sou · H7B346d2 · 2019-11-29 00:00:00 — Ett försök från en politisk församling att i praktiken påverka i framtida styrräntebeslut är dock uppenbart oförenligt med instruktionsförbudet i unionsrätten.105 En teoretisk lösning på detta dilemma vore att på förhand, i lag eller förarbeten, precisera i vilken mån bör ta hänsyn till finansiella obalanser utöver effekter på inflationen och realekonomin. Det är dock inte praktiskt möjligt då avvägningen mellan finansiell stabilitet och effektivitet är situationsberoende. Det finns inte några nivåer på, eller utvecklingstakter av, t.ex. tillgångspriser och skuldsättning som det politiska systemet på förhand kan peka ut som lämpliga. För det tredje, och relaterat till ovanstående punkt, är finansiella obalanser svåra att målsätta. Det innebär att bedöm- ning av läget och därmed lämplig riktning på åtgärder inte behöver vara den samma som regeringens eller . Svårig- heten att mäta innebär vidare att det är svårt att utvärdera. Det sist- nämnda är en central förutsättning för att delegera uppgifter till oberoende centralbanker.106 En annan aspekt som försvårar utvärdering och ansvarsutkrävande är att uppgiften i stora drag skulle överlappa med uppgift inom makrotillsynen. 105Artikel 130 i EUF-fördraget. 106Se avsnitt 6.3.6. Penningpolitik och hänsyn till finansiella obalanser , K. och M. Woodford (2018), ”Leaning against housing prices as robustly optimal monetary policy”, NBER Working paper nr 24629. , T. och F. (2017), ”Financial vulnerability and mone- tary policy”, Staff Report nr 804, reviderad, september. , T., A. och H. S. (2010), ”Monetary cycles, financial cycles, and the business cycle”, Staff Report nr 421, of . Aikman, D., J. Giese, S. Kapadia och M. McLeay (2018), ”Targeting financial stability: macroprudential or monetary policy?” Working paper nr 734, . Aldasoro, I., C. Borio och M. Drehmann (2018), ”warning indicators and banking crises: expanding the family”, , mars, . , F., G. Barlevy and D. Gale (2017). ”On Interest Rate Policy and Asset Bubbles”, Working Paper nr 2017-16, . , F. och D. Gale (2000), ”Bubbles and crises”, , vol 110, s. 236–255. Apel, M. och C. A. Claussen (2012), ”Penningpolitik, ränta och risk- tagande”, Penning- och valutapolitik 2012:2, s. 66–80. (2016a), Renewal of the inflation-control target, okto- ber, . (2016b), Joint Statement of the Government of and on the Renewal of the Inflation-Control Target, oktober. , R. och T. (2014), ”Interest rates and asset prices: A primer”, Economic Perspectives, vol 38, nr 4, . Bean, C. (2017), Central banking after the Great recession, Wincott Lecture, november. Bekaert, G., M. Hoerova och M. Lo Duca (2013), ”Risk, uncertainty and monetary policy”, , vol 60, nr 7, s. 771–788. Penningpolitik och hänsyn till finansiella obalanser Bernanke, B. (2011), The effects of the Great Recession on central bank doctrine and practice, tal, , Federal Reserve. Bernanke, B. och M. Gertler, 1999. ”Monetary Policy and Asset Price Volatility”, of Economic Re- view, 4th Quarter, s. 17–51. M. och A. Vredin (2014), ”Monetary policy and financial stability – a simple story”, 2014:2, . BIS (2014): 84th Annual Report, juni, ments. BIS (2015): 85th Annual Report, juni, ments. BIS (2018): 88th Annual Report, juni, ments. Blot, C., P. och F. Labondance (2018), ”Monetary policy and asset price bubbles”, Working paper nr 5, Nanterre, januari. , C., L. Gambacorta, G. Lombardo, L. P. (2017), ”What are the effects of macroprudential policies on macroeconomic performance?”, , september, national Settlements. Borio, C. (2005), ”Monetary and financial stability: So close and yet so far?”, nr 192, april. Borio, C. (2014), ”Monetary policy and financial stability: what role in prevention and recovery?”, Capitalism and Society, vol 9, nr 2. Borio, C., P. Disyatat, M. och P. Rungcharoenkitkul (2017), ”Why so low for so long? A long-term view of real interest rates”, BIS Working paper nr 685, , december. Borio, C. och M. Drehmann, (2009), ”Assessing the risk of banking crises – revisited”, , mars, s. 29–46. Borio, C. och P. (2002), ”Asset prices, financial and monetary stability: exploring the nexus”, BIS Working Papers nr 114, juli. Borio, C. och H. (2012), ”Capital regulation, risk-taking and monetary policy: A missing link in the transmission mecha- nism?”, , vol 8, nr 4, 236–251. Penningpolitik och hänsyn till finansiella obalanser Braconier, H. och S. (2017), ”Makrotillsynens roll i ”, Ekonomisk Debatt, vol 45, nr 4, s. 56–68. Brainard, L. (2018), An update on ’s financial stability agenda, tal, , Federal Reserve. , R.C., D.W. och T. (2012), Maintaining financial stability in an open economy: in the global crisis and beyond, : . Carrillo, J. A., E. G. , V. Nuguer och J. Roldán-Peña (2018), ”Tight money – tight credit: coordination failure in the conduct of monetary and financial policies”, ECB Working paper nr 2129. G., H. Genberg, S. Lipsky och S. Wadhwani (2000), ”Asset prices and central bank policy”, Reports on the World Economy 2, och . Cecchetti, S. G. och M. (2012), ”When capital adequacy and interest rate policy are substitutes (and when they are not)”, BIS Working paper nr 379, . Cúrdia, V. och M. Woodford (2016), ”Credit frictions and optimal monetary policy”, , vol 84(C), s. 30–65. Duprey, T. och A. Ueberfeldt (2018), ”How to manage macroeco- nomic and financial stability risks: A new framework”, Working paper nr 11, . ECB (2011), The monetary policy of the ECB, . Europeiska kommissionen (2018), ”Convergence report”, Institu- tional paper nr 078, maj. Federal Reserve (2018), Statement on Longer-Run Goals and Monetary Policy, januari. Tillgänglig på följande hemsida: /monetarypolicy/files/FOMC_LongerR unGoals.pdf Filardo, A. och P. Rungcharoenkitkul (2016), ”A quantitative case for leaning against the wind”, BIS Working papers nr 594, decem- ber, . , C., K. och R. (2015), ”Monetary policy and financial stability: Cross-Country Evidence”, Working paper nr 41, . Penningpolitik och hänsyn till finansiella obalanser Galí, J. (2014), ”Monetary policy and rational asset price bubbles”, , vol 104, nr 3, s. 721–52. Gerdrup, K. R., F. , T. och J. Maih’s (2017), ”Leaning against the wind when credit bites back”, , vol 13, nr 3, s. 287–320. Gourio, F., A. K. Kashyap och J. Sim (2018), ”The tradeoffs in leaning against the wind”, , vol 66, nr 1, s. 70–115. , F., F. och G. Schepens (2018), ”Life below zero: Bank lending under negative policy rates”, ECB Working paper nr 2173. Himmelberg, C., C. och T. (2005), ”Assessing high house prices: bubbles, fundamentals and misperceptions”, , 19:4, s. 67–92. HM Treasury (2013a), Review of the monetary policy framework, mars. HM Treasury (2013b), Remit for , november. HM Treasury (2017), Remit for , november. IMF (2013), The interaction of monetary and macroprudential policies, , . IMF (2014), ”Perspectives on global real interest rates”, kapitel 3 i World Economic Outlook, april, , . IMF (2015), ”Monetary policy and financial instability”, Staff Report, augusti, . IMF (2018), World Economic Outlook, , april. IMF-FSB-BIS (2016), Elements of effective macroprudential policies: Lessons from international experience, augusti, Internationella valuta- fonden, , ments. Issing, O. (2009), ”Asset prices and monetary policy”, , vol 29, nr 1, s. 45–51. Kockerols, T. och C. (2019), ”Leaning against the wind: macro- policy and the financial cycle”, ECB Working paper nr 2223, . Penningpolitik och hänsyn till finansiella obalanser (2008), Monetary policy and asset prices revisited, tal, , . Laséen, S., A. Pescatori och J. Turunen (2017), ”Systemic risk: A new trade-off for monetary policy?”, , vol 32, s. 70–85. Leduc, S. och J-M. (2016), ”Monetary and macroprudential policies in a leveraged economy”, , vol 128, s. 797–826. Mian, A. och A. Sufi (2014), House of Debt: How They (and You) Caused the Great Recession and How We Can Prevent It From Happening Again. Minsky, H. (1977). ”The financial instability hypothesis: an inter- pretation of Keynes and alternative to standard theory,” , vol 16, nr 1, s. 5–16. Minsky, H. (1986), Stabilizing an unstable economy, : . Minsky, H. (1992), ”The Financial Instability Hypothesis”, Working paper nr 74, of . (2019), Monetary policy report with financial stability assessment, nr 2, juni. Pescatori, A. och S. Laséen (2016), ”Financial stability and interest- rate policy: A quantitative assessment of costs and benefits”, IMF Working paper nr 73. (2005), ”Has financial development made the world riskier?” in The : Lessons for the Future, of , , , augusti. Reichlin, L. och R. , reds., (2013), Is inflation targeting dead? Central banking after the crisis. Finns tillgänglig som e-bok: targeting(2).pdf, . (2017), Statement on monetary policy, augusti. of (2013), Monetary policy statement, december. of (2016), Monetary policy statement, augusti. Penningpolitik och hänsyn till finansiella obalanser of (2018), Monetary policy statement, februari. of (2019), The remit of the Monetary policy committee, april. (2013), ”Finansiella obalanser i den penningpolitiska bedömningen”, fördjupning i Penningpolitisk rapport, juli. (2018), Penningpolitisk rapport, juli. Schnabel, I. (2016), ”What role for central banks in safeguarding financial stability?”, Penning- och valutapolitik: Nytänkande kring centralbankers mandat 2016:3, s. 49–54, . (2015), Macroprudential tools, their limits and their con- nection with monetary policy, tal vid macro policy III: progress or confusion?, . Smets, F. (2014), ”Financial stability and monetary Policy: How closely interlinked?”, , vol 10, s. 263–300. (2013), Overheating in : Origins, Measure- ment, and Policy Responses, tal, , Federal Reserve. E. O. (2012), ”Comment on , ‘Infla- tion targeting and financial stability’”, Penning- och valutapolitik, 2012:1, s. 33–39. E. O. (2017), ”Cost-Benefit analysis of leaning against the wind”, , vol 90, s. 193–213. (2018), ”Monetary policy and macroprudential policy: different and separate”, under publicering i Canadian Jour- nal of Economics. Trichet, J-C. (2005), Asset price bubbles and monetary policy, tal 8, juni, . Vredin, A. (2015), ”Inflation targeting and financial stability: pro- policymakers with relevant information”, BIS Working paper nr 503, . Vredin, A., M. Flodén, A. och M. O. (2012), Enkla regler i svåra tider, , : . Woodford, M. (2012), ”Inflation targeting and financial stability”, Penning- och valutapolitik 2012:1, s. 7–32. kontroll över korta räntor – räntestyrning – är det huvudsakliga penningpolitiska styrmedlet. Att kan bestämma den korta räntan följer av dess grundläggande uppgift att tillhandahålla slutliga betalningsmedel till finansiella aktörer, se avsnitt 14.3.2. Hur går till väga för att styra räntan be- handlas i avsnitt 14.5.3. I den nya riksbankslagen behöver det anges vilka mer specifika befogenheter ska ha för att på ett ändamålsenligt och effektivt sätt bedriva räntestyrning. Förslag i denna del redovisas i detta kapitel. Som beskrivs i kapitel 6 nådde styrräntorna efter finanskrisen en nivå där de inte bedömdes kunna sänkas så mycket mer, som ekonomierna bedömdes behöva mer penningpolitisk stimulans.1 Centralbankerna kompletterade därför räntestyrningen med olika s.k. balansräkningsåtgärder (kvantitativa lättnader). De balansräknings- åtgärder som vidtogs innebar att centralbankernas balansomslut- ningar ökade kraftigt och ändrade sammansättning. Som framgår i kapitlet har det förts en diskussion internationellt kring vilka offentlig- finansiella risker samt vilka allokerings- och fördelningsmässiga kon- sekvenser balansräkningsåtgärder kan få. Utvecklingen av centralbankernas åtgärder var oförutsedd och bidrog tillsammans med centralbankernas oberoende ställning till att både forskare och folkvalda efter finanskrisen började fundera kring 1Var gränsen för styrräntorna gick var osäkert och centralbankerna provade sig fram. Exempelvis sänkte räntan ytterligare något efter att statsobligationsköpen inleddes i febru- ari 2015. vilka befogenheter2 en oberoende centralbank bör ha inom penning- politikens område. Frågeställningarna i kommitténs direktiv kring befogenheter kan ses mot denna bakgrund. Som framgår i kapitlet (avsnitt 18.2.3) behåller som en s.k. medlemsstat med undantag ansvaret för penningpolitiken. Det är därför upp till att bestämma de befogenheter Riks- banken ska ha för att kunna uppfylla de penningpolitiska målen. Kommitténs utgångspunkt är att befogenheterna sammantaget behöver vara tillräckliga för att trovärdigt och under rimliga om- ständigheter ska kunna uppnå prisstabilitetsmålet (se avsnitt 14.3.5). I syfte att kunna ta ställning till vilka befogenheter bör tilldelas inom ramen för penningpolitiken analyserar kommittén hur olika potentiella befogenheter påverkar både makroekonomin och andra samhällsekonomiska områden som listas i kommitténs direktiv. Kommittén använder samma benämningar som direktiven när det gäller att, i pedagogiskt syfte, särskilja konventionella från okonventionella instrument i analysen. Med konventionell penning- politik avses räntestyrning vilket är det huvudsakliga instrumentet av centralbanker som inte begränsas av golvet för styrräntan. Principiellt finns ingen anledning att göra skillnad mellan räntestyrning utifrån vilken nivå räntan sätts till, men i praktiken har negativa styrräntor kommit att definieras som en okonventionell åtgärd. Negativa styr- räntor diskuteras därför särskilt i detta kapitel. När det gäller okon- ventionella instrument analyseras följande åtgärder: 3.krediter till okonventionella villkor3 5.köp av privata värdepapper. 2I betänkandet särskiljs mellan instrument och befogenheter. Med befogenhet avses de instru- ment tilldelas (t.ex. att ge krediter) inklusive eventuella begränsningar i använd- ningen av dessa instrument (t.ex. betryggande säkerheter när krediter ges). 3Som diskuteras i avsnitt 25.2 skiljer kommittén på krediter vars huvudsyfte är att främja pris- stabilitetsmålet respektive målet om ett stabilt och effektivt finansiellt system. I detta kapitel, avsnitt 18.6, diskuteras krediter till okonventionella villkor inom penningpolitiken. Krediter till okonventionella villkor inom ramen för arbete med att bidra till finansiell stabilitet diskuteras i kapitel 22 och kapitel 23. Därutöver kommenteras några olika typer av åtgärder som angränsar till vad som brukar betecknas som s.k. monetär finansiering vilket har diskuterats efter finanskrisen, både bland ekonomer och bland beslutsfattare inom centralbanker. Kommitténs förslag beträffande vilka befogenheter ska ha inom ramen för penningpolitiken utgår i detta kapitel ifrån att nuvarande regim med en rörlig växelkurs råder. I kapitel 19 behand- las frågor om växelkursstyrning och hur de penningpolitiska befo- genheterna och vissa andra bestämmelser ska tillämpas vid en even- tuell fast växelkurs eller ett annat slags mål för växelkursen. Enligt utredningens direktiv ska kommittén inom ramen för upp- draget att se över penningpolitikens mål och medel överväga ”vilka befogenheter bör ha till sitt förfogande och hur de bör användas för att uppnå det föreslagna målet”. En relaterad fråge- ställning i direktiven är vilka eventuella hänsyn bör ta till de konsekvenser konventionella och okonventionella åtgärder kan få för inkomstfördelningen i ekonomin, de finansiella marknad- erna, tillgångspriserna,4 statsskuldsförvaltningen, balans- räkning och de offentliga finanserna. Därutöver ska kommittén överväga om valutainterventioner kan vara penningpolitiskt motiverade samt om det finns behov av att förtydliga ansvarsfördelningen i valutapolitiken. Syftet med detta kapitel är således att överväga vilka befogenheter som ska ha inom ramen för sina penningpolitiska upp- gifter i den nya riksbankslagen samt vilka eventuella samhällseko- nomiska hänsyn som bör tas i samband med att befogenheterna an- vänds. Kapitlet inleds med en beskrivning av gällande rätt inklusive unions- rätten (avsnitt 18.2). Det följs av en internationell utblick som redo- visar ett antal okonventionella åtgärder andra centralbanker vidtog som följde på finanskrisens akuta fas (avsnitt 18.3). 4Frågan om hänsyn till tillgångspriser inom penningpolitikens behandlas i kapitel 17. Därefter följer sex avsnitt som analyserar hur de okonventionella åt- gärder som nämns ovan påverkar samhällsekonomin (avsnitten 18.4– 18.9). I avsnitt 18.10 diskuteras eventuella andra samhällsekonomiska konsekvenser av penningpolitiska åtgärder. Kommitténs bedömningar och förslag beträffande befogenheter inom penningpoli- tiken presenteras och motiveras i avsnitt 18.11. får enligt gällande rätt endast bedriva eller ta del i sådan verksamhet som enligt lag ankommer på banken (1 kap. 1 § riks- bankslagen). Som berörs i avsnitt 14.2 framgår det av regerings- formen att har ansvaret för penningpolitiken (9 kap. 13 § första stycket). Som ett led i denna uppgift åligger det Riks- banken att följa utvecklingen på valuta- och kreditmarknaderna samt att vidta erforderliga penningpolitiska åtgärder (6 kap. 2 § samma lag). De befogenheter eller medel som har möjlighet att använda i penningpolitiskt syfte preciseras framför allt i 6 kap. 5 § första stycket riksbankslagen. Där anges att i penning- politiskt syfte får:5 1.bevilja kredit mot betryggande säkerhet och ta emot inlåning 2.köpa, sälja och förmedla värdepapper, valuta samt sådana rättig- heter och skyldigheter som anknyter till sådana tillgångar 3.ge ut egna skuldebrev. Dessa befogenheter möjliggör konventionell penningpolitik genom räntestyrning på så sätt att sätter en styrränta och be- stämmer villkoren för krediter, återköpsavtal och egna skuldebrev utifrån denna. Befogenheterna ovan är fr.o.m. den 1 janu- ari 1999 inte längre begränsade till transaktioner som rör en viss kate- gori penningpolitiska motparter, t.ex. banker. Av lagtexten framgår inte heller vilka löptider avseende t.ex. krediter som kan komma i fråga. Bestämmelserna om befogenheter enligt de tre ovanstående punkterna behandlas närmare nedan. 5Hur räntestyrningen implementeras med hjälp av dessa befogenheter beskrivs i avsnitt 14.5.3. En särskild fråga är om de penningpolitiska befogenheterna skulle kunna användas för att undvika en kris i banksystemet (jfr kapitel 17). Enligt förarbetena till bestämmelserna om prisstabili- tetsmålet m.m. ska de penningpolitiska instrumenten endast an- vändas för att upprätthålla ett fast penningvärde (prop. 1997/98:40 s. 54). I dessa förarbeten anförs att det skulle kunna uppkomma en situation då en kris i betalningssystemet hotar att riskera målet om ett fast penningvärde. I sådana situationer bör enligt förarbetena de penningpolitiska instrumenten kunna användas för att avvärja en kris i banksystemet. Det framhålls dock att förfogar över andra instrument för att hantera sådana situationer, exempelvis möjligheten att bevilja nödkrediter. Av förarbetena framgår också att bestämmelsen om nödkrediter i nuvarande 6 kap. 8 § riksbanks- lagen specifikt avser likviditetsstödjande kreditgivning, vilken får ske på andra villkor än vad som gäller för penningpolitisk kreditgivning (prop. 1997/98:164 s. 28). Frågan om gränsdragningen mellan likviditetstillförsel som sker i penningpolitiskt syfte respek- tive utlåningsfaciliteter som syftar till att värna den finansiella stabi- liteten berörs i kapitel 25. Bestämmelsen i 6 kap. 5 § första stycket 1 medger således såväl inlåning som kreditgivning mot betryggande säkerhet. Det anges inte uttryckligen i bestämmelsen att endast krediter i svenska kronor avses. Det finns dock inte några uttalanden i förarbetena som talar för att krediter i utländsk valuta avses ingå i bestämmelsen. Det bör också framhållas att det i flera bestämmelser i 7 kap. uttryckligen anges ”utländsk valuta”, utländsk kredit”, utländska fordringar” etc. när detta avses. Kommittén bedömer att dessa förhållanden talar för att 6 kap. 5 § första stycket 1 i den nuvarande riksbankslagen ska tolkas på så sätt att kreditgivning endast får ske i svenska kronor. I de ursprungliga förarbetena till bestämmelsen har den ansetts ge uttryck för uppgift som bankernas bank (prop. 1986/87:143 s. 69). Som framgår ovan kan dock numera andra penningpolitiska motparter än banker komma i fråga. Beskrivningen om bankernas bank är dock alltjämt giltig såtillvida att in- respektive utlåningen i har likheter med motsvarande verksamhet i en affärsbank och att det i huvudsak är svenska och utländska finan- siella företag av olika slag som kan bli aktuella som penningpolitiska motparter. Motpartskretsen bestäms ytterst av (prop. 1997/98:164 s. 25). Vad gäller kretsen av deltagare i RIX- systemet måste dock förhålla sig till de ramar som anges i lagen (1999:1309) om system för avveckling av förpliktelser på finansmarknaden.6 För del sker in- och utlåning , s.k. stående faciliteter, på initiativ av de penningpolitiska motparterna. Den inlåning som sker med stöd av bestämmelsen resulterar i reserver (tillgodohavanden) i . Den kreditgivning som kan komma på fråga enligt bestämmelsen ska ha ett penningpolitiskt syfte på så sätt att den är kopplad till uppfyllelsen av prisstabilitetsmålet. Normalt sett torde sådan kredit- givning rikta sig till bankväsendet och vissa andra finansiella företag i stort, dvs. vara generell till sin natur. Vid en kris i bankväsendet kan visserligen den penningpolitiska transmissionsmekanismen påverkas negativt. Av de ursprungliga förarbetena till riksbankslagen framgår dock att den nu aktuella kreditgivningen inte avser åtgärder för att avvärja t.ex. att ett visst finansiellt företag kommer på obestånd och att förtroendet för det finansiella systemet som helhet därigenom undergrävs (prop. 1986/87:143 s. 69). Detta innebär enligt kom- mitténs bedömning att hjälp på särskilda villkor till ett enskilt finan- siellt företag med likviditetsproblem inte får lämnas enligt förevar- ande bestämmelse. Visserligen talar de senare förarbetsuttalanden som berörs i föregående avsnitt för att penningpolitisk likviditets- tillförsel i vissa fall får ske i syfte att avvärja en kris i betalnings- systemet, men det får alltså inte röra sig om stöd till ett enskilt företag. Sådana åtgärder får däremot vidtas med stöd av bestämmelsen om nödkrediter i 6 kap. 8 § riksbankslagen (roll som sista låneinstans). Den bestämmelsen gäller enligt dess ordalydelse kredit- givning m.m. i likviditetsstödjande syfte (se även prop. 1997/98:164 s. 28). I vilken utsträckning generell likviditetstillförsel till det finan- siella systemet är tillåtet enligt 6 kap. 5 § första stycket 1 beror på om en sådan åtgärd vidtas i huvudsakligen ett penningpolitiskt syfte eller t.ex. i syfte att värna den finansiella stabiliteten. Åtgärder som vidtas enligt den bestämmelsen måste nämligen syfta till att uppnå 6För närvarande är det dock endast RIX-deltagare som får vara penningpolitiska motparter. Det bör återigen nämnas att endast får bedriva eller ta del i sådan verksamhet som enligt lag ankommer på . Bestämmelserna om befogenheter är alltså uttömmande. Från inlåning enligt förevarande bestämmelse ska skiljas indrag- ning av likviditet som sker genom emissioner av riksbankscertifikat. Detta regleras i 6 kap. 5 § första stycket 3. Kravet på betryggande säkerhet Kravet på att krediter bara får ges mot betryggande säkerhet infördes i riksbankslagen genom prop. 1997/98:164. Enligt propositionen utgjorde kravet en kodifiering av vad som redan gällde för krediter som gavs av (s. 26). I den lagrådsremiss som Lagrådet yttrade sig över användes dock inte ordet betryggande utan ordet tillfredsställande. Lagrådet konstaterade med anledning därav att övervägandena i lagrådsremissen syntes förutsätta att säkerheten ska vara fullgod. Kravet på att säkerheten ska vara tillfredsställande låg emellertid enligt Lagrådet till sin språkliga innebörd närmare ett krav på att den skall vara nöjaktig eller godtagbar än ett krav på att den ska vara fullgod eller betryggande.