sou · H7B33d2 · 2019-01-30 00:00:00 — Det finns dock skäl att tro att den är mindre än vad statistiken visar (se kapitel 14 för beräkningar). Tydligare ansvarsfördelning mellan stat och kommun sin grund i avsaknaden av en enhetlig och accepterad definition av arbetsmarknadsåtgärder eller arbetsmarknadsinsatser. 10.1.4Sociala insatser och Arbetsförmedlingens förberedande utbildningar Vad sociala insatser innebär är inte helt tydligt. I utredningens fokus- grupper (2017) med ett tjugotal kommuner lyfte många att man, det vill säga kommunerna, bedriver vad som benämns lågtröskelinsatser, alltså sådana insatser som inte kräver förkunskaper eller förberedel- ser för deltagande. Andra kallar det sociala insatser. Det kan handla om språkcaféer, mötesplatser, studiebesök på arbetsplatser, enklare praktiska insatser där individen ges ett socialt sammanhang och får möjlighet att prova på någon enklare uppgift. Den typen av insatser bedömer kommunerna själva vara viktiga för individen och, menar många, inte är något som Arbetsförmedlingen riktigt bör eller klarar av att erbjuda inom ramen för det uppdrag man har. Den här typen av insatser är sällan direkt arbetsförberedande, men kan vara ett vik- tigt steg på vägen till arbetsmarknaden och egenförsörjning för individen på lite . Företrädare för Arbetsförmedlingen framförde att kommunerna skulle kunna vara mer lämpade att utreda psykisk, fysisk och social arbetsförmåga. Detta redogör utredningen för i delbetänkandet, SOU 2017:82. Regeringen menade också i prop. 2016/17:175 att stödja och väg- leda enskilda i frågor av social och praktisk karaktär i grunden är ett kommunalt ansvar. Enligt 3 kap. 1 § SoL ska socialnämnden bland annat svara för omsorg och service, upplysningar, råd, stöd och vård, ekonomisk hjälp och annat bistånd till familjer och enskilda som behöver det. Arbetsförmedlingen tillhandahåller dock stöd med tydliga sociala inslag både i intern och extern regi. Exempel finns att hämta i de upp- handlade tjänsterna Grundläggande moduler och Introduktion till arbete samt i delar av Arbetsförmedlingens egna verksamhet som innefattar specialisttjänster med sociala inslag. De förberedande utbildningarna är ett samlingsnamn för tjänster som riktar sig till arbetssökande som behöver förbereda sig inför andra aktiviteter, såsom arbetsmarknadsutbildning eller reguljära studier. Arbetsförmedlingen hade avtal för fem typer av förberedande utbildningar: Meritportfölj, Grundläggande moduler, Tydligare ansvarsfördelning mellan stat och kommun Min väg till arbete, Korta vägen och Starta eget-utbildning. Målgrup- pen varierar i hög utsträckning mellan de olika förberedande utbild- ningarna. Bland de förberedande utbildningarna finns såväl insatser som riktar sig till arbetssökande som står mycket långt ifrån arbets- marknaden, som insatser som riktar sig till arbetssökande som står relativt nära arbetsmarknaden. Syftet och målsättningen varierar i likhet med detta för de olika förberedande utbildningsinsatserna. Nedan beskrivs samtliga inriktningar inom ramen för samlings- namnet förberedande utbildningar i korthet: Tjänsten Min väg till arbete riktar sig till Kriminalvårdens inter- ner på anstalt. Dessa har i regel begränsad arbetslivserfarenhet och bristfällig utbildningsbakgrund. Målet med tjänsten är internerna efter deltagande i tjänsten ska ha förbättrat sina förutsättningar att göra en plan för att få ett arbete, skaffa en yrkesutbildning, söka arbete och utföra ett arbete. Tjänsten Grundläggande moduler riktar sig i första hand till ut- rikesfödda arbetssökande som har kortare skolgång än , varav en del helt saknar skolgång och många därutöver saknar en yrkesinrikt- ning. Målet för tjänsten är att de arbetssökande ska förbättra sina kunskaper i svenska språket och få en klar bild av det svenska sam- hället och den svenska arbetsmarknaden. Tjänsten innehåller allt- ifrån information om att vara förälder i och information om hur svensk sjukvård och friskvård fungerar, till studie- och yrkesväg- ledning och praktik. Tjänsten Meritportfölj riktar sig i första hand till nyanlända inom etableringsuppdraget. Syftet med tjänsten är att bidra med en struk- turerad sammanställning av den arbetssökandes samlade arbetslivs- erfarenhet, utbildning och övriga meriter. Målet med tjänsten är i första hand att identifiera en relevant yrkesklassificering för den arbetssökande. Arbetsförmedlingen köpte enligt myndighetens årsredovisning sex olika arbetsmarknadstjänster : •Stöd och matchning (STOM) •Arbetsmarknadsutbildningar (AUB) •Förberedande utbildningar (FUB) Tydligare ansvarsfördelning mellan stat och kommun •Introduktion till arbete (INAB) •Individuellt pedagogiskt stöd vid utbildning (IPSU). Omfattningen av de olika arbetsmarknadstjänsterna skiljer sig åt, så- väl vad gäller antalet deltagare och antalet leverantörer som storleken på den ersättning som utbetalas till leverantörerna. Arbetsförmedlingen samverkar med kommunerna i många olika av- seenden. I utredningens delbetänkande (SOU 2017:82) beskrivs föl- jande samarbeten: •Samverkan om prognoser och förändringar inom arbetsmark- nadspolitiken •Samverkan mellan Arbetsförmedlingen och inklu- sive tillgång till uppgifter hos Arbetsförmedlingen för kommu- nerna (digital samverkan) •Samverkan för att minska ungdomsarbetslösheten (med hjälp av Dua) •Samverkan kring etableringsinsatser (inklusive lokala överenskom- melser enligt Dua-modellen) •Samverkan inom arbetslivsinriktad rehabilitering •Samverkan inom ramen för ESF-projekt •Samverkan kring den kommunala vuxenutbildningen. •Överenskommelse om samverkan mellan . 10.1.6För vilka målgrupper kan ansvarsfördelningen bli otydlig? Det är i första hand personer som varit arbetslösa länge eller som inte har etablerat sig på arbetsmarknaden som kan bli föremål för åtgärder från såväl Arbetsförmedlingen som kommunerna. Tydligare ansvarsfördelning mellan stat och kommun långtidsarbetslösa har varit tämligen och legat kring 160 000 personer enligt Arbetsförmedlingens statistik.18 Personer som är arbetslösa har rätt till ersättning från arbetslös- hetsförsäkringen under förutsättning att de bland annat är inskrivna vid Arbetsförmedlingen och står till arbetsmarknadens förfogande i enlighet med 9 § lagen (1997:238) om arbetslöshetsförsäkring. Ar- betslöshetsförsäkringen kompenserar för en viss del av inkomst- bortfallet vid arbetslöshet. Rätt till ersättning beror på om den arbetslösa personen är medlem i en arbetslöshetskassa eller inte och om och hen därutöver uppfyller grundvillkoren och arbetsvillkoren. Den som är arbetslös och deltar i program på Arbetsförmedlingen får i stället ersättning i form av aktivitetsstöd, där storleken varierar beroende på om personen har rätt till ersättning från arbetslös- hetskassa. De som är mellan 18–och inte uppfyller kraven för a-kassa har i regel rätt till en lägre så kallad utvecklingsersättning i stället aktivitetsstöd. Det finns också möjlighet för den som inte själv kan tillgodose sina behov eller kan få dem tillgodosedda på annat sätt att få stöd från kommunen för sin försörjning och för sin livsföring i övrigt. För den som kan arbeta är ett krav för försörj- ningsstöd från kommunen att man står till arbetsmarknadens för- fogande. bedöms cirka hälften av försörjningsstödstagarna ha arbetslöshet som inte har sin grund i sociala skäl som hinder för egen försörjning. En tiondel av försörjningsstödstagarna (26 589 vuxna, varav män och kvinnor) bedöms ha arbetshin- der av sociala skäl. Det innebär att de inte bedöms kunna börja arbeta Vid utredningens fokusgruppsintervjuer med företrädare för Arbetsförmedlingen som genomfördes bedömde flera av företrädare att det finns en risk för att individer hamnar mellan stolarna, då Arbetsförmedlingen och kommunerna gör olika bedöm- ningar av om en individ står till arbetsmarknadens förfogande eller inte. Företrädarna för Arbetsförmedlingen anser att det inte är helt tydligt vilka kriterier som ska användas för att bedöma vem som står och inte står till arbetsmarknadens förfogande (SOU 2017:82). 18Arbetsförmedlingens statistik skiljer sig i flera avseenden från statistik baserad på SCB:s arbetskraftsundersökningar (). Både definitioner och mätmetoder skiljer sig åt. Arbets- förmedlingens statistik bygger på registeruppgifter om alla arbetssökanden som anmäler sig till Arbetsförmedlingen medan bygger på ett representativt urval av de personer som är arbetslösa på arbetsmarknaden. Detta betyder att Arbetsförmedlingens Tydligare ansvarsfördelning mellan stat och kommun Vid fokusgrupperna med kommunerna som genomfördes maj–, uttryckte flera kommuner i att de upplever att den arbetsmarknadspolitiska bedömningen utgör en utmaning för såväl ansvarsfördelning som samverkan i arbetsmarknadspoli- tiken (SOU 2017:82). Den arbetsmarknadspolitiska bedömningen styr vilka individer som får ta del av Arbetsförmedlingens insatser. Kommunföreträdarna anser att detta kan medföra en otydlig gräns- dragning mellan staten och kommunerna vad gäller ansvaret för de individer som inte får ta del av Arbetsförmedlingens insatser. Skill- naden mellan Arbetsförmedlingens olika kontor kan enligt kom- munföreträdarna vara ett resultat av att de lokala förutsättningarna att stödja bredare grupper av arbetssökande varierar samt att det finns kulturskillnader mellan kontoren. Enligt kommunföreträdarna görs den arbetsmarknadspolitiska bedömningen ibland utifrån ett resursperspektiv snarare än utifrån på förhand fastställda kriterier. Detta innebär enligt kommunföreträdarna att kontor som är verk- samma i områden med färre arbetssökande i proportion till resur- serna har större möjligheter att göra en mer generös bedömning. De menar att det i praktiken innebär att individer som står relativt långt ifrån arbetsmarknaden kan erbjudas insatser genom Arbetsförmed- lingen i vissa kommuner, medan samma grupper i andra kommuner blir hänvisade till sociala insatser och utbildningsinsatser genom kommunen. Flera kommunföreträdare menar därutöver att det finns en bristande systematik i de arbetsmarknadspolitiska bedömningar- na. Några kommuner framhåller i fritextsvar till utredningens enkät att kommunen och Arbetsförmedlingen i vissa fall inte har samma bedömning av vilka insatser som är bäst för den enskilde individen, där Arbetsförmedlingen ibland kan anvisa till en insats medan kom- munen anvisar till en annan. Det menar att det i dessa fall inte hand- lar om att personer hamnar mellan stolarna utan att det kan bli otyd- ligt för den enskilde individen vilken insats som denne ska påbörja. Utredningen lämnar i avsnitt 7 förslag för en förstärkt arbets- marknadsbedömning i syfte att arbetsmarknadspolitiken ska bli mer träffsäker och att resurserna ska styras till de individer och de insat- ser där de ger störst effekt. Tydligare ansvarsfördelning mellan stat och kommun Utredningen konstaterar att det har skett en förskjutning av vilka uppgifter som utförs av Arbetsförmedlingen respektive av kommu- nerna. Arbetsförmedlingen tillhandahåller stöd som kommunerna redan ansvarar för. Kommunerna å andra sidan tillhandahåller stöd som omfattas av Arbetsförmedlingens ansvar. Utredningen föreslår att gränsdragningen mellan vad som är ett statligt respektive kommu- nalt ansvar i arbetsmarknadspolitiken tydliggörs. Överlappningen mellan det statliga ansvaret och kommunernas befogenhet ska min- ska. Genom att tydliggöra ansvarsfördelningen och införa en sam- ordningsskyldighet ökar förutsättningarna för att den enskilde snab- bare kommer i egen försörjning. Givet denna princip skulle det innebära en målkonflikt om utred- ningen även skulle föreslå att vissa kommuner ska få ta ett större ansvar i arbetsmarknadspolitiken; en asymmetrisk ansvarsfördel- ning. Enbart om det hade funnits belägg för att kommuner, vissa eller generellt, tillhandahåller ett visst arbetsmarknadsstöd på ett effektivare sätt än Arbetsförmedlingen, hade ett sådant förslag kun- nat motiveras. Det har utredningen inte funnit. Detta resonemang utvecklas i avsnitt 10.4.1 och 10.4.2. Utredningen anser att både lagen (1944:475) om arbetslöshets- nämnd och SoL:s reglering i 4 kap. 4 § om praktik och kompetens- höjande insatser innebär överlappningar eller åtminstone bidrar till att bibehålla otydligheterna mellan stat och kommun. Därför ska lagen respektive bestämmelsen upphävas. I förordningen om instruk- tion för Arbetsförmedlingen tydliggörs att myndigheten huvud- sakligen ska ge arbetsmarknadsstöd, till skillnad från socialt stöd. Utredningen föreslår också att samordning kring den enskilde bör ske regelmässigt i planeringen av stödet till de personer som har behov av stöd från både Arbetsförmedlingen och . Sådan samordning ska ske genom en samordnad individuell plan mellan Arbetsförmedlingen och kommunens socialtjänst. Slutligen föreslår utredningen att Arbetsförmedlingen ska nyttja det reguljära utbildningssystemet om det kan tillgodose den enskildes behov. Det innebär en prioritetsordning mellan utbildning i det reguljära systemet och utbildning som Arbetsförmedlingen tillhandahåller i egen regi eller med hjälp av externa utförare. Tydligare ansvarsfördelning mellan stat och kommun Förslagen syftar till att skapa bättre förutsättningar för en lik- värdig service för alla medborgare samt en samhällsekonomiskt och offentligfinansiellt effektiv arbetsmarknadspolitik. Den avgörande förutsättningen för att dessa syften ska kunna uppnås är dock att Arbetsförmedlingen och kommunerna tar ansvar för sina uppdrag. I detta sammanhang är det särskilt viktigt att säkerställa att alla som är inskrivna hos Arbetsförmedlingen, oavsett var i landet, får likvär- dig service. Nedan redovisas och motiveras utredningens förslag i följande ordning: a)Det statliga åtagandet förtydligas i Arbetsförmedlingens in- struktion. b)Lagen om arbetslöshetsnämnd upphävs. c)4 kap. 4 § SoL upphävs. d)Kommunerna får uttryckligt stöd i befogenhetslagen för att skaffa platser för feriearbete och feriepraktik hos andra arbets- givare. a)Arbetsförmedlingen ska säkerställa att individens utbildnings- behov i första hand tillgodoses av det reguljära utbildnings- väsendet. a)En allmän skyldighet att samverka med kommunerna införs i Arbetsförmedlingens instruktion. b)En samordnad individuell planering mellan Arbetsförmedlingen och kommunens socialtjänst införs i SoL. Tydligare ansvarsfördelning mellan stat och kommun 10.2.1Det statliga åtagandet förtydligas i Arbetsförmedlingens instruktion Förslag: Genom ett tydliggörande förordningen (2007:1030) med instruktion för Arbetsförmedlingens klargörs att: Arbetsförmed- lingen är förvaltningsmyndighet för frågor som har sin grund i arbetsmarknadspolitiken och ansvarar för den offentliga arbets- förmedlingen. Verksamheten består huvudsakligen i att erbjuda arbetsmarknadsstöd till den som är anmäld hos myndigheten i syfte att minska arbetslösheten och öka den varaktiga sysselsätt- ningen. Med arbetsmarknadsstöd avses ekonomiskt och praktiskt stöd i syfte att 1.den som söker arbete ska komma närmare arbetsmarknaden, 2.sammanföra den som söker arbete med den som söker arbets- kraft, eller 3.den som har en funktionsnedsättning som medför nedsatt arbetsförmåga ska kunna behålla ett arbete. I utredningens delbetänkande redovisas resultatet av de fokusgrupper som genomfördes . Deltagare från Arbetsförmedlingen framförde att de upplever att flera kommuner inte tar sitt ansvar för arbetslösa fullt ut. Vissa var också av uppfattningen att Arbetsför- medlingens åtagande i huvudsak avser personer som kan matchas mot arbete, det vill säga att uppdraget är att förmedla jobb. Andra menade att matchningsarbetet förutsätter att myndigheten även rustar individen. Resultatet av fokusgrupperna visar att det råder delade meningar om vilket ansvar som åvilar Arbetsförmedlingen. Dessutom förekommer uppfattningen att kommunerna har skyldig- heter på det arbetsmarknadspolitiska området. Enligt kommunallagen får kommuner inte befatta sig med upp- gifter som ska handhas enbart av staten. Särskilda avsteg från denna huvudregel kan enbart göras i lag. Det blir därför viktigt att först fastställa vilka uppgifter som faktiskt ska handhas av staten. I Ar- betsförmedlingens instruktion anges att Arbetsförmedlingen ansva- rar för den offentliga arbetsförmedlingen och dess arbetsmarknads- politiska verksamhet. Utredningen tolkar detta som att den offentliga arbetsförmedlingen och dess arbetsmarknadspolitiska verksamhet är Tydligare ansvarsfördelning mellan stat och kommun uppgifter som enbart ska handhas av staten. Kommuner är därmed förhindrade att bedriva en offentlig arbetsförmedling. Det omfattas inte av den kommunala kompetensen. Vad som ingår i en offentlig arbetsförmedling är däremot inte klart. En semantisk tolkning är att det som avses är förmedling av arbeten. Mot bakgrund av beskriv- ningen av hela den verksamhet som Arbetsförmedlingen bedriver så kan detta tyckas utgöra en del av verksamheten, men långt ifrån hela. Om förmedling av arbeten är synonymt med begreppet matchning så finns det flertalet olika tolkningar av dessa begrepp. Vad som var syftet med valet av formulering av det statliga åtagandet är oklart. Utredningen bedömer att formuleringen bidrar till oklarheterna i ansvarsfördelningen mellan stat och kommun. Det kan tolkas på olika sätt när det gäller Arbetsförmedlingens ansvar för att rusta personer som är inskrivna som arbetslösa med hjälp av annat arbets- marknadsstöd. Det finns många andra områden där kommunerna är förhindrade att utföra uppgifter på grund av att dem är förbehållna en annan myndighet. Hälso- och sjukvårdsområdet är ett sådant exempel. Där formuleras det åtagande som enbart ankommer på landstingen – och där kommunerna därför inte får verka – på följande sätt: ska erbjuda en god hälso- och sjukvård åt den som är bosatt inom landstinget.19 I nämnd lag ges sedan kommunerna befogenhet att handha vissa upp- gifter på detta område,20 men i övrigt är det uppgifter som enbart handhas av landsting. Det finns dock några områden där kommunernas kompetens sam- manfaller med annans befogenheter (2016): •verksamhet på kulturområdet (kommuner och landsting) •miljö- och naturvård enligt kommun och stat) 198 kap. 1 § hälso- och sjukvårdslagen (2017:30). I lagen definieras hälso- och sjukvård som: 1.åtgärder för att medicinskt förebygga, utreda och behandla sjukdomar och skador, 3.omhändertagande av avlidna. Lagen omfattar inte tandvård enligt tandvårdslagen (1985:125). 20I 8 kap. 6 § anges att ”ansvar omfattar inte sådan hälso- och sjukvård som en kommun inom har ansvar för enligt 12 kap. 1 § eller 14 kap. 1 §.” Detta avser hälso- och sjukvård – exklusive läkarvård – till exempelvis boende i kommunens särskilda boenden och deltagare i kommunens dagverksamhet. Tydligare ansvarsfördelning mellan stat och kommun •främjande av trafikförsörjningen (kommuner och landsting) •gemensamt ansvar för kollektivtrafiken (kommuner och landsting). Det finns också exempel på att kommunen genom avtal kan överlåta ansvaret för en uppgift till , och vice versa, enligt lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade. I förordningen (2001:623) med instruktion för Arbetsmarknads- verkets, som ersattes med nuvarande instruktion för Arbetsförmed- lingen 2008, formulerades uppdraget på ett annat sätt än . Då angavs det att myndigheten21 är central förvaltningsmyndighet för allmänna arbetsmarknadsfrågor. Utredningen bedömer att nuvarande formulering av Arbetsför- medlingens uppdrag bör ändras så att den på ett tydligare sätt be- skriver det statliga åtagandet. Det föreslås en bredare formulering av Arbetsförmedlingens ansvar i myndighetens instruktion: Arbetsför- medlingen är förvaltningsmyndighet för frågor som har sin grund i arbetsmarknadspolitiken och ansvarar för den offentliga arbetsför- medlingen. Verksamheten består huvudsakligen i att erbjuda arbets- marknadsstöd till den som är anmäld hos myndigheten i syfte att minska arbetslösheten och öka sysselsättningen. Det är viktigt att formuleringen inte begränsar kommunernas (och andra myndigheters) möjligheter att vidta allmänt sysselsättnings- främjande åtgärder, exempelvis genom att ställa sysselsättningskrav i upphandlingar eller tillhandahålla insatser som primärt syftar till att åstadkomma aktivering. Vidare bör Arbetsförmedlingen även i fort- sättningen kunna samverka med kommunerna i arbetsmarknads- politiska prognoser för att kunna dra nytta av kommunernas lokal- kännedom. Däremot är formuleringen ägnad att indirekt innebära en begränsning av Arbetsförmedlingens möjligheter att ge socialt stöd till enskilda. 21Arbetsmarknadsverket bestod av och länsarbetsnämnderna. Med myndighet här avses . Tydligare ansvarsfördelning mellan stat och kommun 10.2.2Lagen om arbetslöshetsnämnd upphävs Förslag: Lagen (1944:453) om arbetslöshetsnämnd upphävs. Bedömning: Innebörden av lagen om arbetslöshetsnämnd är otyd- lig och har sin utgångspunkt i ett arbetsmarknadspolitiskt system som inte längre gäller i . Utredningen bedömer att lagen skapar otydlighet och bidrar till att upprätthålla de parallella sy- stemen; att arbetsmarknadspolitiska insatser tillhandahålls av både Arbetsförmedlingen och vissa kommuner, eller till och med av en kommun i stället för Arbetsförmedlingen. I varje kommun ska det finnas en arbetslöshetsnämnd som ska främja kommunala åtgärder för att förebygga arbetslöshet eller minska verkningarna av den. Nämnden ska också samarbeta med andra som är verksamma inom sysselsättningsområdet. Detta följer av en lag , som tillkom då organiseringen av den arbetsmarknads- politiska verksamheten i såg helt annorlunda ut än vad den gör . Det är därför oklart hur bestämmelserna ska tolkas; hur de förhåller sig till det statliga åtagandet i arbetsmarknadspolitiken och den allmänna kompetensen enligt kommunallagen. Den ursprungliga lydelsen av lagen var att det inom varje kom- mun ska finnas en arbetslöshetsnämnd: för handhavande av lokala åtgärder i fråga om statlig och statsunder- stödd hjälpverksamhet vid oförvållad arbetslöshet. reglerades den så kallade statliga och statsunder- stödda hjälpverksamheten genom en kungörelse (nr 434). Enligt denna svarade arbetslöshetskommittén i kommunen för de lokala åtgärderna. Det fanns dock ingen skyldighet för kommunerna att inrätta en sådan kommitté. Enbart om kommunen ville använda sig av den statliga arbetslöshetshjälpen eller om den ville ha statsbi- drag för att bedriva sin egna hjälpverksamhet till arbetslösa så be- hövde man inrätta en arbetslöshetskommitté. Alla kommuner hade inte heller inrättat en kommitté. Detta trots att det hade funnits arbetslösa i behov av stöd. – som var dåvarande motsvarigheten till Arbetsförmedlingen – såg att detta fick till följd att arbetslösa i en kommun utan arbetslöshets- kommitté inte kunde få del av det statliga stödet. För att komma till Tydligare ansvarsfördelning mellan stat och kommun rätta med problemet föreslog att man genom lag skulle bestämma att om kommunen inte hade inrättat en särskild arbetslöshetskommitté så utgjorde kommunstyrelsen (då drätselkammaren eller kommunalnämnden) arbetslöshetskommitté. I den nya lagen bytte man namn på arbetslöshetskommittéerna, till arbetslöshetsnämnder. Syftet med lagen var alltså att säkerställa att alla kommunmedlemmar kunde få del av det statliga stödet (prop. Det krävs ingen omfattande analys för att konstatera att det inte längre krävs en en kommunmedlem ska kunna få del av det statliga stödet på arbetsmarknadspolitikens område. Lagen har också ändrats efter att den kom till; i den nu- varande lydelsen nämns inget om statlig och statsunderstödd hjälp- verksamhet. Kvar är dels den automatiska inordningen av arbets- löshetsnämnd i kommunstyrelsen och därtill en beskrivning av vilka uppgifter nämnden har.22 Den ska vidta och främja kommunala åtgärder för att förebygga arbetslöshet eller minska verkningarna därav.