sou · H7B339 · 2019-08-16 00:00:00 — Utgångspunkten är att en bestämmelse som anger att en leveran- tör av medietjänster ska uppfylla vissa krav bör vara förenad med en effektiv sanktion, om dessa krav inte uppfylls. Utredningen anser att gällande sanktion inte är ändamålsenlig och effektiv för att komma till rätta med situationen att ett programbolag inte gör innehåll tillgängligt för personer med funktionsnedsättning i den omfattning som krävs enligt beslut. En avgift har i andra sammanhang ansetts vara en effektiv sanktion, som förekommer i radio- och tv-lagen. Utredningen föreslår därför att den nuvarande vitessanktionen tas bort och att den som inte följer beslut enligt 5 kap. 12 § radio- och tv- lagen i stället ska kunna åläggas att betala en särskild avgift. Närmare om särskild avgift Beslut om särskild avgift ska kunna fattas av tillsynsmyndigheten Förslaget innebär alltså att en sanktionsavgift, fortsättningsvis kallad särskild avgift, ska kunna påföras för de fall en leverantör av medie- tjänster inte följer ett beslut om tillgängliggörande enligt 5 kap. 12 § radio- och tv-lagen. Frågor om påförande av särskild avgift prövas av Förvalt- ningsrätten i på ansökan av och tv (19 kap. 4 § radio- och tv-lagen). Vid prövningen av frå- gan om avgift ska påföras ska rätten särskilt beakta överträdelsens art, varaktighet och omfattning (17 kap. 5 § andra stycket). I för- arbetena uttalas att överträdelser som har tydlig karaktär av non- chalans inför klara regler ofta bör mötas med en avgiftssanktion. Sanktioner i radio- och tv-lagen däremot varken bestämmelsen som sådan eller granskningsnämn- dens praxis tillräckligt klar eller väletablerad bör motsatsens gälla, dvs. någon avgift bör då inte dömas ut (prop. 1995/96:160 s.136). sker en utveckling mot att en myndighet som första instans ska kunna besluta om avgift ska påföras och avgiftens belopp. Ett exempel på att en myndighet som första instans ska kunna besluta om avgift ska påföras och avgiftens storlek finns i resegarantilagen (2018:1218). Enligt resegarantilagen får tillsyns- myndigheten besluta om att påföra en sanktionsavgift i vissa fall. I förarbetena till resegarantilagen uttalade regeringen bl.a. följande. Det finns skäl att ifrågasätta en ordning som innebär att domstol på talan av tillsynsmyndigheten prövar om en avgift av det aktuella slaget ska påföras. En utgångspunkt bör vara att beslutanderätten i första instans ska ligga hos domstol, främst när avgiftsskyldigheten beror på om en överträdelse har skett av uppsåt eller oaktsamhet och när reglerna är utformade så att det finns utrymme för betydande skönsmässiga bedömningar. Vid tillämpningen av den reglering som föreslås kan det visserligen bli fråga om förhållandevis komplice- rade bedömningar i en del fall och det kommer även att finnas visst utrymme för skönsmässiga överväganden. Påförande av sanktions- avgift kommer dock att aktualiseras när vissa objektiva förutsätt- ningar är uppfyllda och inte vara beroende av om överträdelsen skett av uppsåt eller oaktsamhet. Vidare kan en möjlighet för myndig- heterna att fatta beslut om att sanktionsavgift ska tas ut antas främja sanktionssystemets effektivitet. Regeringen ansåg därför att beslut om sanktionsavgift borde kunna fattas av den myndighet som fick till uppgift att utöva tillsyn över att den nya resegarantilagen följs. Om en näringsidkare ifrågasatte myndighetens bedömning att han eller hon har brustit i sina skyldigheter finns möjlighet att överklaga beslutet att påföra sanktionsavgift (prop. 2017/18:226 s. 64). Skyldigheten att enligt 5 kap. 12 § radio- och tv-lagen göra en tjänst tillgänglig på ett sådant sätt att den blir tillgänglig för personer med funktionsnedsättning gäller för s.k. tekniska hjälpmedel, som exempelvis textning eller uppläst text. Vid bedömningen av om en leverantör av en medietjänst uppfyllt kraven på tillgängliggörande är det enligt utredningens mening möj- ligt att objektivt konstatera hur och i vilken omfattning en tjänst gjorts tillgänglig. Det är alltså inte fråga om att göra skönsmässiga Sanktioner i radio- och tv-lagen Vid fråga om en avgift ska påföras för brister i till- gängliggörande behöver det inte heller göras någon bedömning av om överträdelsen skett med uppsåt eller av oaktsamhet utan det räcker med ett konstaterande att beslutet inte följts. De skäl som kan finnas på andra områden och som kan motivera en domstolspröv- ning som första instans gör sig därför, enligt utredningens upp- fattning, inte gällande vid påförande av särskild avgift vid överträ- delse av krav på att göra en medietjänst tillgänglig för personer med funktionsnedsättning. Vissa överväganden kommer dock att behöva göras. Det kan t.ex. gälla beräkningen av om tillgängliggörande skett i tillräcklig omfatt- ning. Givetvis kommer också bedömningen att behöva göras i varje enskilt fall. I likhet med vad som gäller i resegarantilagen handlar det dock om en bedömning av om vissa objektiva förutsättningar är upp- fyllda. Utredningen anser därför att bör kunna fatta beslut om att särskild avgift ska påföras om regeringen fattat beslutet om krav på tillgängliggörande. Myndigheten för press, radio och tv ska få fatta sådana beslut i övriga fall. Ett beslut om påförande av särskild avgift ska kunna överklagas till förvaltningsdomstol. Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten (20 kap. 5 § radio- och tv-lagen). Enligt 17 kap. 6 § radio- och tv-lagen ska den särskilda avgiften fast- ställas till lägst fem tusen och högst . Avgiften bör dock inte överstiga av leverantörens årsomsättning under det föregående räkenskapsåret. När avgiften fastställs ska sär- skilt beaktas de omständigheter som legat till grund för prövningen av frågan om avgift ska påföras och de intäkter som leverantören kan beräknas ha fått med anledning av överträdelsen. En avgift ska enligt förslaget vara möjlig att påföras oavsett om överträdelsen skett avsiktligt eller av förbiseende. Sådana omstän- digheter kan däremot få betydelse för hur stor avgift som beslutas. Att ett programbolag eller en leverantör inte alls följer ett beslut är naturligtvis allvarligare än om denne vid en bedömning visserligen har uppfyllt delar men inte alla de krav som ställs. Det kan också vara Sanktioner i radio- och tv-lagen så att försök med ny teknik har gjort att delar av kraven inte uppfylls. Vid prövningen av avgiftens storlek ska respek- tive Myndigheten för press, radio och tv därför ta hänsyn till i vilken omfattning ett beslut inte har följts och skälen för detta. Det kan också finnas ekonomiska motiv för att inte följa ett beslut om att tillgängliggöra innehåll. Till skillnad från överträdelse av t.ex. bestämmelser om reklam eller andra annonser innebär dock en över- trädelse av kraven inte en intäkt för leverantören, det är snarare en fråga om minskning av kostnaderna (jfr prop. 2009/10:115 s. 138). En möjlighet att sätta ned avgiftens storlek Även om hänsyn tagits till en leverantörs finansiella förutsättningar och den tekniska utvecklingen vid beslut om krav på att denne ska göra en tjänst tillgänglig för personer med funktionsnedsättning kan det finnas fall där det skulle framstå som oskäligt att ta ut den sär- skilda avgiften. Även om tillgängliggörande ska ske och det vanligen kan antas att leverantören har tid och möj- lighet att välja när och hur ett tillgängliggörande ska ske kan det upp- stå situationer som leverantören inte har förutsett och inte heller kunnat förutse. Det kan finnas andra omständigheter som innebär att det skulle vara oskäligt att den särskilda avgiften tas ut med fullt belopp. Det bör därför finnas en möjlighet för och Myndig- heten för press, radio och tv att sätta ned avgiften, helt eller delvis. Utredningens direktiv ger utrymme för att föreslå författningsänd- ringar som inte direkt föranleds av uppdraget men som har samband med det, under förutsättning att uppdraget ändå bedöms kunna redo- visas . I detta kapitel redovisas ett antal sådana närliggande om- råden där utredningen identifierat behov av författningsändringar. Förslag lämnas om följande. •Egenreklam och förbudet mot otillbörligt gynnande •Sponsring från läkemedelsföretag i ljudradio •Förtydligande av tillämpningsområdet för marknadsföringslagen och vissa hänvisningar till radio- och tv-lagen i annan lag. I kapitlet tar utredningen även upp några frågor utan att lämna för- slag till författningsändringar. Utredningen redovisar i denna del inledningsvis sin inställning att det inte finns skäl att ändra bestäm- melsen om förbud mot sponsring av nyhetsprogram. Utredningen redovisar härefter sin bedömning att det finns behov av ytterligare utredning av frågan om upptäckbarhet i onlinemiljö. Utredningen anser vidare att en översyn behöver göras i vissa delar av bestäm- melserna om återkallelse av sändningstillstånd. 18.2Egenreklam och förbudet mot otillbörligt gynnande Förslag: Egenreklam ska omfattas av förbud mot otillbörligt gynnande av andras kommersiella intressen. Reklam definieras i radio- och tv-lagen (2010:696) som varje form av meddelande som sänds antingen mot betalning eller liknande er- sättning eller som utgör egenreklam, och som syftar till att i närings- verksamhet marknadsföra varor, tjänster, fast egendom, arbetstill- fällen eller andra nyttigheter (3 kap. 1 § 13). Program som inte är reklam får inte otillbörligt gynna kommersiella intressen (5 kap. 5 § respektive 14 kap. 2 §). Att reklam ska få gynna kommersiella intres- sen ligger i sakens natur. Myndigheten för press, radio och tv har i en skrivelse till () påpekat att det kan uppstå en situation då ett programbolags egenreklam innebär ett gynnande, inte enbart av den egna programverksamheten, utan även av andra kommersiella intressen (dnr Ku2016/02791/MF). Eftersom endast program som inte är reklam omfattas av förbudet mot otillbörligt gynnande kan, enligt myndigheten, ett gynnande av ett annat kommersiellt intresse som sker inom ramen för egenreklam inte aktualisera bestämmelsen om otillbörligt gynnande. Det får till effekt att även programbolag som inte får sända annan reklam än egenreklam, i sådan reklam kan gynna andras kommersiella intressen utan att det betraktas som ett otillbörligt gynnande (jfr för radio och tv:s beslut dnr 472-97). Det är dock inte bara i förhållande till public service som det, enligt myndig- heten, finns en problematik. Även en kommersiell kanal skulle i reklam för sina kommande program kunna fokusera på en viss pro- dukt eller ett visst varumärke på ett sätt som skulle vara att bedöma som otillbörligt gynnande om det skett i ett inslag som inte utgör egenreklam. Utredningen anser mot bakgrund av det ovanstående att det finns skäl för en reglering där även egenreklam omfattas av förbudet mot otillbörligt gynnande. Ett nytt stycke bör därför införas i 5 kap. 5 § och 14 kap. 2 § radio- och tv-lagen där det klargörs att egenreklam inte får otillbörligt gynna andras kommersiella intressen på det sätt som beskrivs i bestämmelserna. Förslag: Program i tv-sändning eller beställ-tv ska inte få inne- hålla produktplacering av alkoholdrycksliknande preparat. Bestämmelserna om samarbete med en behörig myndighet i en annan EES-stat ska inte tillämpas vid sponsring från någon vars huvudsakliga verksamhet är att tillverka eller sälja alkohol- drycksliknande preparat, vid produktplacering av alkoholdrycks- liknande preparat eller då kommersiella annonser används vid marknadsföring av sådana produkter. Det ska tydliggöras att samarbete med en behörig myndighet i en annan EES-stat får ske vid sponsring av någon vars huvud- sakliga verksamhet är att sälja alkoholdrycker. har alkoholhaltiga produkter avsedda att förtäras lan- serats både i och internationellt. Exempel på sådana produkter är glass, gelégodis och grädde med en alkoholhalt som motsvarar alko- holdrycker. Lagstiftaren har av folkhälsoskäl ansett att en reglering av dessa produkter bör säkerställa samma höga skyddsnivå som regler- ingen av alkoholdrycker (prop. 2018/19:59 s. 56, bet. 2018/19:SoU18, rskr. 2018/19:239). trädde vissa ändringar i alkohollagen (2010:622) i kraft, i syfte att åstadkomma en så likartad reglering som möjligt för alkoholdrycker och alkoholdrycksliknande preparat. Bland annat har förbudet i 7 kap. 3 § alkohollagen mot användning av kommer- siella annonser i ljudradioprogram, tv-program eller beställ-tv vid marknadsföring av alkoholdrycker utvidgats till att även gälla alko- holdrycksliknande preparat. trädde ändringar i radio- och tv-lagen i kraft som medför att förbudet mot sponsring av program i tv-sändningar, sökbar text-tv, beställ-tv eller ljudradio- sändningar från någon vars huvudsakliga verksamhet är att tillverka eller sälja alkoholdrycker utvidgas på motsvarande sätt (7 kap. 2 §, 15 kap. 9 §). Radio- och tv-lagen innehåller även förbud mot produktplacering av alkoholhaltiga drycker (6 kap. 2 § andra stycket 1). Utredningen om vissa alkohol- och marknadsföringsfrågor berörde inte frågan om produktplacering av alkoholdrycksliknande preparat i sitt del- betänkande Reglering av alkoglass m.fl. produkter (SOU 2017:59). Eftersom det saknades beredningsunderlag kunde regeringen därför inte lämna förslag om att införa förbud i radio- och tv-lagen mot produktplacering av alkoholdrycksliknande preparat (prop. 2018/19:59 s. 92). Det är dock tydligt att avsikten har varit att alkoholdrycks- liknande preparat så långt det är möjligt ska regleras på samma sätt som alkoholdrycker. AV-direktiv var huvudregeln att produktplacering var förbjuden, men från denna huvudregel gjordes en rad undantag. Genom ändringsdirektivet har regelverket förenklats och förtydli- gats genom att huvudregeln är att produktplacering ska vara tillåten, med vissa undantag. Utredningen har i kapitel 9 lämnat förslag om att reglerna om produktplacering i radio- och tv-lagen ska ändras för att motsvara ändringsdirektivets reglering. Varken AV-direktiv eller ändringsdirektivet innehåller bestämmelser om alkoholdrycksliknande preparat. Eftersom direk- tiven är minimidirektiv finns dock utrymme för medlemsstaterna att införa en reglering på området under förutsättning att den är för- enligt med unionsrätten i övrigt. Ett förbud mot produktplacering av alkoholdrycker har i det lag- stiftningsärende som föregick gällande radio- och tv-lag bedömts vara förenligt med unionsrätten mot bakgrund av de hälsorisker som förtäring av alkoholdrycker kan föra med sig (prop. 2009/10:115 s. 161, bet. 2009/10:KU25, rskr. 2009/10:331). Lagstiftaren har an- sett att det inte finns skäl att göra någon annan bedömning när det gäller alkoholdrycksliknande preparat och ett förbud mot reklam för alkoholdrycksliknande preparat har inte heller bedömts strida mot yttrandefrihetsgrundlagen (YGL), regeringsformen eller artikel 10 i (prop. 2018/19:59 s. 91). Samarbetsförfarandet enligt AV-direktivet kan inte användas AV-direktivet innehåller bestämmelser om ett samarbetsförfarande och möjligheter för en medlemsstat som tar emot tv-sändningar att under vissa omständigheter vidta åtgärder mot programföretag som etablerat sig i andra medlemsstater i syfte att kringgå en striktare lagstiftning. diskuterades frågan om samarbetsproce- duren i AV-direktivet kunde användas för att hindra spelreklam i tv- sändningar från programbolag under ett annat EU-lands jurisdiktion i kontaktkommittén för AV-direktivet. Europeiska kommissionen (kommissionen) gav i det samman- hanget uttryck för att det inte var möjligt, med hänvisning till att spelreklam inte inryms inom det område som direktivet samordnar. Regeringen har mot denna bakgrund gjort bedömningen att det sak- nats förutsättningar att utvidga reglerna i 16 kap. 15 § radio- och tv- lagen om samarbete med myndigheter i andra EES-stater till att om- fatta spelreklam (prop. 2017/18:220 s. 170). AV-direktivet samordnar bestämmelser om audiovisuella kom- mersiella meddelanden för alkoholhaltiga drycker. har direk- tivets begrepp alkoholhaltiga drycker inte bedömts inrymma annat än just drycker. Utredningen anser mot denna bakgrund att det på motsvarande sätt saknas förutsättningar för att låta reglerna om sam- arbete med myndigheter i andra EES-stater omfatta sponsring, pro- duktplacering eller kommersiella meddelanden för alkoholdrycks- liknande preparat. Samarbete vid sponsring från någon som säljer alkoholdrycker Av 7 kap. 2 § radio- och tv-lagen framgår att program i tv-sänd- ningar, sökbar text tv eller i beställ-tv inte får sponsras av någon vars huvudsakliga verksamhet är att tillverka eller sälja bl.a. alkoholdrycker. Enligt 16 kap. 15 § radio- och tv-lagen får en behörig myndighet i kontakta en behörig myndighet i en annan medlemsstat för att uppmana ett programföretag som låter sina program sponsras av någon vars huvudsakliga verksamhet är att tillverka alkoholdrycker och alkoholdrycksliknande preparat enligt alkohollagen, att följa be- stämmelsen i 7 kap. 2 §. Det bör tydliggöras att bestämmelserna om samarbete får tilläm- pas vid sponsring även från någon vars huvudsakliga verksamhet är att sälja alkoholdrycker enligt alkohollagen. Som nämns ovan före- slår utredningen att samarbetet mellan myndigheter inte ska omfatta alkoholdrycksliknande preparat. 18.4Sponsring från läkemedelsföretag i ljudradio Förslag: Om ett läkemedelsföretag sponsrar ett program i ljud- radiosändning ska sponsringen bara få främja företagets namn eller anseende men inte receptbelagda läkemedel och sådan medi- cinsk behandling som bara är tillgänglig efter ordination. Den nya bestämmelsen ska även gälla för beställradio från public service. Enligt 7 kap. 3 § radio- och tv-lagen gäller vissa begränsningar om ett läkemedelsföretag sponsrar ett program i tv, sökbar text-tv eller beställ-tv. I sådana fall får sponsringen endast främja företagets namn eller anseende men inte receptbelagda läkemedel eller sådan medi- cinsk behandling som bara är tillgänglig efter ordination. Begränsningarna för läkemedelsföretags sponsring infördes för att genomföra artikel 17.3 i TV-direktivet. Ingen diskussion för- des i förarbetena kring behovet av liknande begränsningar i radio (prop. 1997/98:184 s. 48 f.). Genom AV-direktivet utvidgades begränsningarna för sponsring av läkemedelsföretag till att även gälla beställ-tv. Regeringen angav i den aktuella propositionen att de hälsoskäl som påtalats avseende tv- sändningar även gör sig gällande avseende beställ-tv. Det föreslogs därför att bestämmelsen i radio- och tv-lagen skulle ändras så att för- budet även skulle omfatta beställ-tv (prop. 2009/10:115 s. 150). nya radio- och tv-lagen (2010:696) kom begränsningarna även att gälla för sökbar text-tv (bet. 2009/10:KU25, rskr. 2009/10:331). Radio- och tv-lagen innehåller bestämmelser om förbud och andra begränsningar när det gäller sponsring från företag som till- verkar eller säljer alkoholdrycker, alkoholdrycksliknande preparat, tobak och liknande produkter, modersmjölksersättning samt spel som saknar nödvändig licens. Bestämmelserna har motiverats av folk- hälsoskäl och gäller både för tv och radio. Enligt utredningens mening är det inte motiverat att sponsring från ett läkemedelsföretag är tillåtet utan begränsning i ljudradioprogram. Det bryter mot logiken i övrig reglering och kan dessutom skapa snedvridningar i konkurrensen på annonsmarknaden. En bestämmelse bör därför införas om att läkemedelsföretag vid sponsring av ett program i ljudradiosändning eller beställradio bara får främja företagets namn eller anseende men inte receptbelagda läkemedel och sådan medicinsk behandling som bara är tillgänglig efter ordination. 18.5Förtydligande av tillämpningsområdet för marknadsföringslagen och vissa hänvisningar till radio- och tv-lagen i annan lag Förslag: Bestämmelserna om förbud mot reklam i audiovisuella medietjänster och ljudradiosändningar för alkohol, alkohol- drycksliknande preparat, tobak och tobaksliknande produkter i alkohollagen respektive lagen om tobak och liknande produkter ska formuleras likalydande. Hänvisning till radio- och tv-lagen och till att förbuden även gäller sändningar över satellit tas bort. I marknadsföringslagen ska tydliggöras att lagen tillämpas på tv-sändningar, beställ-tv eller videodelningsplattformar även om de helt eller huvudsakligen är avsedda att tas emot i en annan EES-stat än . Alkoholreklam och reklam för tobak och liknande produkter i audio- visuella medietjänster omfattas av det område som samordnas genom AV-direktivet. Enligt artikel 9 e i AV-direktivet genom ändringsdirektivet får audiovisuella kommersiella meddelanden för alkoholhaltiga drycker inte vara särskilt riktade till minderåriga och inte uppmuntra till överkonsumtion av sådana drycker. AV-direktivets bestämmelser i artikel 9 d, i lydelsen enligt änd- ringsdirektivet, innebär ett förbud mot reklam i audiovisuella medie- tjänster för cigaretter och andra tobaksvaror, elektroniska cigaretter och påfyllningsbehållare. I 8 kap. 13 § radio- och tv-lagen upplyses om att det finns bestäm- melser om förbud mot reklam i alkohollagen (2010:1622) och i lagen (2018:2088) om tobak och liknande produkter. Förbuden mot mark- nadsföring i audiovisuella medietjänster är dock utformade på olika sätt i dessa lagar. Av 7 kap. 3 § alkohollagen framgår att kommersiella annonser i ljud- radioprogram, tv-program eller beställ-tv inte får användas vid mark- nadsföring av alkoholdrycker eller alkoholdrycksliknande preparat till konsumenter. I bestämmelsen anges vidare att det även gäller sådana sändningar över satellit som omfattas av radio- och tv-lagen. Den svenska regleringen, som innebär ett förbud, går alltså längre än AV- direktivet När tillämpningsområdet för radio- och tv-lagen utvidgades utvidgades även förbudet i alkohollagen mot att vid marknadsföring till konsumenter använda sig av kommersiella annonser i beställ-tv. Lagen om tobak och liknande produkter Enligt lagen om tobak och liknande produkter får en näringsidkare som marknadsför tobaksvaror till konsumenter inte använda kom- mersiella annonser i ljudradio- eller tv-program eller tv-sändningar över satellit som omfattas av radio- och tv-lagen. Detta gäller även för andra överföringar eller tekniska upptagningar på vilka yttrande- frihetsgrundlagen är tillämplig (4 kap. 1 § 2 och 3 lagen om tobak och liknande produkter). I 4 kap. 4 § 2 samma lag anges att en närings- idkare inte får marknadsföra elektroniska cigaretter eller påfyllnings- behållare till konsumenter i ljudradiosändningar, tv-sändningar eller beställ-tv som omfattas av radio- och tv-lagen. När bestämmelserna AV-direktiv rörande förbud mot reklam för cigaretter och andra tobaksvaror genomfördes i svensk rätt gjordes bedömningen att redan hade ett förbud mot tobaks- reklam i beställ-tv eftersom näringsidkare enligt 14 § första stycket tobakslagen (1993:581) inte fick använda kommersiella annonser i andra överföringar eller tekniska upptagningar på vilka yttrande- frihetsgrundlagen var tillämplig (prop. 2009/10:115 s. 142). Vid genomförandet av och rådets direktiv /40/EU av om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om tillverkning, presentation och försäljning av tobaksvaror och relaterade produkter och om upphävande av direk- tiv 2001/37/EG gjordes bedömningen att det var lämpligt av tydlighets- skäl att också beställ-tv uttryckligen nämndes i den nya lagen om elek- troniska cigaretter och påfyllningsbehållare (prop. 2016/17:132 s. 43). Tobakslagen (1993:581) och lagen om elektroniska cigaretter och liknande produkter (2017:425) ersattes av lagen (2018:2088) om tobak och liknande produkter. Bestämmelserna om reklam i de respektive lagarna fördes i nu aktuellt avseende över oförändrade till den nya lagen. , med , utövar tillsyn över bestämmelserna om marknadsföring i alkohollagen och lagen om tobak och liknande produkter. Vid sin tillsyn tillämpar Konsument- ombudsmannen bl.a. sanktionerna i marknadsföringslagen (2008:486). Marknadsföringslagen anger att lagen tillämpas bl.a. på sådana tv- sändningar över satellit som omfattas av radio- och tv-lagen (2 § 2 marknadsföringslagen).