sou · H7B312 · 2019-03-07 00:00:00 — I 10 kap. 1 § finns en hänvisning till bestämmelserna i 12 kap. om att sekretess till skydd för en enskild som huvudregel inte hindrar att en uppgift lämnas till en annan enskild eller till en myndighet, om den enskilde samtycker till det. I 10 kap. 27 § finns en generalklausul som reglerar utlämnande av uppgifter som omfattas av sekretess mellan myndigheter i de fall då det saknas uttryckliga sekretessbrytande regler. Enligt bestämmelsen får en sekretessbelagd uppgift lämnas till en myndighet, om det är uppenbart att intresset av att uppgiften lämnas har företräde framför det intresse som sekretessen ska skydda. Av paragrafen framgår att sekretessen inte bryts när det gäller vissa angivna uppgifter som är av särskilt känsligt slag. Av förarbetena framgår att generalklausulen ger särskilt utrymme för informationsutbyte när det är fråga om myndigheter med samma sakliga behörighet men med skilda lokala kompetensområden eller myndigheter som har närbesläktade funktioner som båda har rättslig befogenhet att direkt kräva in de utväxlade uppgifterna. Det framgår vidare av förarbetena att det inte är något villkor att en uttrycklig begäran från annan myndighet föreligger för att sekretessen ska brytas. En myndighet kan med stöd av bestämmelsen på eget initiativ lämna sekretessbelagda uppgifter till en annan myndighet. (Se prop. 1979/80:2, Del A s. 326 f.) Ytterligare en sekretessbrytande bestämmelse finns i 10 kap. 28 §. Enligt bestämmelsen hindrar sekretess inte att en uppgift lämnas till en annan myndighet, om uppgiftsskyldighet följer av annan lag än offentlighets- och sekretesslagen eller av förordning. Av förarbetena framgår att det inte är nödvändigt att föreskriften i fråga har utformats med tanke på att uppgifterna kan vara hemliga. Däremot krävs för att föreskriften ska beaktas att den uppfyller vissa krav på konkretion. Föreskriften kan antingen ta sikte på utlämnande av uppgifter av speciellt slag, gälla viss myndighets rätt att få del av uppgifter i allmänhet eller avse skyldighet för viss myndighet att lämna andra myndigheter information. En bestämmelse som mera generellt föreskriver samarbete eller samverkan mellan myndigheter är däremot inte av det slag att den kan anses ålägga en uppgiftsskyldighet i den mening som avses i paragrafen. (Se prop. 1979/80:2, Del A s. 322 f.; jfr Lenberg m.fl., Offentlighets- och sekretesslagen, [Zeteo, ] kommentaren till 10 kap. 28 §.) Bestämmelsen i 10 kap. 28 § ger inte en myndighet, som i och för sig är skyldig att lämna uppgifter på en annan myndighets begäran, rätt att göra detta på eget initiativ (jfr JO 1999/2000 s. 374 och Lenberg a.a. kommentaren till 10 kap. 28 §). Den sekretessbrytande bestämmelsen i 10 kap. 28 § är inte tilllämplig i förhållande till en utländsk myndighet. I ett sådant fall blir det i stället fråga om att tillämpa en annan bestämmelse i offentlighets- och sekretesslagen, 8 kap. 3 § (jfr Lenberg a.a. kommentaren till 10 kap. 28 §). Huvudregeln enligt den bestämmelsen är att sekretessbelagda uppgifter inte får röjas för en utländsk myndighet. Ett undantag från denna regel är om utlämnandet sker i enlighet med en särskild föreskrift i lag eller förordning. Med föreskrift i lag likställs EU-förordningar (jfr prop. 2006/07:6 s. 32). Huvudregeln är att sekretess inte följer med en uppgift som lämnas från en myndighet till en annan. Sekretess gäller för uppgiften hos den mottagande myndigheten endast om det följer av en primär sekretessbestämmelse som är tillämplig hos den mottagande myndigheten eller av en bestämmelse om överföring av sekretess (se 7 kap. 2 §). I 11 kap. 1 § finns en bestämmelse om överföring av sekretess som vid första anblick kan förefalla tillämplig vid de behöriga myndigheternas tillsynsarbete. Av bestämmelsen framgår att om en myndighet i verksamhet som avser tillsyn eller revision får en sekretessreglerad uppgift från en annan myndighet, så blir sekretessbestämmelsen tilllämplig på uppgiften även hos den mottagande myndigheten. Enligt förarbetena innebär bestämmelsen dock att sekretess hos en myndighet gäller också hos myndighet som utövar tillsyn eller verkställer revision hos den förstnämnda myndigheten och som i samband därmed får del av sekretessbelagda uppgifter (se prop. 1979/80:2, Del A s. 317). Förarbetsuttalandena tyder på att bestämmelsen inte är tillämplig i nu aktuella fall, eftersom det inte är fråga om att en myndighet utövar tillsyn över en annan. Saken är inte avgjord i rättspraxis. När det gäller , och tillsynsverksamhet finns bestämmelser om sekretess till skydd för enskild i 30 kap. offentlighets- och sekretesslagen. Det följer av 30 kap. 4 § att sekretess gäller i tillsynsverksamhet avseende bank- och kreditväsendet för uppgift om affärs- eller driftförhållanden hos den som myndighetens verksamhet avser, om det kan antas att denne lider skada om uppgiften röjs (se första stycket 1). I detta avseende gäller ett s.k. rakt skaderekvisit, dvs. presumtionen är för offentlighet. Sekretess gäller även för uppgift om ekonomiska eller personliga förhållanden för annan som har trätt i affärsförbindelse eller liknande förbindelse med den som myndighetens verksamhet avser (se första stycket 2). Denna punkt handlar om sekretess till skydd för främst kunder. Bestämmelsen saknar skaderekvisit och sekretessen är alltså absolut. Sekretessen enligt bestämmelsen gäller i högst . Av 30 kap. 4 b § följer vidare att det gäller sekretess hos för uppgift i en anmälan eller utsaga om överträdelse av bestämmelse som gäller för den som myndighetens verksamhet avser, om uppgiften kan avslöja anmälarens identitet. Sekretessen enligt denna bestämmelse gäller i högst . Enligt 30 kap. 23 § gäller sekretess för vissa uppgifter, i den utsträckning regeringen meddelar föreskrifter om det, i en statlig myndighets verksamhet som består i utredning, planering, prisreglering, tillståndsgivning, tillsyn eller stödverksamhet med avseende på produktion, handel, transportverksamhet eller näringslivet i övrigt. Bestämmelsen ger inte i sig själv upphov till någon sekretess utan förutsätter att regeringen föreskriver om sekretess. I 9 § offentlighets- och sekretessförordningen och punkten 15 i bilagan till denna förordning har regeringen meddelat sådana föreskrifter om sekretess som gäller för utrednings-, planerings- och tillsynsverksamhet hos och KO. Enligt föreskrifterna gäller sekretess för uppgift om en enskilds affärs- eller driftförhållanden, uppfinningar eller forskningsresultat, om det kan antas att den enskilde lider skada om uppgifterna röjs. Sekretessen gäller dock inte för sådana uppgifter i tillsynsverksamheten, om intresset av allmän kännedom om förhållande som rör människors hälsa, miljön eller redligheten i handeln eller ett liknande allmänintresse har sådan vikt att de bör lämnas ut. Sekretess gäller även för uppgift om andra ekonomiska eller personliga förhållanden för den som har trätt i affärsförbindelse eller liknande förbindelse med den som är föremål för myndighetens verksamhet. Till skillnad från uppgifter om enskilds affärs- och driftsförhållanden är sekretessen i detta avseende absolut. Sekretessen enligt bestämmelsen gäller i högst . Det kan nämnas att det för verksamhet hos KO inte finns någon motsvarande bestämmelse som den hos för uppgift i en anmälan eller utsaga om överträdelse, om uppgiften kan avslöja anmälarens identitet (jfr 30 kap. 4 b §). Av punkten 33 i bilagan till offentlighets- och sekretessförordningen framgår att motsvarande sekretess som hos KO gäller vid utredning eller tillsyn enligt läkemedelslagen. Beträffande uppgift om en enskilds affärs- eller driftförhållanden, uppfinningar eller forskningsresultat gäller dock sekretessen inte vid tillsyn över produktsäkerheten hos varor som är avsedda för konsumenter eller kan antas komma att användas av konsumenter, om intresset av allmän kännedom om förhållande som rör risk för skada på person har sådan vikt att uppgiften bör lämnas ut. Vidare innehåller offentlighets- och sekretesslagen bestämmelser om sekretess för sådana uppgifter som en myndighet har fått enligt ett internationellt avtal. För del finns en sådan bestämmelse i 30 kap. 7 §. Enligt paragrafen gäller sekretess, i den utsträckning har godkänt avtal om detta med en mellanfolklig organisation, för sådan uppgift om affärs- eller driftförhållanden och ekonomiska eller personliga förhållanden som myndigheten har fått enligt avtalet. I begreppet avtal anses ingå rättsakter som gäller till följd av medlemskap i , dvs. bl.a. EU-förordningar (se prop. 2004/05:142 s. 50 och prop. 2006/07:6 s. 32). Bestämmelsen saknar skaderekvisit och sekretessen är därmed absolut. Sekretessen gäller i högst . När det gäller KO:s och tillsynsverksamhet tillämpas en liknande bestämmelse i 30 kap. 24 §. Enligt paragrafen gäller sekretess i den utsträckning godkänt ett avtal om detta med en mellanfolklig organisation för sådan uppgift om en enskilds ekonomiska eller personliga förhållanden som myndigheten förfogar över på grund av avtalet. Till skillnad från 30 kap. 7 § omfattar denna paragraf även uppgifter som enligt avtalet inhämtats inom landet (jfr Lenberg a.a. kommentaren till 30 kap. 24 §). Även i detta fall är sekretessen absolut och gäller i högst . I fråga om sådan sekretess som gäller till följd av ett internationellt avtal (se 30 kap. 7 och 24 §§) får de sekretessbrytande bestämmelserna i 10 kap. 27 och 28 §§ inte tillämpas i strid med avtalet. Slutligen ska nämnas 21 kap. 1 § som ger ett minimiskydd för känsliga uppgifter om enskildas hälsa och sexualliv. Bestämmelsen är subsidiärt tillämplig inom hela den offentliga förvaltningen. Enligt bestämmelsen gäller sekretess för uppgift som rör en enskilds hälsa eller sexualliv om det måste antas att den enskilde eller någon närstående till denne kommer att lida betydande men om uppgiften röjs. För uppgift i en allmän handling gäller denna sekretess i högst . Det finns inte behov av kompletteringar i offentlighets- och sekretessregleringen Som framgår av det anförda kan uppgifter som myndigheterna hanterar inom ramen för sin tillsynsverksamhet vara sekretessbelagda. När det först gäller frågan om sekretess i förhållande till en utländsk myndighet innebär bestämmelsen i 8 kap. 3 §, om utlämnade av sekretessbelagda uppgifter, att det kommer att vara möjligt för de behöriga svenska myndigheterna att lämna ut handlingar och uppgifter till en utländsk myndighet med stöd av EU-förordningens bestämmelser om ömsesidigt bistånd och om samordnade utrednings- och tillsynsmekanismer (jfr prop. 2006/07:6 s. 32). Vidare kommer sekretess enligt 30 kap. 7 eller 24 § att gälla för information som tas emot av en svensk myndighet i enlighet med EU-förord- ningens regler och som inte får lämnas ut enligt förordningen (jfr a. prop. s. 32). I det betänkande som lämnades av Utredningen om ett reklamlandskap i förändring anges att till den utredningen har framfört att det förekommer att andra myndigheter inte lämnar ut de handlingar som verket har begärt ut med hänvisning till sekretess (se SOU 2018:1 s. 323). I remissvar över betänkandet betonade verket vikten av att myndigheters tillsynsarbete inte hindras av att de inte får ut relevant information från andra myndigheter med hänvisning till sekretessbestämmelser. Genom denna utrednings förslag klargörs nu att de utpekade behöriga svenska myndigheterna kan förelägga en annan statlig myndighet eller en myndighet att yttra sig och tillhandahålla de handlingar som behövs i ett ärende om tillämpning av aktuell konsumentskyddande lag. Den anmodade myndigheten är skyldig att lämna den efterfrågade informationen med anledning av ett sådant föreläggande. Vid ett sådant föreläggande blir den sekretessbrytande regeln i 10 kap. 28 § tillämplig. De föreslagna bestämmelserna som reglerar skyldigheten att yttra sig och tillhandahålla handlingar har visserligen en vid utformning, men skyldigheten är avgränsad till endast just de uppgifter som behövs i ärenden enligt respektive lag och varje lags tillämpningsområde är reglerat. Enligt utredningens bedömning uppfyller bestämmelserna därmed det krav på konkretion som krävs för att upplysningsskyldigheten ska kunna beaktas enligt 10 kap. 28 §. Det kan tilläggas att det är utan betydelse att 10 kap. 28 § talar om uppgiftsskyldighet medan bestämmelserna på konsumentskyddsområdet föreskriver en skyldighet att yttra sig, lämna upplysningar och tillhandahålla handlingar. I förarbetena nämns bestämmelserna i 4 kap. riksdagsordning om rätt för riksdagsutskott att inhämta upplysningar eller yttrande från myndighet som ett typfall på en regel som bryter sekretessen (se prop. 1979/80:2, Del A s. 322 f.). För att den sekretessbrytande regeln i 10 kap. 28 § ska bli tilllämplig krävs, i vart fall i de situationer som är föremål för denna utrednings överväganden, att en myndighet förelägger en annan myndighet att yttra sig. Genom föreläggandet inträder upplysningsskyldigheten. Om en myndighet självmant vill lämna en annan myndighet sekretessbelagd information ger generalklausulen i 10 kap. 27 §, under de förutsättningar som där anges, visst utrymme för det. Som framgått av redogörelsen gäller sekretess för en hel del känsliga uppgifter som förekommer hos KO:s, och tillsynsverksamhet (se 30 kap. 4, 4 b och 23 §§ offentlighets- och sekretesslagen, 9 § offentlighets- och sekretessförordningen och bilagan till denna). När det gäller uppgift om andra ekonomiska eller personliga förhållanden avseende kunder till den som är föremål för tillsynen är sekretessen dessutom absolut. Trots vissa skillnader i sekretesskyddet mellan myndigheterna kommer även vid ett utbyte av information i inhemska sammanhang inhämtade känsliga uppgifter att i tillräcklig utsträckning vara skyddade av sekretess. EU-förordningen ställer inte upp några särskilda krav när det gäller den tid som uppgifter ska behandlas konfidentiellt. Sekretessen enligt angivna lagrum gäller . Sedan denna sekretesstid löpt ut kan sekretess enligt 21 kap. 1 § under vissa förutsättningar fortsatt gälla för särskilt känsliga uppgifter om bl.a. hälsa. Inte heller i detta avseende finns det behov av några kompletteringar av den offentlighets- och sekretessrättsliga regleringen. Banksekretessen enligt gällande rätt Enligt EU-förordningen ska en behörig myndighet kunna få tillgång till bankkontouppgifter och andra uppgifter för att kunna spåra finansiella flöden. Sådana uppgifter omfattas av tystnadsplikt, s.k. banksekretess, och får som huvudregel inte lämnas ut. I 1 kap. 10 § lagen (2004:297) om bank- och finansieringsrörelse regleras omfattningen av banksekretessen. Enligt bestämmelsen får enskildas förhållanden till kreditinstitut inte obehörigen röjas. Detsamma gäller en uppgift i en anmälan eller en utsaga om en misstänkt överträdelse av en bestämmelse som gäller för kreditinstitutets verksamhet, om uppgiften kan avslöja anmälarens identitet. stycket framgår att i det allmännas verksamhet tillämpas i stället offentlighets- och sekretesslagen. Sekretessen gäller för uppgifter om enskildas förhållanden till kreditinstitut. Sekretesskyddet avser alltså förhållanden om bankens kunder. Kundbegreppet har här en mera vidsträckt innebörd jämfört med i dagligt tal och omfattar alla slags kundförhållanden. Också förhållanden som rör t.ex. personer som banken endast har fört förhandlingar med omfattas. Banksekretessen omfattar även förhållanden beträffande en kunds kunder. (Jfr , Banksekretess och annan finansiell sekretess, 2010 s. 47 f.) Bestämmelsen i 1 kap. 10 § hindrar ett obehörigt röjande av enskildas förhållanden till kreditinstitut. Obehörighetsrekvisitet tolkas i den praktiska tillämpningen så att bankerna har en tystnadsplikt som endast får brytas med stöd av lagbestämmelser, bestämmelser utfärdade med stöd av lag eller av andra särskilt behöriga skäl. När uppgiftsskyldighet föreligger gäller inte sekretess. (Jfr a.a. s. 64 och 102 f.) Det finns ett par uttryckliga undantag från banksekretessen. Enligt 16 kap. 10 a § är en bank skyldig att på begäran lämna överförmyndaren de uppgifter som behövs för överförmyndarens tillsynsverksamhet. I 1 kap. 10 a § lagen om bank- och finansieringsrörelse finns en erinran om denna uppgiftsskyldighet. Vidare finns det en bestämmelse i 1 kap. 11 § samma lag om uppgiftsskyldighet på begäran av förundersökningsledare eller åklagare i vissa fall. När det gäller sistnämnda bestämmelse bör det uppmärksammas att det tidigare ansågs möjligt att lämna upplysningar i samband med brottsutredningar även utan lagstöd eftersom ett sådant utlämnande inte ansågs obehörigt (jfr a.a. s. 27). Också i andra lagar på det finansiella området finns det bestämmelser om tystnadsplikt. Här ska nämnas 3 kap. 12 § lagen om betaltjänster, vilken utformats med bl.a. nämnda bestämmelse i lagen om bank- och finansieringsrörelse som förebild (se prop. 2009/10:220 s. 333). Enligt paragrafen får den som är eller har varit knuten till ett betalningsinstitut eller en registrerad betaltjänstleverantör som anställd eller uppdragstagare inte obehörigen röja eller utnyttja vad han eller hon i anställningen eller under uppdraget i verksamheten med betaltjänster har fått veta om enskildas förhållanden till institutet Vidare gäller enligt 4 kap. 15 § lagen om verksamhet med bostadskrediter att enskildas förhållanden till ett företag som driver verksamhet enligt lagen inte obehörigen får röjas. Det finns inte behov av kompletterande undantag från banksekretessen Banksekretessen förbjuder ett obehörigt röjande av enskildas förhållanden till institut på det finansiella området. Som framgår av det anförda kan tystnadsplikten brytas genom bl.a. bestämmelser i lag. Redan enligt gällande rätt är banker och andra institut skyldiga att lämna de behöriga myndigheterna upplysningar. Enligt utredningens förslag kommer denna skyldighet även omfatta att efter föreläggande tillhandahålla handlingar. Ett lämnande av uppgifter med anledning av ett sådant föreläggande kan inte anses ske obehörigen. Banksekretessen hindrar därmed inte att t.ex. bankkontouppgifter lämnas till en behörig myndighet. Utredningen har övervägt om det i aktuella lagar på det finansiella området bör tas in en erinran om den upplysningsskyldighet som följer av den konsumentskyddande lagstiftningen, motsvarande den som finns beträffande uppgiftsskyldigheten gentemot överförmyndaren. Vad som i någon mån kan anses tala för ett sådant införande är att det tydligt skulle framgå att upplysningsskyldigheten enligt konsumentskyddslagstiftningen kan gå före banksekretessen. Utredningen noterar emellertid att det förekommer att banksekretessen får stå tillbaka även när andra myndigheter begär uppgifter, utan att en erinran om detta finns i lagen om bank- och finansieringsrörelse. (Jfr a.a. avsnitt 7.5 för en redogörelse beträffande föreliggande uppgiftsskyldighet gentemot myndigheter.) Enligt utredningens bedömning kan en erinran inte heller i detta sammanhang anses nödvändig utan skulle kunna föranleda felaktiga motsatsslut. 10.5Tystnadsplikten avseende elektronisk kommunikation Tystnadsplikten enligt lagen om elektronisk kommunikation I svensk nationell rätt föreskrivs i lagen (2003:389) om elektronisk kommunikation en skyldighet för operatörer att lagra uppgifter för brottsbekämpande ändamål (se 6 kap. 16 a–f §§). Uppgifter som operatören har lagrat med anledning av denna skyldighet får bara behandlas för att lämnas ut till brottsbekämpande myndigheter enligt 6 kap. 6 c §. Denna reglering tillämpas inte eftersom bestämmelserna har ansetts oförenliga med EU-rättsliga regler om bl.a. rätten till respekt för privatliv, skydd av personuppgifter och yttrandefrihet (se Kammarrättens i domar [mål nr 7380-14] och [mål nr 2471-18]). Operatörer kan lagra uppgifter för andra syften än brottsbekämpning, t.ex. för abonnentfakturering. I sådana fall kan uppgifterna behandlas för att lämnas ut även till andra. Men då gäller som huvudregel en tystnadsplikt enligt 6 kap. 20 § lagen om elektronisk kommunikation. (Se prop. 2016/17:22 s. Den som i samband med tillhandahållande av ett elektroniskt kommunikationsnät eller en elektronisk kommunikationstjänst har fått del av eller tillgång till vissa särskilt angivna uppgifter får inte obehörigen föra vidare eller utnyttja det han eller hon fått del av eller tillgång till. De uppgifter som omfattas av tystnadsplikten är uppgift om abonnemang (första stycket 1), innehållet i ett elektroniskt meddelande (första stycket 2) eller annan uppgift som angår ett särskilt elektroniskt meddelande (första stycket 3). Med uppgift om abonnemang avses sådant som identifierar en abonnent eller ett abonnemang, framför allt namn, titel, adress och abonnentnummer (t.ex. telefonnummer). Sådana uppgifter kallas ibland för kataloguppgifter (se prop. 2011/12:55 s. 100). Den tekniska utvecklingen har medfört att betydligt fler uppgifter lagras i kommunikationsnäten och nya tekniska uppgifter har kommit att omfattas av denna kategori. Begreppet kataloguppgifter är därför missvisande eftersom kategorin omfattar även andra uppgifter, t.ex. vilken användare som vid varje given tidpunkt hade en viss IP-adress (jfr t.ex. SOU 2017:75 s. 81). Frågan om vad som ska anses omfattas av abonnemangsuppgifter är inte okontroversiell.1 I rättspraxis har bekräftats att IP-nummer är att betrakta som en uppgift om abonnemang (se Kammarrättens i dom [mål nr 2471-18]). Med uppgift som angår ett särskilt elektroniskt meddelande menas t.ex. trafikuppgifter avseende genomförd kommunikation (jfr prop. 1992/93:200 s. 310). Det kan avse uppgift om mellan vilka telefonnummer eller IP-adresser som ett elektroniskt meddelande har förmedlats, när och förbindelsen var uppkopplad och från vilken basstation ett visst samtal skett. Den som omfattas av tystnadsplikten får inte obehörigen föra vidare eller utnyttja uppgifterna. Av föreskrifter kan det följa att vissa uppgifter ska lämnas ut. I dessa fall sker utlämnandet inte obehörigen (jfr prop. 1992/93:200 s. 310). I 6 kap. 22 § lagen om elektronisk kommunikation finns en bestämmelse om att operatörer på begäran av vissa utpekade myndigheter ska lämna ut uppgifter. En sådan utlämningsplikt avseende uppgifter om abonnemang gäller bl.a. i förhållande till , och för vissa särskilt angivna ändamål.2 Även har rätt att få uppgift om abonnemang, om inspektionen finner att uppgiften är av väsentlig betydelse för utredningen av en misstänkt överträdelse av marknadsmissbruksförordningen. För att en uppgift om abonnemang ska få lämnas ut till åklagarmyndighet eller krävs det misstanke om brott (se 6 kap. 22 § första stycket 2). Regleringen innebär att de brottsbekämpande myndigheterna kan hämta in en abonnemangsuppgift för att beivra i princip alla typer av brott.3 I ett meddelat avgörande 1Utredningen om datalagring och förklarade sig dela bedömningen att en IP- adress, oberoende av om den är fast eller dynamisk, är en uppgift om abonnemang. noterade utredningen att det även finns andra uppfattningar, enligt vilka de uppgifter som krävs för att identifiera abonnenten bakom en IP-adress inte ska anses vara uppgifter om abonnemang, bl.a. eftersom det kan röra sig om tidsloggar för internetåtkomst (se SOU 2017:75 s. 100). 2I ett par fall avser utlämningsplikten även annan uppgift som angår ett särskilt elektroniskt meddelande, däribland om finner att uppgiften behövs i samband med efterforskning av personer som har försvunnit under sådana omständigheter att det kan befaras att det finns fara för deras liv eller allvarlig risk för deras hälsa. 3Det kan nämnas att i ett mål om förhandsavgörande från en spansk domstol kom fram till att artikel 15.1 i direktivet om integritet och elektronisk kommunikation (2002/58/EG) jämförd med artikel 7 och 8 i EU:s stadga om de grundläggande rättigheterna ska tolkas på så sätt att myndigheters tillgång till identitetsuppgifter för innehavare av SIM- kort som aktiverats av en stulen mobiltelefon, som för- och efternamn och eventuell adress,