sou · H7B346d3 · 2019-11-29 00:00:00 — Enligt första stycket är en första förutsättning för kreditgivning enligt paragrafen att krediten behövs för att främja funktionen i systemet för betalningsavveckling. Att deltagarna i detta system får kredit effektiviserar typiskt sett betalningsavvecklingen. förutsättning är att kreditgivningen är förenlig med bestämmelserna om monetär finansiering i 1 kap. 10 och 11 §. Med kravet på betryggande säkerhet i andra stycket avses det- samma som i fråga om penningpolitiken (se författningskommen- taren till 2 kap. 4 §). Övervägandena finns i avsnitt 21.2. Paragrafen gäller rätt att ställa vissa krav enligt Europa- parlamentets och rådets förordning (EU) nr 648/2012 av om OTC-derivat, centrala motparter och transaktionsregister, även kallad Emir-förordningen. De krav som avses i paragrafen gäller att lämna viss information, att samarbeta med vad gäller bedömningen av den centrala motpartens motståndskraft i vissa avseenden (stresstester), att ha in- låning i och att under excep- förhållanden får ställa krav på den centrala motpartens likvi- ditetshantering. Kraven ställs i förekommande fall genom förvaltningsbeslut i en- skilda fall. Ett sådant beslut får överklagas till allmän förvaltnings- domstol (se 13 kap. 6 § första stycket). Övervägandena finns i avsnitt 24.7.5. Paragrafen gäller befogenhet att ge generellt likvidi- tetsstöd. Paragrafen har inte någon motsvarighet lag. I paragrafen behandlas befogenheter att vidta åtgär- der för att motverka en systemomfattande likviditetskris som drabbar flera företag till följd av marknadsstörningar. Sådana mark- nadsstörningar kan enligt paragrafen möta genom att ge generellt likviditetsstöd, vilket innebär att stöd erbjuds en bredare krets företag på liknande villkor (vad gäller valuta, säkerheter och ränta). Denna paragraf behandlar befogenhet att vidta åt- gärder utanför det penningpolitiska ramverket, dvs. då det huvud- sakliga syftet med åtgärden är att stärka den finansiella stabiliteten. Gränsdragningen mellan åtgärder som vidtar i finansiellt stabilitetssyfte och åtgärder som vidtas i penningpolitiskt syfte be- handlas i avsnitt 18.11.1 och kapitel 25. Generellt likviditetsstöd får ges om det behövs för att motverka en allvarlig störning i det finansiella systemet i . Det är samma förutsättningar som gäller för att ska få besluta att ge förebyggande statligt stöd enligt lagen (2015:1017) om före- byggande statligt stöd till kreditinstitut. En störning är allvarlig om den kan leda till stora kostnader för samhällsekonomin. Syftet med stödet kan vara att motverka att störningarna sprids på ett sätt som hotar det svenska finansiella systemets stabilitet. Det kan exempelvis handla om att förhindra att likviditetsproblem leder till allvarliga störningar i det finansiella systemets likviditetsförsörjning till hus- håll och företag eller att de finansiella företagens likviditetsproblem utvecklas till allvarliga soliditetsproblem. Spridningsvägarna kan vari- era men ytterst handlar det om att säkerställa att det finansiella syste- met kan upprätthålla sina grundläggande funktioner. får besluta att motverka, dvs. undvika eller avhjälpa, störningen. Av det följer att får ingripa om har identifierat omständigheter som skulle kunna leda till en allvarlig störning. Stöd får ges om det behövs. Av det följer att får ge stöd när marknaden inte förmår lösa de problem som före- ligger på egen hand. får enligt punkten 1 ge stöd i form av en kredit mot betryggande säkerheter i svenska kronor eller utländsk valuta. Med betryggande säkerheter avses detsamma som i fråga om penningpoli- tiken (se författningskommentaren till 2 kap. 4 §). Att säkerheten ska vara betryggande både för krediter som lämnas i penningpolitiskt syfte och i syfte att värna finansiell stabilitet utesluter inte att de säkerheter som accepteras kan skilja sig åt beroende på syftet med krediten. Krediterna ska dock alltjämt vara betryggande. Det kan uppnås genom att kräver mer säkerheter för ett givet kreditbelopp, dvs. gör ett större värderingsavdrag. Generellt likviditetsstöd kan också ges genom återköpsavtal, se punkten 2. Definitioner av begreppen återköpsavtal finns i 1 kap. 12 § (se även författningskommentaren till 2 kap. 4 § om vad som avses med ett återköpsavtal). får ingå båda de typer av återköpsavtal som omfattas av definitionen i 1 kap. 12 §. Av det följer att återköpsavtalen får avse både köp och byte av finansiella Till skillnad från vad som gäller för krediter finns det inte något uttryckligt säkerhetskrav. När ingår ett åter- köpsavtal ska den sträva efter att begränsa sina risker i enlighet med vad som är lämpligt i den aktuella situationen. får inom ramen för ett återköpsavtal acceptera alla slags finansiella instrument så länge som dessa, efter ett eventuellt värderingsavdrag, motsvarar en betryggande säkerhet på samma sätt som vid kreditgivning. Det överensstämmer med det som gäller för återköpsavtal som ingås i penningpolitiskt syfte, se författningskommentaren till 2 kap. 4 §. får besluta att ge kredit till eller ingå återköpsavtal med svenska företag som står under tillsyn av , motsvarande utländska företag som driver verksamhet i genom filial och centrala motparter. Övervägandena finns i avsnitten 22.7.1–22.7.4. Paragrafen reglerar befogenhet att agera likt en mark- nadsgarant i fråga om finansiella instrument, dvs. köpa och sälja finan- siella instrument till förutbestämda priser. Bestämmelsen har inte någon motsvarighet lag. Enligt punkten 1 får bara agera likt en marknadsgarant om det behövs för att motverka en allvarlig störning i det finansiella systemet i , jfr författningskommentaren till 11 §. Syftet med åtgärden ska vara att förbättra likviditeten på en systemviktig mark- nad vars illikviditet utgör ett hot mot den finansiella stabiliteten. För att en marknad ska vara systemviktig ska dess funktionssätt vara viktigt för att det finansiella systemet ska kunna upprätthålla sina grundläggande funktioner. får dock enligt punkten 2 agera likt en marknads- garant bara om det finns synnerliga skäl. Synnerliga skäl föreligger exempelvis om de åtgärder som anges i 11 § inte är tillräckliga för att motverka (undvika eller avhjälpa) en kris. Innebörden av bestäm- melsen behandlas också i avsnitt 22.7.5. Övervägandena finns i avsnitt 22.7.5. Paragrafen reglerar befogenhet att ge nödkrediter. Para- grafen motsvarar i huvudsak 6 kap. 8 § lag. Kriterierna i paragrafen behandlas utförligt i avsnitt 23.7. Som beskrivs där får tillhandahålla dessa krediter på andra villkor (säkerheter, ränta, löptid etc.) än andra krediter som ger. Villkoren för dessa krediter får alltså skilja sig från de som gäller för exempelvis en intradagskredit eller generellt likviditetsstöd. Övervägandena finns i avsnitt 23.7. Paragrafen reglerar befogenhet att tillhandahålla sär- skilda likviditetsfaciliteter i likviditetsstödjande syfte. Paragrafen har inte någon motsvarighet lag. Av bestämmelsen följer att får besluta att tillhanda- hålla sådana särskilda likviditetsfaciliteter som kan få räknas in i lik- viditetsbufferten. Deltagande i faciliteten bygger på frivillighet. Faciliteterna får bara tillhandahållas under de förutsättningar som anges i unionsrätten och på de villkor som anges där. måste därför hålla sig inom de ramar som anges i den delegerade förordningen om banken beslutar om en särskild likviditetsfacilitet. Det torde också vara en nödvändig förutsättning för att faciliteterna ska få räknas in i likviditetsbufferten. ska utforma facili- teterna i linje med god internationell praxis. Övervägandena finns i avsnitt 22.8. Paragrafen reglerar skyldighet att samverka med Finans- inspektionen och i fråga om det finansiella syste- mets stabilitet och effektivitet. Paragrafen har inte någon motsvarig- het lag. En allmän skyldighet för myndigheter att samverka följer av 8 § första stycket förvaltningslagen (2017:900). Uttrycket samverkan har samma innebörd som i 8 § första stycket förvaltningslagen. Samverkan inbegriper exempelvis informations- utbyte, dialog, samråd och andra typer av samarbete mellan myndig- Uttrycket samverkan behandlas i avsnitt 11.6. Paragrafen reglerar ett särskilt krav på att samverka med Finansinspek- tionen och i fråga om det finansiella systemets stabilitet och effektivitet. I övrigt är den allmänna bestämmelsen i 8 § första stycket förvaltningslagen tillämplig. Bestämmelser om samarbete med utländska myn- digheter finns i 7 § och 6 kap. 10 §. Övervägandena finns i avsnitt 24.4.1. I paragrafen regleras skyldighet att samråda med Finans- inspektionen och . Paragrafen motsvarar i huvud- sak 4 kap. 3 § lag såvitt avser . Att ska samråda med och Riks- gäldskontoret innebär att ska ge dessa myndigheter till- fälle att yttra sig innan fattar beslut. Kravet på samråd innebär inte att det måste föreligga en enighet mellan och en annan berörd myndighet i fråga om t.ex. likviditetsstöd. I första stycket anges när är skyldig att samråda med respektive . skyl- dighet att samråda beror på vilken typ av fråga ärendet rör och vilket samband den har med respektive Riksgälds- kontorets verksamhet. I vissa fall kommer att behöva samråda med båda myndigheterna och i andra fall bara med en av dem. Bestämmelsen utesluter dock inte att samråder i andra frågor än de som avses i denna paragraf eller med andra myn- digheter än de som anges här. Enligt andra stycket ska vid samråd enligt första stycket lämna den berörda myndigheten de uppgifter som den behöver. Be- stämmelsen är sekretessbrytande. Samrådet kan ske genom att respektive Riks- gäldskontoret får del av ett skriftligt underlag och tillräckligt med tid för att överväga och lämna synpunkter. Formerna för samrådet behöver dock anpassas efter vad som är lämpligt i det enskilda fallet, t.ex. till hur brådskande ärendet är. Samrådet kan då behöva ske muntligen och tiden kan behöva kortas avsevärt jämfört med det som vore optimalt. Dessutom följer det av tredje stycket att får att låta bli att samråda när det föreligger synnerliga skäl, t.ex. om det inte hinns med eller om det finnas en risk för någon betydande negativ konse- kvens. I ett sådant fall ska dock informera Finansinspek- tionen eller , beroende på vad som är relevant, om frågan. Övervägandena finns i avsnitt 24.4.1. I paragrafen behandlas skyldighet att informera det statsråd som regeringen utser innan den ger en nödkredit. Paragrafen har inte någon motsvarighet lag. Av bestämmelsen följer en skyldighet att informera statsrådet innan beslutar om en fråga om en nödkredit. Syftet är att säkerställa att regeringen är tillräckligt informerad om att frågan aktualiserats. Informationen kan lämnas genom t.ex. ett telefonsam- tal eller på annat sätt. Om beslutar om en nödkredit kan den vara uppgiftsskyldig enligt 18 §. Övervägandena finns i avsnitt 23.7.8. I paragrafen regleras skyldighet att informera om genom- förda likviditetsstödjande åtgärder. Paragrafen motsvarar 6 kap. 8 a § lag. Övervägandena finns i avsnitt 24.4.2. I paragrafen regleras skyldighet att informera andra myndigheter inom EES när får kännedom om en kritisk situation. Paragrafen motsvarar 4 kap. 4 a § lag. Övervägandena finns i avsnitt 24.4.2. I paragrafen ges ett normgivningsbemyndigande. Punk- ten 1 motsvarar delvis 1 kap. 2 § fjärde stycket lag. Bemyn- digandet i övrigt är nytt. Punkten 2 avser villkoren för likviditetsstöd enligt 11 och 12 §§, jfr 2 kap. 7 §. Punkten 3 avser avgifter och villkoren för särskilda lik- viditetsfaciliteter enligt 14 §. Sådana faciliteter får dock bara tillhanda- hållas under de förutsättningar som anges i unionsrätten. Där finns också andra bestämmelser om utformningen av sådana faciliteter som måste beakta. De närmare villkoren för likviditetsstöd eller särskilda likviditets- faciliteter kan också komma att framgå av avtalsvillkor som beslutar om. Övervägandena finns i avsnitten 21.2, 22.8 och 24.3. Paragrafen gäller målet för verksamheten enligt detta kapitel. Para- grafen har inte någon motsvarighet lag. Första stycket innehåller ett mål för verksamhet avseende kontanter (se vidare avsnitt 34.3). Uttrycket bidra till har valts för att tydliggöra att det finns fler aktörer som påverkar till- gången till kontanter i samhället än . Målet att bidra till att det finns tillgång till kontanter i betrygg- ande utsträckning i hela anknyter till de krav som föreslås gälla för kreditinstitut enligt 9 kap. lagen (2010:751) om betaltjänster (se prop. 2019/20:23). Mot den bakgrunden finns en s.k. upplysnings- bestämmelse i andra stycket. Övervägandena finns i avsnitt 34.3. I paragrafen anges valuta, den svenska kronan. Att kronan är valuta har inte endast betydelse för sedlar och mynt enligt förevarande kapitel. Kronan är också den enhet i vilken elektroniska centralbankspengar (tillgodohavanden i ) och privata bank- pengar (tillgodohavanden i banker) räknas. Det är således fråga om en räkneenhet för svenska betalningsmedel i allmänhet. Paragrafen motsvarar i huvudsak 5 kap. 1 § tredje stycket lag. Övervägandena finns i avsnitt 34.6. Paragrafen gäller uppgift att ge ut kontanter (se även 9 kap. 14 § regeringsformen). Paragrafen motsvarar i huvudsak 5 kap. 1 § första stycket första meningen, 2 § och 3 § lag. I uttrycket ge ut och lösa in ingår även att producera och maku- lera sedlar och mynt eller låta någon annan göra detta. Övervägandena finns i avsnitt 34.4.1. Paragrafen gäller depåverksamhet. Paragrafen har inte någon direkt motsvarighet lag, men anknyter till uppgiften att svara för landets försörjning med sedlar och mynt enligt 5 kap. 3 § lag. Jämfört med 5 kap. 3 § första stycket lag förtydligas i paragrafen ansvar för depåverksamheten i . Av första stycket följer att ansvarar för att det drivs depåverksamhet i i syfte att uppnå målet enligt 1 §. Med en depå avses en fysisk plats för lagring samt ut- och inlämning av kontanter. Det krävs inte att driver depåerna i egen regi. Depåverksamhet är den verksamhet som avser driften av depåer. I andra stycket finns krav på antalet depåer i landet och deras loka- lisering. Av bestämmelsen följer att kan ändra kravet på minst fem depåer och deras lokalisering genom ett särskilt riksdags- beslut. Övervägandena finns i avsnitt i avsitt 34.4.2. Paragrafen gäller utkontraktering. Paragrafen motsvarar delvis 5 kap. 3 § andra stycket lag. Av bestämmelsen följer att såväl kontantutgivning som depåverk- samhet får drivas i samarbete med annan. Kontantutgivning är en grundlagsreglerad uppgift (9 kap. 14 § regeringsformen). Det hindrar inte att framställning av sedlar och mynt utförs i samarbete med annan (se även 8 §). I fråga om depåverksamhet som drivs i samarbete med annan finns bestämmelser om s.k. räntekostnadsersättning i 9 §. Övervägandena finns i avsnitt i avsitt 34.4.3. Paragrafen gäller övergripande ansvar för kontanthan- teringen. Paragrafen har inte någon motsvarighet lag. I första stycket definieras uttrycket kontanthantering. Som följer av definitionen omfattar den s.k. kontantkedjan ett flertal andra aktörer än (se vidare avsnitt 34.4.4 och kommitténs del- betänkande Tryggad tillgång till kontanter, 2018:42 s. 85–92). Med depåverksamhet enligt första stycket 1 avses driften av depåer enligt definitionen i 4 §. Första stycket 2 avser den verksamhet som främst värdebolag be- driver i form av uppräkningsverksamhet och yrkesmässig, fysisk trans- port av kontanter. Första stycket 3 avser försäljning av kontanter till aktörer som handeln, andra näringsidkare, ägare av uttagsautomater, banker m.fl. Uttrycket försäljning av kontanter avser att sedlar eller mynt leve- reras eller lämnas ut till någon mot en avgift, med undantag för den ut- och inlämning av kontanter som sker i depåverksamheten. För- säljningen sker vanligtvis av värdebolag i anslutning till uppräknings- verksamhet och yrkesmässig, fysisk transport av kontanter enligt första stycket 2. I andra stycket anges innebörden av det övergripande ansvaret. Tredje stycket innehåller en s.k. upplysningsbestämmelse om redo- görelser till finansutskott. Övervägandena finns i avsnitten 34.4.4 och 34.4.5. Paragrafen gäller inlösen av sedlar och mynt. Paragrafen motsvarar 5 kap. 4 § lag, med skillnaden att sedlar som har blivit helt förstörda kan lösas in. Övervägandena finns i avsnitt 34.6. Paragrafen, som gäller sedeltryckeri och mynttillverkning, motsvarar delvis 8 kap. 3 § lag. Övervägandena finns i avsnitt 34.6. Paragrafen gäller räntekostnadsersättning. Paragrafen motsvarar 5 kap. 3 § tredje stycket lag med skillnaden att räntekost- nadsersättning inte behöver ha som syfte att effektivisera kontant- cirkulationen. Jämfört med bestämmelsen lag har uttrycket enligt anvisningar tagits bort. får meddela föreskrifter om räntekostnadsersättningen enligt 17 § 3, men kan också besluta i ett enskilt fall utan några föreskrifter. Övervägandena finns i avsnitt 34.5.2. Paragrafen gäller beredskapspengar. Paragrafen har inte någon mot- svarighet lag, men motsvarar delvis den hittillsvarande lydelsen av den upphävda bestämmelsen i 14 § andra stycket kungör- elsen (1964:18) med vissa föreskrifter angående tillämpningen av lagen (nr 684) om betalningsväsendet under krigsförhållanden. ges enligt paragrafen en stor flexibilitet vad gäller valet av ett lämpligt betalningsmedel för krigssituationer (se avsnitt 35.7.10). Första stycket 1 avser sedlar och mynt som har en annan utform- ning än de sedlar och mynt som ges ut i fredstid. Bestämmelsen möj- liggör således framställning av sedlar och mynt av enklare beskaffen- het än annars. Det kan således bli aktuellt att framställa sådana bered- skapspengar på andra platser än vanliga sedlar och mynt. Pengarna kan ha en giltighet som är begränsad . Vid behov kan de fram- ställas innan beredskapen har höjts, för att därefter omsättas. Första stycket 2 avser andra slags fordringar på som ges fysisk form och som är avsedda för allmänheten. Det kan t.ex. röra sig om löpande skuldebrev eller utbetalningskort som kan över- låtas. Första stycket 3 rör sådana elektroniska pengar som avses i 11 § och andra elektroniska betalningsmedel för allmänheten som konto- förs eller lagras på annat sätt. Det följer av bestämmelsen att riks- dagens godkännande krävs för ska få ge ut eller omsätta sådana betalningsmedel. Detta gäller oavsett om är undan- tagen från tillståndsplikt enligt näringsrättslig reglering på det aktu- ella området, t.ex. enligt lagen (2011:755) om elektroniska pengar. Utgivning av elektroniska betalningsmedel enligt paragrafen förut- sätter att höjd beredskap råder, i motsats till utgivning enligt 11 §. Angående frågor om lagligt betalningsmedel vid höjd beredskap, se 16 §. I andra stycket finns en hänvisning till lagen (1957:684) om Riks- banken och betalningsmarknaden under krigsförhållanden. Bestäm- melser om vissa utbetalningskort som ska lösas in av finns i 4 § i den lagen. Övervägandena finns i avsnitt 35.7.10. Paragrafen gäller andra betalningsmedel än sedlar och mynt och be- redskapspengar, oavsett om det rör sig om fysiska betalningsmedel eller ett belopp som lagrats elektroniskt på ett kort eller liknande, eller ett kontofört penningvärde. Paragrafen har inte någon mot- svarighet lag. Bestämmelsen innebär att utgivning och omsättning av elektro- niska pengar enligt lagen (2011:755) om elektroniska pengar kräver godkännande, trots att inte behöver tillstånd enligt den lagen. Ett godkännande från krävs också vad gäller andra betalningsmedel avsedda för allmänheten, oavsett om dessa har fysisk eller elektronisk form. Av bestämmelsen följer mot- satsvis att något godkännande inte krävs för utgivning av dels vanliga sedlar och mynt, dels beredskapspengar som har fysisk form. Övervägandena finns i avsnitt 34.6. Paragrafen, som gäller avgifter, har inte någon motsvarighet lag. Av paragrafen följer att olika avgiftsnivåer får tillämpas i olika delar av landet i syfte att uppnå målet enligt 1 § första stycket. Även i övrigt kan differentiera avgiftsnivåer, exempelvis av- seende olika valörer. Övervägandena finns i avsnitt 34.4.2. Paragrafen gäller avvecklingsplaner, dvs. en skyldighet för vissa finan- siella företag att underrätta före det att verksamheten ska upphöra. Paragrafen har inte någon motsvarighet lag. Övervägandena finns i avsnitt 34.5.3. Paragrafen, som gäller sedlar och mynt som har bearbetats, mot- svarar 5 kap. 5 § lag. I 13 kap. 3 § finns bestämmelser om förelägganden som anknyter till paragrafen. Övervägandena finns i avsnitt 34.6. Paragrafen gäller frågan om lagliga betalningsmedel, dvs. i vilken ut- sträckning den som innehar sedlar och mynt har rätt att med befri- ande verkan betala med dessa. Frågan gäller såväl civilrättsliga som offentligrättsliga rättsförhållanden. En särskild bestämmelse om lag- liga betalningsmedel under höjd beredskap finns i 16 §. Paragrafen motsvarar delvis 5 kap. 1 § andra stycket lag. Enligt paragrafen har var och en som huvudregel rätt att med be- friande verkan betala med kontanter. Denna rätt kan dock inskränkas i en annan författning eller genom avtalsvillkor. Ett exempel på en sådan författning är 62 kap. 2 § skatteförfarandelagen (2011:1244). I fråga om avtalsvillkor är det tillräckligt att t.ex. en näringsidkare genom en skylt i en butik tillkännager att kontantbetalningar inte är möjliga. Som berörs i avsnitt 34.7.4 kan det dock finnas skäl för huvudmän för offentligt finansierad verksamhet att möjliggöra kon- tanta betalningar om inte särskilda skäl talar emot det. Övervägandena finns i avsnitt 34.7.4. Paragrafen innebär en särreglering av frågan om lagliga betalnings- medel vad gäller höjd beredskap. Paragrafen har inte någon direkt motsvarighet lag, men motsvarar delvis 5 kap. 1 § andra stycket i den lagen. Trots det som sägs i 15 § har var och en enligt första stycket rätt att med befriande verkan betala med sedlar och mynt och bered- skapspengar enligt 10 § under höjd beredskap. Denna rätt kan inte inskränkas genom avtalsvillkor (se andra stycket) utan endast genom en bestämmelse i en annan författning (se författningskommentaren till 15 §). Enligt andra stycket är bestämmelsen i första stycket tvingande i konsumentförhållanden, dvs. den kan inte inskränkas av en närings- idkare i förhållande till en konsument. Övervägandena finns i avsnitt 35.7.10. I paragrafen finns ett normgivningsbemyndigande som innebär att får meddela föreskrifter avseende de frågor som anges i 1–5. Paragrafen motsvarar delvis 1 kap. 2 § fjärde stycket andra men- ingen lag. Punkten 1 avser utformningen av sedlar och mynt och förutsätt- ningarna för inlösen av dem (jfr t.ex. föreskrifter [2014:85] om nya sedlar av valörerna tjugo, femtio, ett hundra, två hundra, fem hundra och ett ). Punkten 2 avser depåverksamhet, dvs. sådan verksamhet som av- ses i 4 §. Föreskriftsrätten på detta område har särskild betydelse med tanke på att depåer kan drivas av annan än (se 5 §). Punkten 3 avser räntekostnadsersättning, som kan aktualiseras ifråga om depåverksamhet som helt eller delvis drivs av någon annan än (se 5 och 9 §§). Punkten 4 avser avgifter enligt 12 §, dvs. avgifter för uthämtning av kontanter från eller inlämning av kontanter till Riks- banken. Punkten 5 avser skyldigheten enligt 13 § att underrätta om att verksamheten ska upphöra, även kallad avvecklingsplaner. Övervägandena finns i avsnitt 34.5.3. 5 kap. Krisberedskap och höjd beredskap I paragrafen anges målen för verksamhet avseende krisberedskap och höjd beredskap. Paragrafen har inte någon mot- svarighet lag. Av 2 kap. 1 § första stycket följer att prisstabilitetsmålet är Riks- bankens huvudmål. I praktiken är dock prisstabilitetsmålet av mindre betydelse för tillämpningen av detta kapitel. Av punkterna 1 och 2 följer att allmänheten ska kunna göra nöd- vändiga betalningar även under fredstida krissituationer och vid höjd beredskap och att sårbarheten i fråga om betalningar ska begränsas. Paragrafen knyter således an till det som anges i 3 kap. 1 § första stycket om att allmänheten ska kunna göra betalningar.