästelser bör utformas som en möjlighet och inte en skyldighet. Det betyder, att det är åklagaren som avgör i varje enskilt fall om det finns förutsättningar att göra en utfästelse eller inte. Om det finns sådana förutsättningar beror bl.a. på vilket utrymme, med hänsyn till bevisläget, som det finns för den misstänkte att lämna uppgifter som får väsentlig betydelse för utred- ningen av brott. Det beror också på om åklagaren ser att det finns tillräcklig information i förundersökningen för att kunna göra en bedömning av ett högsta straff på ett godtagbart sätt. Även andra omständigheter kan avgöra utrymmet i ett enskilt fall. Även om en misstänkt är villig att lämna uppgifter som han eller hon uppfattar är av väsentlig betydelse för utredningen av brott kan han eller hon inte kräva att det ska leda till en utfästelse under förundersökningen. Däremot måste förutsättningarna under vilka den misstänkte lämnar sina uppgifter vara klarlagda för honom eller henne innan han eller hon i så fall gör sitt val att medverka (jfr avsnitt 5.7). Åklagaren ska fatta ett s.k. utfästelsebeslut Att en utfästelse från åklagaren om ett högsta straff är pålitlig för den misstänkte är både en rättssäkerhetsfråga och en förutsättning för att incitamentet ska fungera. Vi lämnar inte något förslag om att tidigarelägga rättskraften i något avseende. Rättskraft ska även fort- sättningsvis inträda först vid lagakraftvunnen dom. Formerna för åklagares utfästelser måste, med den begränsning det innebär att Starkare incitament för misstänktas utredningsmedverkan