sou · H6B387 · 2019-01-01 00:00:00 — Brott som begås under sådana förhållanden, är normalt sett underkastade oinskränkt svensk juris- diktion. Bestämmelsen i fjärde punkten innebär en utvidgning från tidigare reglering, som endast omfattade personal i utlandsstyrkorna från Försvarsmakten respektive . Av bestämmel- sen följer att alla som är anställda av en svensk myndighet för att delta i en internationell fredsfrämjande insats eller i internationell civil krishantering omfattas av bestämmelsen. Undantaget i femte punkten avser brott som begåtts i något av de andra nordiska län- derna, eller på fartyg eller luftfartyg i viss reguljär trafik mellan och något av de andra länderna. Även undantaget i sjätte punkten gäller nordiska förhållanden. Något krav på åtalsförordnande gäller inte i de fall då en medborgare i något av de nordiska länderna har begått brott mot svenskt intresse. Med uttrycket ”svenskt intresse” avses detsamma som i 3 § 4 och 5. I paragrafens tredje stycke ställs upp ett krav på åtalsförordnande för brott som riktats mot ICC:s rättskipning. Bestämmelsen mot- svarar 2 kap. 7 c § , i dess tidigare lydelse. 8 § Riksåklagaren beslutar om åtalsförordnande, om inte annat är särskilt föreskrivet. Vid denna prövning ska särskilt beaktas 1. om ett åtal här i riket är förenligt med folkrättsliga förpliktelser, 2.i vilken utsträckning brottsligheten eller den misstänkte har anknytning till , 3.om åtgärder för lagföring har inletts eller kommer att inledas i en annan stat eller vid en internationell domstol, och 4.vilka faktiska möjligheter det finns att utreda brottet och lagföra den misstänkte här. När det gäller brott som har begåtts utomlands av någon som vid gärnings- tillfället var svensk medborgare eller hade hemvist i eller, när åtal väcks för brottet, har förvärvat svenskt medborgarskap eller tagit hemvist i , får riksåklagaren överlämna prövningen till en annan allmän åklagare. Om det finns anledning att anta att prövningen har särskild betydelse för utrikes- eller säkerhetspolitik och riksåklagaren bedömt att det inte föreligger hinder mot att väcka åtal, ska riksåklagaren med eget yttrande över- lämna ärendet till regeringen för beslut. Paragrafen är ny och behandlar frågan om vem som ska besluta om åtalsförordnande för brott som begåtts utanför och de när- mare kriterier som ska beaktas vid prövningen. Bestämmelser om åtalsförordnande för brott som begåtts i finns i 2 §. För brott som avses i 2 § första stycket 6, om brott som riktats mot Inter- nationella brottmålsdomstolens rättskipning, ska dock vad som sägs i 8 § gälla. Utredningens överväganden finns i avsnitt 11.3.9. Enligt paragrafens första stycke är det riksåklagaren som har det primära ansvaret för att besluta i frågor om åtalsförordnande. Kriterierna för riksåklagarens prövning av frågan om åtalsförord- nande, framgår av paragrafens andra stycke. Avgörande för pröv- ningen ska vara omständigheterna i det enskilda fallet. Första punkten att beakta är om ett åtal är förenligt med folkrättsliga för- pliktelser. Dit hör förpliktelser enligt den allmänna folkrätten (sedvanerätten) och enligt traktaträtten, dvs. enligt överenskommelser som har ingått. Vid bedömningen ska eventuella folkrättsliga begränsningar som kan följa av 12 § beaktas. Om det från en folk- rättslig utgångspunkt är tveksamt eller oklart i vilken mån bör utöva domsrätt i ett visst fall, kan det vara påkallat med en viss återhållsamhet vid bedömningen av om åtalsförordnande bör läm- nas. Det omvända kan också gälla. Om åtagit sig att döma för en viss typ av brott i en viss situation, talar detta för att åtalsför- ordnande bör meddelas för brott som omfattas av ett sådant åtag- ande. I andra punkten i andra stycket anges att brottslighetens eller den misstänktes anknytning till har betydelse. har riktat sig mot ett svenskt intresse, exempelvis en svensk med- borgare, ökar styrkan av skälen för att meddela åtalsförordnande. Vid denna prövning kan också betydelse av brottets eller den sam- lade brottslighetens omfattning och svårhetsgrad beaktas. Skälen för att meddela åtalsförordnande, får regelmässigt sägas vara starkare ju allvarligare gärning det är fråga om. Enligt tredje punkten är det inte endast svenska förhållanden som ska beaktas. Även vilka intressen en annan stat eller internationell domstol har av att utreda och lag- föra ska beaktas. Ju starkare anknytning som finns till en annan stat, desto större anledning finns det normalt sett att beakta den statens intresse av att döma över brottet. Slutligen innehåller punkt 4 regler- ingen att de faktiska möjligheterna att utreda brottet och lagföra gärningsmannen i ska beaktas vid åtalsprövningen. Med be- stämmelsen åsyftas såväl förutsättningarna att bedriva en förunder- sökning, som möjligheten att genomföra en domstolsprocess. Vid den tid då en framställan om åtalsförordnande görs, har dock vanligtvis väsentliga utredningsåtgärder redan vidtagits. Brottsutredningar och lagföring bör i första hand äga rum där det finns de bästa praktiska förutsättningarna för detta. Av paragrafens tredje stycke framgår att riksåklagaren i vissa fall får delegera uppgiften att pröva frågan om åtalsförordnande till annan allmän åklagare. Så är fallet när det gäller brott som svensk med- borgare, eller person som vid gärningstillfället hade hemvist i , har begått utomlands. Detsamma gäller för brott som begåtts av per- son som efter gärningen har förvärvat svenskt medborgarskap eller tagit hemvist här. Paragrafens fjärde stycke fastslår att i de fall då prövningen har särskild betydelse för utrikes- eller säkerhetspolitik och riks- åklagaren har bedömt att det inte i övrigt finns något som hindrar att åtal väcks, ska ärendet överlämnas till regeringen för beslut. Riks- åklagaren kan vid ett sådant överlämnande bifoga ett eget yttrande över frågan. Bestämmelsen tar sikte på de enskilda fall där pröv- ningen kan kräva känsliga utrikes- eller säkerhetspolitiska överväg- anden. Till ledning för riksåklagarens bedömning av om prövningen har sådan särskild betydelse för utrikes- eller säkerhetspoli- tik att ärendet bör överlämnas till regeringen bör särskilt beaktas om beslutet i frågan kan förväntas på ett negativt sätt påverka förhållande till den eller de stater som berörs av beslutet. Vidare bör beaktas om det finns risk för reciproka åtgärder från en sådan stat och om ett åtalsbeslut kan få allvarliga konsekvenser för landets säkerhet eller för svenska enskilda intressen utomlands. Betydelsen av en tidigare utländsk dom Utländsk dom som processhinder 9 § Har frågan om ansvar för brott prövats genom en lagakraftvunnen dom som har meddelats av annan domstol än svensk domstol får den tilltalade inte lagföras i för en gärning som omfattats av prövningen. Om inte annat följer av en internationell överenskommelse som är bind- ande för , får dock lagföring ske om 1.den tilltalade har frikänts från ansvar på den grunden att gärningen inte utgjorde brott enligt den lag som domstolen tillämpade, 2.verkställighet av den utdömda påföljden inte pågår av annan anledning än att påföljden redan har verkställts i sin helhet eller bortfallit enligt den lag som är tillämplig för verkställigheten, 3.lagföringen gäller brott som avses i 1 § eller 3 § 4, såvida inte den tidigare lagföringen har skett på begäran av svensk myndighet eller sedan personen har utlämnats eller överlämnats från för lagföring, 4.den tidigare lagföringen eller domen uppenbart står i strid med svenska allmänna rättsprinciper, eller 5.sådana förhållanden föreligger som enligt 58 kap. 3 § kan föranleda resning till men för den tilltalade. Regeringen ska tillkännage de överenskommelser som avses i andra stycket. Paragrafen, som ger uttryck för principen ne bis in idem, reglerar i vilken utsträckning en tidigare dom som meddelats av annan dom- stol än svensk domstol medför hinder för svensk domsrätt. Utred- ningens överväganden finns i avsnitt 11.3.8. Av paragrafens första stycke framgår en huvudregel, som anger att en person inte får lagföras i för en viss gärning om ansvar för denna gärning redan har prövats genom dom som har meddelats av annan domstol än svensk domstol och denna dom har vunnit laga kraft. Bestämmelsen omfattar tidigare dom från såväl annat lands domstol som från internationell domstol, exempelvis ICC. Hinder mot lagföring omfattar både hinder att döma i svensk domstol, men även hinder mot att väcka åtal i . Paragrafens andra stycke innehåller en rad undantag från huvud- regeln i första stycket. Om inte annat följer av en internationell överenskommelse som är bindande för , får lagföring ske i de situationer som räknas upp i stycket. Enligt paragrafens tredje stycke ska regeringen tillkännage de över- enskommelser som avses i andra stycket. Motsvarande bestämmelser finns i huvudsak i 2 kap. 5 a § brotts- balken i dess tidigare lydelse. Nämnda bestämmelse hade dock ett något mer begränsat tillämpningsområde. 10 § Brott som avses i 9 § får inte åtalas utan att åtalsförordnande har med- delats enligt 8 §. Paragrafen innehåller bestämmelser om krav på åtalsförordnande i fråga om gärningar som har prövats av utländsk domstol. Utredningens överväganden finns i avsnitt 11.3.8 och 11.3.9. Bestämmelsen motsvarar 2 kap. 5 a § tredje stycket i dess tidigare lydelse. Av paragrafen framgår att brott som avses i 9 §, dvs. brott som omfattas av en tidigare utländsk dom, inte får åtalas i utan att åtalsförordnande meddelas. En förutsättning för att så ska ske, är att den tidigare domen inte utgör hinder mot lagföring i . De närmare bestämmelserna för prövningen av om åtalsförordnande ska meddelas finns i 8 §, vartill paragrafen hän- visar. Beaktande av utländsk påföljd 11 § Döms någon i för en gärning som avses i 9 § ska vid be- stämmande av påföljd skälig hänsyn tas till verkställighet av tidigare ådömd påföljd som den tilltalade undergått till följd av den tidigare lagföringen. Fri- hetsberövande till följd av den tidigare domen eller lagföringen ska om möjligt i sin helhet räknas av från böter eller fängelse. I fall som avses i första stycket får dömas till lindrigare straff än vad som är föreskrivet för gärningen eller påföljd helt efterges. Paragrafen reglerar vilken verkan en påföljd som tidigare utdömts av utländsk domstol ska ha i svensk domstol vid påföljdsbestämningen för samma gärning. Utredningens överväganden finns i avsnitt 11.3.8. Enligt paragrafens första stycke ska svensk domstol vid bestäm- mande av påföljd ta skälig hänsyn till verkställighet av tidigare ådömd påföljd som den tilltalade har undergått till följd av den tidigare lag- föringen. I sak stämmer denna regel överens med vad som tidigare gällt enligt 2 kap. 6 § . Om den tidigare påföljden inne- bar att den tilltalade berövades friheten, ska tiden för frihetsberövande avräknas från ett svenskt bötes- eller fängelsestraff. Skulle annan på- följd än fängelse eller böter väljas i , kan en tidigare utländsk dom ändå beaktas vid valet av påföljd. Ett tidigare frihetsberövande kan utgöra skäl för att i bestämma påföljden till en icke-fri- hetsberövande sådan. Paragrafens andra stycke är oförändrat i förhållande till vad som tidigare gällt enligt 2 kap. 6 § . Bestämmelsen gör det möjligt att underskrida straffminimum vid påföljdsbestämningen. 12 § De begränsningar av svensk domstols behörighet och tillämpligheten av svensk lag som följer av allmän folkrätt eller av en överenskommelse med annan stat eller mellanfolklig organisation som är bindande för ska iakttas. Paragrafen innehåller bestämmelser om folkrättsliga begränsningar av svensk lags tillämplighet och svensk domstols behörighet. Utred- ningens överväganden finns i avsnitt 11.3.10. I tidigare lydelse av 2 kap. finns, i 7 §, en bestäm- melse om vissa folkrättsliga begränsningar. Paragrafen motsvarar denna bestämmelse och innebär en skyldighet att beakta de begräns- ningar som kan följa av allmän folkrätt – sedvanerätten. Hit hör t.ex. immunitetsskyddet för sittande stats- och regeringschefer (se av- snitt 6.5), men bestämmelsen har dessutom kompletterats med en regel som innebär att även begränsningar som följer av vissa för bindande internationella överenskommelser ska iakttas, dvs. sådana överenskommelser som har ratificerats av . Något krav på att dessa överenskommelser ska ha införlivats i svensk rätt genom lag eller på annat vis ställer paragrafen inte upp. Bland de folk- rättsliga regler som avses i paragrafen finns bl.a. bestämmelser om immunitet. Om den tilltalade åtnjuter immunitet innebär det nor- malt att domstolen saknar behörighet att döma. Ett åtal ska då av- visas. Om immuniteten innebär att svensk lag inte får tillämpas torde det leda till att åtalet ska ogillas. Även andra internationella över- enskommelser kan innefatta begränsningar. Det kan t.ex. röra sig om åtaganden har med anledning av medlemskapet i EU. 13 § Om utlämning och överlämnande är särskilt föreskrivet. Villkor som ställs upp vid utlämning eller överlämnande från främmande stat till ska iakttas här i landet. Paragrafen innehåller bestämmelser om utlämning och överlämnande till och från annat land. Motsvarande bestämmelser fanns i 2 kap. 8 § , i dess tidigare lydelse. Av paragrafens första stycke framgår att det i annan lagstiftning finns särskilda regler om utlämning och överlämnande. Bestämmel- ser om utlämning finns bl.a. i lagen (1957:668) om utlämning för brott, medan bestämmelser om överlämnande finns i lagen (2011:1165) om överlämnande från enligt en nordisk arresteringsorder och lagen (2003:1156) om överlämnande från enligt en europeisk arresteringsorder. Paragrafens andra stycke innehåller en erinran om att villkor som ställts upp av annan stat i samband utlämning eller överlämnande till ska följas. 6 a § Den som 1.utvecklar, producerar eller på annat sätt förvärvar, lagrar eller bibehåller kemiska vapen eller överför, direkt eller indirekt, kemiska vapen till någon, 2.använder kemiska vapen, 3.deltar i militära förberedelser för användning av kemiska vapen, eller 4.använder ämnen för kravallbekämpning som en metod för krigföring döms för olovlig befattning med kemiska vapen till fängelse i högst , om gärningen inte är att bedöma som krigsförbrytelse enligt lagen (2014:406) om vissa internationella brott. Som kemiska vapen enligt första stycket 1–3 ska anses sådant som defi- nieras som kemiska vapen i konvention om förbud mot utveckling, produktion, innehav och användning av kemiska vapen samt om deras förstöring. Är brottet grovt, döms till fängelse i högst eller på livstid. Vid bedömande av om brottet är grovt ska särskilt beaktas om gärningen varit ägnad att i väsentlig grad bidra till utveckling, produktion eller spridning av kemiska vapen eller till att sådana vapen används mot människor. I paragrafens första stycke har en följdändring gjorts som en konse- kvens av att den tidigare lagen (2014:406) om straff för folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser namnändrats till lagen om vissa internationella brott. Paragrafens andra och tredje stycken är oförändrade. Utredningens överväganden finns i avsnitt 6.7. 6 b § Den som använder, utvecklar, tillverkar, förvärvar, innehar eller över- låter antipersonella minor (truppminor), döms för olovlig befattning med minor till fängelse i högst , om gärningen inte är att bedöma som krigsförbrytelse enligt lagen (2014:406) om vissa internationella brott. Första stycket gäller endast minor som avses i konventionen den 18 sep- tember 1997 om förbud mot användning, lagring, produktion och över- föring av antipersonella minor (truppminor) samt om deras förstöring. Sådan befattning med minor som är tillåten enligt den konvention som avses i andra stycket utgör inte brott. Är brottet grovt döms till fängelse i högst eller på livstid. Vid bedömande av om brottet är grovt ska särskilt beaktas om gärningen väsent- ligt bidragit till att minor kommit att användas på ett sätt som inneburit fara för många människors liv eller hälsa. I paragrafens första stycke har en följdändring gjorts som en konse- kvens av att den tidigare lagen (2014:406) om straff för folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser namnändrats till lagen om vissa internationella brott. Paragrafens andra–fjärde stycken är oförändrade. Utredningens överväganden finns i avsnitt 6.7. 6 c § Den som i strid med fördrag om fullständigt förbud mot kärnsprängningar deltar i eller på annat sätt medverkar till ut- förandet av en kärnvapenprovsprängning eller någon annan kärnsprängning döms för olovlig kärnsprängning till fängelse i högst , om gärningen inte är att bedöma som krigsförbrytelse enligt lagen (2014:406) om vissa internationella brott. Är brottet grovt, döms till fängelse i högst eller på livstid. Vid bedömande av om brottet är grovt ska särskilt beaktas om gärningen haft stor betydelse för kärnsprängningen eller om gärningen inneburit fara för människor eller för egendom av särskild betydenhet. I paragrafens första stycke har en följdändring gjorts som en konse- kvens av att den tidigare lagen (2014:406) om straff för folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser namnändrats till lagen om vissa internationella brott. Paragrafens andra stycke är oföränd- rat. Utredningens överväganden finns i avsnitt 6.7. 2 § Bestämmelserna i detta kapitel om bortfallande av påföljd gäller inte för 1.mord eller dråp enligt 3 kap. 1 eller 2 §, 2.folkmord, brott mot mänskligheten, grov krigsförbrytelse eller aggres- sionsbrott enligt 1, 2, 11 eller 11 a § lagen (2014:406) om vissa internationella brott, 3.terroristbrott enligt 3 § 1 eller 2 jämförd med 2 § lagen (2003:148) om straff för terroristbrott, eller 4.försök till dessa brott. Har någon begått brott som avses i första stycket innan han eller hon fyllt tjugoett år, gäller dock bestämmelserna om bortfallande av påföljd i detta kapitel. Paragrafen innehåller undantag från preskription. Utredningens över- väganden finns i avsnitt 6.5. Genom tillägg i paragrafens första stycke undantas aggressions- brott enligt 11 a § lagen (2014:406) om vissa internationella brott från preskription. Paragrafens andra stycke är oförändrat. 13.2Förslaget till lag om ändring i lagen (2014:406) om straff för folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser 11 a § För aggressionsbrott döms den som kan utöva kontroll eller styra över en stats politiska eller militära handlande och som planerar, förbereder, inleder eller utför en aggressionshandling som, till sin karaktär, svårhetsgrad och om- fattning, utgör en uppenbar överträdelse av stadga. Med aggressionshandling avses en stats användning av väpnat våld mot en annan stats suveränitet, territoriella integritet eller politiska oberoende på ett sätt som är oförenligt med stadga. Straffet är fängelse , lägst fyra och högst , eller på livstid. Paragrafen är ny och innehåller bestämmelser varigenom aggressions- brottet kriminaliseras i svensk rätt. Utredningens överväganden finns i avsnitt 6.1–6.3. I paragrafens första stycke anges vilka handlingar som ska medföra ett individuellt straffansvar för aggressionsbrott och den begräns- ning till personer i viss ledande ställning som gäller för ansvar för brottet. Bestämmelsen överensstämmer i allt väsentligt med motsva- rande reglering av aggressionsbrottet i artikel 8a i Romstadgan. För att ansvar för aggressionsbrott ska kunna komma i fråga krävs att en aggressionshandling i uppenbar strid med har ägt rum. Vidare krävs att gärningsmannen är en person som vid tiden för gärningen kunde utöva kontroll eller styra över den an- gripande statens politiska eller militära handlande. Avgörande är om gärningsmannen haft faktisk möjlighet att kontrollera eller styra handlandet, inte om han eller hon också i formell mening haft en sådan roll. Personkretsen blir därför regelmässigt begränsad till endast ett fåtal personer. Något krav på viss tjänsteställning eller annan tjänsteposition för att en person ska kunna ådra sig ansvar för aggres- sionsbrott uppställs inte. Vilka personer som kan komma i fråga preci- seras närmare i avsnitt 6.3.2. Den brottsliga gärningen består av att gärningsmannen har pla- nerat, förberett, inlett eller utfört en aggressionshandling som, till sin karaktär, svårhetsgrad och omfattning, utgör en uppenbar över- trädelse av FN:s stadga. Gärningen är således kriminaliserad redan på planerings- och förberedelsestadiet. Genom den utformning be- stämmelsen har kan det således vara fråga om ett fullbordat aggres- sionsbrott även om aggressionshandlingen, som beskrivs närmare i paragrafens andra stycke, inte påbörjats. Ansvar för aggressionsbrott förutsätter, som nämnts, att den aggressionshandling som gärnings- mannen planerat, förberett, inlett eller utfört utgör en uppenbar över- trädelse av . Vid bedömningen av om det är fråga om en uppenbar överträdelse av stadgan, är tre kriterier avgörande – hand- lingens karaktär, dess svårhetsgrad och dess omfattning. En samlad bedömning ska göras. Paragrafens andra stycke innehåller bestämmelser om vad som av- ses med en aggressionshandling. Bestämmelsen skiljer sig från arti- kel 8a i Romstadgan på så sätt att paragrafen inte innehåller någon uppräkning av de handlingar som anses utgöra en aggressionshand- ling. De handlingar som anges i artikel 8a ska anses utgöra exempel på aggressionshandlingar även enligt svensk rätt. Uppräkningen (se avsnitt 6.3.3) är dock inte uttömmande. I detta avsnitt redovisas också skälen för att uppräkningen inte tas in i lagtexten. Av det sagda följer att även andra handlingar således kan utgöra sådana aggressions- handlingar som kan grunda ansvar för aggressionsbrott. Exempelvis kan åtgärder för att slå ut en annan stats energiförsörjning eller dess it-system och elektroniska kommunikation (”cyberkrig”) innebära en aggressionshandling i uppenbar strid med . Gemen- samt för alla aggressionshandlingar är att de, för att kunna beaktas, måste stå i uppenbar strid med . I paragrafens tredje stycke anges den för aggressionsbrott tillämp- liga straffskalan, som överensstämmer med den som gäller för folk- mord, brott mot mänskligheten och grov krigsförbrytelse. För straff- mätningen och påföljdsvalet tillämpas bestämmelserna i 29 och 30 kap. . 16 § För försök, förberedelse eller stämpling till och underlåtenhet att av- slöja eller förhindra folkmord, brott mot mänskligheten, aggressionsbrott och krigsförbrytelse döms det till ansvar enligt 23 kap. . Endast den som kan utöva kontroll eller styra över en stats politiska eller militära handlande på sätt anges i 11 a § kan, såvitt avser aggressionsbrott, fällas till ansvar enligt första stycket. Detsamma ska gälla för ansvar enligt 23 kap. 4 § . Paragrafen innehåller bestämmelser om vad som för aggressions- brottet ska gälla beträffande ansvar enligt 23 kap. . Ut- redningens överväganden finns i avsnitt 6.3.5. I paragrafens första stycke fastslås att aggressionsbrott ska vara straffbart även när det gäller de osjälvständiga gärningsformerna försök, förberedelse eller stämpling till och underlåtenhet att avslöja eller förhindra brott. Bestämmelsen stämmer överens med vad som gäller beträffande folkmord, brott mot mänskligheten och krigsför- brytelser. Bestämmelsen kan anses överlappa brottsbeskrivningen för aggressionsbrottet. I den mån ett fullbordat aggressionsbrott har ägt rum enligt denna brottsbeskrivning ska dömas för fullbordat brott och inte enligt bestämmelserna i 23 kap. . Paragrafens andra stycke är nytt. Ansvar för aggressionsbrott kan endast ådömas personer som tillhör en begränsad personkrets. Denna krets består enligt 11 a § av personer som kan utöva kontroll eller styra över den angripande statens politiska eller militära handlande. Till ansvar för försök, förberedelse eller stämpling, liksom för under- låtenhet att avslöja eller förhindra aggressionsbrott kan endast dömas den som tillhör samma personkrets. Även ansvar för sådan medver- kansgärning som avses i 23 kap. 4 § är, såvitt gäller aggressionsbrott, begränsat på samma sätt.