sou · H6B387 · 2019-01-01 00:00:00 — Internationella straffrättsutredningen har, mot bak- grund av den föreslagna utformningen av svensk domstols allmänna behörighet att döma över brott som begås av svenska medborgare, Svensk straffrättslig domsrätt – överväganden och förslag föreslagit att bestämmelsen i 5 § ska upphävas och ersättas av ett undantag från kravet på dubbel straffbarhet. Utredningen delar Inter- nationella straffrättsutredningens bedömning. Den aktuella bestämmelsen i lagen om rymdverksamhet inne- håller också en reglering av principen ne bis in idem, dvs. en tidigare lagföring i ett annat land ska inte hindra ny lagföring i för samma gärning. Med det förslag till ny lydelse av 2 kap. som här lämnas, finns inget behov av bestämmelsen i 5 § i detta av- seende. I 5 § tredje stycket finns en åtalsprövningsregel. Även för denna fråga bör de generella bestämmelserna i 2 kap. gälla och stycket ska därför upphävas. I 51 a § jaktlagen (1987:259) anges att den som, inom eko- nomiska zon, har begått brott enligt lagen döms vid svensk domstol, även om 2 kap. 2 eller 3 § inte är tillämplig. Bestäm- melsen, som har stöd i en internationell överenskommelse, bör i sak behållas oförändrad, men anpassas till den föreslagna lydelsen av 2 kap. . Lagen om ekonomiska zon Av 17 § lagen (1992:1140) om ekonomiska zon framgår att svensk domstol är behörig att döma för brott enligt lagen, även i andra fall än som avses i 2 kap. . Bestämmelsen, som har stöd i en internationell överenskommelse, bör i sak behållas oför- ändrad, men anpassas till den föreslagna lydelsen av 2 kap. brotts- balken. Svensk straffrättslig domsrätt – överväganden och förslag Enligt 49 § fiskelagen (1993:787) är svensk domstol behörig att döma för brott enligt lagen, även i andra fall än som avses i 2 kap. brotts- balken. Bestämmelsen har sin grund i en internationell överens- kommelse och bör i sak bibehållas, men anpassas till den föreslagna lydelsen av 2 kap. . Lagen om samarbete med de internationella tribunalerna för brott mot internationell humanitär rätt I 13 § andra stycket lagen (1994:569) om samarbete med de internationella tribunalerna för brott mot internationell humanitär rätt finns en bestämmelse om en tidigare tribunaldoms negativa rätts- kraft. Förslaget till ny lydelse av 2 kap. innehåller en generellt tillämplig bestämmelse om tidigare doms hinder för lag- föring i . Det saknas mot den bakgrunden skäl att behålla sär- regleringen i andra stycket. Detta stycke ska därför upphävas. Lagen om skydd för gravfriden vid vraket efter passagerarfartyget I lagen (1995:732) om skydd för gravfriden vid vraket efter passa- gerarfartyget finns bestämmelser som förbjuder dykning och annan undervattensverksamhet i vraket. Svensk domstol är en- ligt 5 § behörig att döma över brott mot detta förbud, även om sådan behörighet inte följer av bestämmelserna i 2 kap. . Behö- righetsregeln är, som även Internationella straffrättsutredningen konstaterat, nödvändig för att ska uppfylla sina åtaganden enligt den internationella överenskommelse som ligger bakom lagen. Regeln bör därför finnas kvar, men anpassas till den nya lydelsen av 2 kap. . Svensk straffrättslig domsrätt – överväganden och förslag Lagen om vissa internationella sanktioner Enligt 9 § lagen (1996:95) om vissa internationella sanktioner kan en svensk medborgare som utomlands har begått brott enligt lagen dömas till ansvar för detta även om det inte är möjligt enligt bestäm- melserna i 2 kap. . Vid lagens tillkomst framhölls, som Internationella straffrättsutredningen påpekat, att syftet med bestäm- melsen var att undanta de aktuella brotten från kravet på dubbel straffbarhet. Den föreslagna nya lydelsen av 2 kap. inne- håller en generell domsrättsregel för brott begångna av svenska med- borgare. Domsrättsbestämmelsen i 9 § lagen om vissa internationella sanktioner ska därför upphävas och i stället ett undantag från kravet om dubbel straffbarhet föras in i det nya 2 kap. . I 9 § finns också ett undantag från reglerna i nuvarande 2 kap. 5 a § om rättsverkan av en tidigare utländsk dom. Även i denna del är de generella bestämmelserna i 2 kap. till- fyllest, varför 9 § i sin helhet kan upphävas. I lagens 10 § finns en åtalsprövningsregel, som med den nya lyd- elsen av 2 kap. inte längre behövs. Bestämmelsen ska därför upphävas. Lagen om samarbete med I 16 § 1 lagen (2002:329) om samarbete med Internationella brott- målsdomstolen finns en bestämmelse om negativ rättskraft beträff- ande en tidigare dom från . Frågan om en sådan doms betydelse som hinder för åtal och lagföring i , bör bedömas enligt allmänna regler i 2 kap. . Bestämmelsen i första punkten bör därför utgå från 16 §. Lagen om straff för finansiering av särskilt allvarlig brottslighet i vissa fall Enligt 6 § lagen (2002:444) om straff för finansiering av särskilt all- varlig brottslighet i vissa fall (finansieringslagen) är svensk domstol behörig att döma för brott enligt lagen även om sådan behörighet inte föreligger enligt 2 kap. . Svensk straffrättslig domsrätt – överväganden och förslag de generella bestämmelserna i , bl.a. såvitt avser doms- rätt över brott som har begåtts till förmån för en juridisk person som är etablerad i . Bestämmelsen bör i sak behållas oförändrad, men anpassas till den nya lydelsen av 2 kap. genom att hänvisningen till 2 kap. 2 eller 3 § bör ersättas av en hänvisning till 2 kap. 3 § . Lagen om straff för offentlig uppmaning, rekrytering och utbildning avseende terroristbrott och annan särskilt allvarlig brottslighet I 9 § lagen (2010:299) om straff för offentlig uppmaning, rekrytering och utbildning avseende terroristbrott och annan särskilt allvarlig brottslighet (rekryteringslagen) finns en bestämmelse motsvande 6 § i finansieringslagen. De överväganden som är aktuella beträffande sistnämnda lagrum, görs sig gällande även beträffande 9 § rekry- teringslagen. Av skäl som ovan anförts, bör bestämmelsen i 9 § an- passas till den nya lydelsen av 2 kap. . Enligt 13 kap. 11 § luftfartslagen (2010:500) är svensk domstol be- hörig att döma för brott enligt lagen, om gärningsmannen befinner sig i , även om 2 kap. 2 eller 3 § inte är tillämplig. Bestämmelsen har grund i svenska konventionsåtaganden och bör i sak behållas oförändrad, men anpassas till den nya lydelsen av 2 kap. . I 13 kap. 11 § andra stycket anges att åtal får väckas utan förord- nande enligt 2 kap. 5 § andra stycket . Denna särbestäm- melse bör behållas i luftfartslagen, men anpassas till den nya lydelsen av 2 kap. . I 17 kap. 2 § radio- och tv-lagen (2010:696) finns bestämmelser om svensk domstols behörighet att döma över brott, i vidare utsträck- ning än vad som framgår av 2 kap. . Denna utvidgning av domsrätten bör lämpligen även fortsättningsvis göras genom en Svensk straffrättslig domsrätt – överväganden och förslag specialbestämmelse i radio- och tv-lagen. Bestämmelsen bör således behållas, men anpassas till den nya lydelsen av 2 kap. . I andra stycket i 17 kap. 2 § finns en bestämmelse om ne bis in idem. Med den utformning som den generella bestämmelsen härom i 2 kap. föreslås få, finns något behov av en sådan bestämmelse i radio- och tv-lagen. Lagrummets tredje stycke innehåller en bestämmelse om åtals- förordnande. Liksom Internationella straffrättsutredningen funnit om bestämmelsens motsvarighet i den tidigare gällande radio- och tv-lagen, bör denna bestämmelse upphävas. Paragrafen gäller endast brott som begås på öppna havet, dvs. utanför svenskt territorium, och för brott begångna på sådant område krävs som huvudregel åtals- förordnande enligt bestämmelser härom. Den särskilda åtalsprövningsregeln i tredje stycket ska därför upphävas. Lagen om straff för olovlig befattning med klusterammunition Enligt 2 § lagen (2012:179) om straff för olovlig befattning med klusterammunition gäller att svensk domstol är behörig att döma för brott enligt lagen även om det inte finns domsrätt enligt 2 kap. 2 eller 3 § . Lagens utformning vilar på konventionsrättslig grund och domsrättsbestämmelserna bör mot denna bakgrund även fortsättningsvis finnas i speciallagstiftningen, som dock bör anpassas till den nya lydelsen av 2 kap. . I paragrafens andra stycke finns en upplysning om att åtalspröv- ningsregler finns i 2 kap. . Även denna bestämmelse bör uppdateras utifrån kapitlets nya lydelse. 12Konsekvenser och genomförande av förslagen Av kommittéförordningen (1998:1474) framgår att om förslagen i ett betänkande påverkar kostnaderna eller intäkterna för staten, kom- muner, landsting, företag eller andra enskilda, ska en beräkning av dessa konsekvenser redovisas i betänkandet. Om förslagen innebär samhällsekonomiska konsekvenser i övrigt, ska dessa redovisas. När det gäller kostnadsökningar och intäktsminskningar för staten, kom- muner eller landsting, ska en finansiering föreslås (se 14 § kommitté- förordningen). Vidare ska eventuella konsekvenser för den kommu- nala självstyrelsen, för brottsligheten och för det brottsförebygg- ande arbetet anges. Detsamma gäller för förslag som har betydelse för bl.a. sysselsättning, jämställdhet mellan kvinnor och män eller för möjligheterna att nå de integrationspolitiska målen (se 15 § kom- mittéförordningen). Om ett betänkande innehåller förslag till nya eller ändrade regler, ska förslagens kostnadsmässiga och andra kon- sekvenser anges i betänkandet (se 15 a § kommittéförordningen). Regeringen ska enligt 16 § i aktuell förordning i utredningsupp- draget närmare ange vilka konsekvensbeskrivningar som ska finnas i ett betänkande. Enligt utredningens direktiv ska förslagets konse- kvenser redovisas enligt 14–15 a §§ kommittéförordningen. Utred- ningens överväganden i fråga om förslagens konsekvenser finns i av- snitt 12.2. Vid införandet av ny lagstiftning är det nödvändigt att överväga vad som ska gälla beträffande ikraftträdande av de föreslagna bestämmel- serna, liksom behovet av övergångsbestämmelser. Utredningens över- väganden i dessa frågor lämnas i avsnitt 12.3. Konsekvenser och genomförande av förslagen Bedömning: De kostnader som kan uppkomma till följd av kri- minaliseringen av aggressionsbrottet i svensk rätt bör rymmas inom befintliga anslag. Även kostnaderna som kan uppkomma med anledning av för- slaget till ny lydelse av 2 kap. och de följdändringar som föreslås i viss specialstraffrättslig lagstiftning bör rymmas inom befintliga anslag. Utredningens förslag innebär att aggressionsbrottet ska kriminaliseras i svensk rätt. Dessutom föreslås en ny lydelse av 2 kap. angående svensk straffrättslig domsrätt, med följdändringar i viss specialstraffrättslig lagstiftning. Genom att det i svensk rätt införs möjlighet att i lagföra personer som har begått aggressionsbrott kan kostnader uppkomma för utredningar om sådana brott och för efterföljande rättsprocesser. Straff som döms ut för aggressionsbrott kommer också att medföra vissa utgifter för kriminalvård i anstalt. Med största sannolikhet kommer dock, med hänsyn till de restriktiva jurisdiktionsbestäm- melser och de krav på åtalsförordnande som föreslås, antalet aggres- sionsbrott som handläggs vid svenska myndigheter att vara oerhört få. Det är inte otänkbart – utan snarare ett troligt scenario – att det kommer att dröja innan den föreslagna lagstiftningen om aggressionsbrott alls tillämpas. Det högst begränsade antalet fall då det kan tänkas bli aktuellt att i utreda och vid svensk domstol döma någon för aggressionsbrott innebär att de eventuella kostnader som kan uppkomma med anledning av att detta brott kriminaliseras i svensk rätt, bör kunna rymmas inom ramen för befintliga anslag. Utredningens överväganden om i vilken mån tillträde till de ändringar i Romstadgan som avser aggressionsbrottet kommer att medföra några ekonomiska konsekvenser, bl.a. med anledning av svenskt samarbete med , redo- visas i delbetänkandet (se SOU 2018:33, avsnitt 8.2). När det gäller förslaget till ny lydelse av 2 kap. , med därtill hörande justeringar av vissa specialstraffrättsliga regleringar, innebär detta förslag inte i någon betydande utsträckning att svenska Konsekvenser och genomförande av förslagen domsrättsregler ändras i sak. Merparten av förändringarna består så- ledes snarare i att andra lagtekniska lösningar föreslås och att be- stämmelserna delvis systematiseras annorlunda mot vad som gäller . Ny lagstiftning kräver regelmässigt utbildningsinsatser och inledningsvis kommer förslagen i denna del att kräva viss utbildning för de personer som har att tillämpa bestämmelserna. Kostnader för utbildning innefattas normalt av myndigheters anslag och de förslag som lämnas får därför rymmas inom befintliga kostnadsramar. bör lagstiftningen också vara mer lättillämpad än vad som är fallet , vilket bör innebära förenklingar vid rättstillämpningen med effektivisering som följd. Bedömning: Förslagen förväntas inte få några övriga konsekvenser av de slag som anges i kommittéförordningen. Utredningens förslag får inte någon betydelse för den kommunala självstyrelsen och inte heller för brottsligheten och det brottsföre- byggande arbetet, för sysselsättning och offentlig service i olika delar av landet eller för småföretags arbetsförutsättningar, konkurrens- förmåga eller villkor i övrigt i förhållande till större företags. Förslagen förväntas inte få några konsekvenser för jämställdheten mellan kvinnor och män. De kommer inte att påverka möjligheterna att nå de integrationspolitiska målen. Förslag: Den föreslagna lagstiftningen ska träda i kraft . Bedömning: Den föreslagna lagstiftningen kräver inte någon sär- skild övergångsreglering. Konsekvenser och genomförande av förslagen Innan en ny lagstiftning kan träda i kraft, ska utredningens slutbetänk- ande remissbehandlas och beredas i . Vidare ska en lagrådsremiss utarbetas, beslutas och föredras i Lagrådet, varefter en proposition ska sammanställas och beslutas. Slutligen ska sedvanlig riksdagsbehandling ske. Med hänsyn till detta torde den föreslagna lagstiftningen kunna träda i kraft tidigast . Genom utredningens förslag såvitt avser kriminaliseringen av aggressionsbrottet införs en möjlighet att vid svensk domstol döma personer för detta brott. Det är en grundläggande straffrättslig prin- cip att ingen får dömas till straff för en gärning som inte var straff- belagd när den begicks. Denna princip har lagts fast i 5 § lagen (1964:163) om införande av . En gärning är således straffbar om den begåtts först efter det att kriminaliseringen trätt i kraft. Någon särskild övergångsbestämmelse krävs inte för att slå fast att detta också gäller för aggressionsbrottet. De föreslagna ändringarna i 2 kap. om svensk dom- stols behörighet utgör processuella bestämmelser. Det är allmänt vedertaget att nya processuella bestämmelser ska tillämpas på varje processuell företeelse som inträffar efter det att den nya lagstift- ningen har trätt i kraft. Nya processrättsliga bestämmelser får därför inte någon retroaktiv verkan, men ändrar inte heller det processuella läge som vid dess ikraftträdande redan gällde eller de processuella rättigheter eller skyldigheter som uppstått på grund av processhand- lingar som redan företagits. Om ett mål anhängiggjorts enligt tidi- gare gällande rätt och svensk domstol enligt de då gällande reglerna var behörig att pröva målet, ska domstolen under resterande del av domstolsprocessen alltjämt anses behörig, även om tillämpningen av nya bestämmelser hade inneburit att sådan behörighet inte förelegat.1 Någon särskild övergångsbestämmelse torde därmed inte heller behö- vas för dessa fall. Vid mer omfattande nyregleringar kan det dock finnas anledning att överväga särskilda övergångsbestämmelser. Utredningens förslag till ett nytt 2 kap. , och de därtill hörande följd- ändringarna i specialstraffrätten, innebär dock inte så betydande änd- ringar i sak att det av det skälet finns något behov av övergångs- bestämmelser. 1Se Fitger, m.fl., (, Zeteo), kommentaren till lagen (1946:804) om införande av nya . 13.1Förslaget till lag om ändring i 2 kap. Om svensk domstols behörighet Kapitlet, som ersätter det tidigare 2 kap. , innehåller be- stämmelser om svensk domstols behörighet att döma för brott. Ut- gångspunkterna för utredningens överväganden i fråga om kapitlets huvudsakliga utformning finns i avsnitt 11.2. Kapitlets rubrik har änd- rats från den tidigare lydelsen Om tillämpligheten av svensk lag till Om svensk domstols behörighet. Övervägandena härom finns i av- snitt 11.3.1. Kapitlet är indelat i fyra delar. I den första delen, som omfattar 1 och 2 §§, regleras svensk domsrätt för brott som begåtts i . För brott som begåtts utanför finns bestämmelserna i andra delen, som består av 3–8 §§. Kapitlets tredje del består av 9–11 §§ och reglerar betydelsen av en tidigare utländsk dom. I den fjärde delen av kapitlet är några övriga bestämmelser samlade, i 12 och 13 §§, om folkrättsliga begränsningar samt utlämning och överlämnande. Internationella straffrättsutredningens betänkande Internationella brott och svensk jurisdiktion (SOU 2002:98) innehåller en detaljerad författningskommentar (s. 397–424) till de författningsförslag som där lämnas. I den mån utredningen följt de förslagen utgår författ- ningskommentaren som lämnas i det följande i allt väsentligt från författningskommentaren i det tidigare betänkandet. Brott som har begåtts i 1 § Svensk domstol är behörig att döma för brott som har begåtts i . Ett brott anses vara begånget i om gärningsmannen handlade eller, vid straffbar underlåtenhet, borde ha handlat här. Vid tillämpning av straff- bestämmelser enligt vilka gärningen ska ha medfört en viss effekt anses brottet vara begånget i också i de fall då effekten inträdde i eller, vid försök, enligt brottsplanen sannolikt skulle ha inträtt här. Ett brott som utgör medverkan till annans brott, anses vara begånget i om den medverkande handlade eller, vid straffbar underlåtenhet, borde ha handlat här. I de fall då gärningsmannens brott är att anse som begånget i , är den medverkandes brott också att anse som begånget här. Om det är ovisst var ett brott har begåtts, ska brottet anses vara begånget i om det finns skälig anledning att anta att så är fallet. Paragrafen reglerar svensk domstols behörighet att döma för brott som har begåtts i . Utredningens överväganden finns i av- snitt 11.3.2. Utformningen av paragrafen har medfört ändringar i 19 kap. 1 § . Av paragrafens första stycke framgår att svensk domstol är behörig att döma för brott som har begåtts i . Bestämmelsen bygger på den s.k. territorialitetsprincipen, som innebär att en stat har doms- rätt över brott som har begåtts på det egna territoriet. Motsvarande bestämmelse finns i 2 kap. 1 § , i dess tidigare lydelse. Till svenskt territorium räknas land- och sjöterritorium och luftrummet däröver. Sjöterritoriet utgörs, enligt lagen (2017:1272) om Sveriges sjöterritorium och maritima zoner, av inre vatten och territorialhavet, som har en bredd av . Hur högt upp i luftrummet som svensk jurisdiktion sträcker sig är inte klarlagt, men i vart fall omfattas den del av luftrummet där konventionella luftfartyg kan flyga. Paragrafens andra stycke, som i huvudsak motsvaras av 2 kap. 4 § i tidigare lydelse, anger att ett brott anses begånget i om gärningsmannen handlade på svenskt territorium. För svensk domsrätt är det tillräckligt att en del av handlingen har ge- nomförts här. I stycket har en ny bestämmelse om domsrätt för underlåtenhetsbrott lagts till. Ett sådant brott anses begånget i om gärningsmannen borde ha vidtagit den underlåtna handlingen här. Ett brott som för fullbordad gärning kräver en viss effekt anses begånget i om effekten inträdde här, även om den brottsliga handlingen genomfördes utomlands. Således anses en gärning som påbörjats utanför fullbordad här, om effekten av handlingen uppkommit i . För att grunda svensk domsrätt måste det vara fråga om en effekt som har direkt samband med den brottsliga hand- lingen. Brott som begås över internet har ofta gränsöverskridande inslag och det är för sådan brottslighet inte ovanligt att den brotts- liga handlingen genomförs i en stat, medan effekten inträder i en annan. Paragrafen innehåller inte några särskilda bestämmelser om it-relaterad brottslighet, utan paragrafens allmänna reglering får tillämpas. För försök till brott gäller att ett sådant brott anses be- gånget i om den brottsliga handlingen genomförts här. Så är också fallet, vid brott som för fullbordad gärning kräver en viss effekt, om den eftersträvade effekten sannolikt skulle ha inträtt i . En uttrycklig bestämmelse om medverkansbrott har införts i para- grafens tredje stycke. Någon sådan bestämmelse finns inte i kapitlets tidigare lydelse. En medverkansgärning ska anses begången i om huvudgärningsmannens brott är att anse som begånget här. Ett medverkansbrott ska vidare anses begånget i om den medverk- ande agerade här, oavsett om huvudgärningsmannen agerat i eller inte. I paragrafens fjärde stycke slås fast att om det är ovisst var ett brott har begåtts, ska brottet anses begånget i om det finns skälig anledning att anta att så är fallet. Motsvarande bestämmelse finns i 2 kap. 1 § , i dess tidigare lydelse. 2 § Brott som avses i 1 § får inte åtalas utan att åtalsförordnande har med- delats, om brottet 1.har begåtts på ett utländskt fartyg eller luftfartyg av en utlänning som var befälhavare på fartyget eller tillhörde dess besättning eller annars följde med på fartyget och brottet riktade sig mot en sådan utlänning eller mot utländskt in- tresse, 2.har begåtts av en utlänning i utövningen av tjänst eller uppdrag som innefattar allmän ställning hos en annan stat eller en mellanfolklig organisa- tion, om inte gärningsmannen genom vilseledande uppgifter, förklädnad eller på annat sätt har försökt dölja i vilken egenskap han eller hon har handlat, 3.har begåtts av en utlänning som saknar hemvist i men som befinner sig här i landet inom ramen för internationellt militärt samarbete eller internationell krishantering och som omfattas av avtal som är i kraft i förhåll- ande till , 4.har begåtts av en svensk medborgare eller utlänning med hemvist i som tjänstgör i en främmande stats militära styrka och som befinner sig här i landet inom ramen för internationellt militärt samarbete eller internationell krishantering och som omfattas av avtal som är i kraft i förhållande till , 5.utgör aggressionsbrott enligt lagen (2014:406) om vissa internationella brott, eller 6.har riktats mot Internationella brottmålsdomstolens rättskipning. Beslut om åtalsförordnande enligt första stycket 1–5 ska fattas av reger- För beslut om åtalsförordnande enligt första stycket 6 ska vad som anges i 8 § tillämpas. Paragrafen reglerar i vilka fall åtalsförordnande krävs för brott som begåtts i . Utredningens överväganden finns i avsnitt 11.3.9. I paragrafens första stycke finns en uppräkning av i vilka fall det för åtal avseende brott som begåtts inom krävs åtalsförord- nande. De fall som anges utgör undantag från huvudregeln att åtals- förordnande inte krävs för brott som begåtts på svenskt territorium. I första punkten, som i huvudsak motsvarar 2 kap. 5 § första stycket i tidigare lydelse, uppställs krav på åtalsförordnande för brott som inom har begåtts på ett utländskt fartyg eller luftfartyg av en utlänning som var befälhavare på fartyget eller till- hörde besättningen eller annars följde med på fartyget. En ytterligare förutsättning är att brottet riktats mot en sådan utlänning eller mot ett utländskt intresse. För sådana fall kan det finnas goda skäl att inte utöva svensk domsrätt, särskilt om gärningen rör rent disciplinära förhållanden ombord eller annars är av mindre allvarligt slag. I samma riktning talar den omständighet att fartyget endast tillfälligt befann sig på svenskt territorium. Det är också av betydelse för frågan om åtalsförordnande om gärningsmannen kommer att ställas till svars för gärningen i fartygets hemland. I andra punkten regleras ytter- ligare ett undantag från huvudregeln.