sou · H7B367 · 2019-12-20 00:00:00 — I rättsfallet NJA 2005 s. 33 förklarade att regeringsformen inte tillåter att förvaltningsmyndigheter och kom- muner fyller ut blankettstraffstadganden med fängelse i straffskalan på ett sådant sätt att den gärning som därigenom straffbeläggs anges helt eller i det väsentliga i deras föreskrifter. (Se även NJA 2006 s. 293 II.) I rättsfallet NJA 2007 s. 918 ansågs däremot förverkande kunna ske på grund av ett blankettstraffstadgande när gärningen hade angetts i myndighetsföreskrifter. Det har därefter t.ex. vid över- syn av sanktionssystem konstaterats att handlingsregler som föreskrivs på lägre nivå än förordning inte längre skulle vara för- enade med straffansvar där fängelse ingick i straffskalan.131 Grund- lagsberedningen har också angett att endast regeringen – och alltså inte förvaltningsmyndigheter och kommuner – ska kunna fylla ut innehållet i blankettstraffstadganden med fängelse i straffskalan.132 2012/13:96 s. 51. 2005/06:182 s. 37 ff. 132SOU 2008:125 s. 560 f. I frågan om blankettstraffstadganden, se även t.ex. prop. s. 71 f., prop. 2011/12:109 s. 73 f., prop. 2012/13:96 s. 52 f. och SOU 2013:38 s. 595 ff. Jfr NJA 2007 s. 227 och NJA 2008 s. 567. Något om skälen för en fortsatt kriminalisering Bedömning: Otillåten terrängkörning ska fortsatt vara krimina- liserad. Bestämmelser om ansvar ska finnas i terrängkörnings- lagen. En terrängkörningslag avser att skydda huvudsakligen allmänna intressen såsom t.ex. naturvård och friluftsliv. Även vissa enskilda intressen skyddas, som t.ex. jord- och skogsbruk. Viss terrängkör- ning, som kan orsaka skada på mark och vegetation, kan utgöra en fara för dessa skyddsintressen. Även om terrängkörning i många fall kan vara nödvändig för en rad önskvärda aktiviteter finns det inget över- gripande intresse mot kriminalisering av oönskad terrängkörning som kan sägas vara tillräckligt värdefullt. De tillsynssvårigheter som finns vad gäller otillåten terrängkör- ning gör att det visserligen kan övervägas om en avkriminalisering genom sanktionsväxling skulle kunna ersätta ett straffrättsligt för- farande. Genom en sanktionsväxling kan andra repressiva metoder införas, som t.ex. sanktionsavgifter. Sådana avgifter anses ofta ha en mer effektivt avhållande verkan än straff när det gäller överträdelse som begås inom ramen för en juridisk person. De kan också innebära en lämplig resursanvändning på så vis att annan myndighet än brotts- utredande myndigheter får sanktionera vissa överträdelser. Trafiklagstiftning gällande yrkestrafik är ett sådant område som har pekats ut som lämpligt för sanktionsväxling eftersom yrkes- trafiken som regel sker i näringsverksamhet. Det har då antagits att sanktionsavgifter i stället för straff kan vara mer effektivt ifall avgift- erna utformas så att de blir vinsteliminerande. Vidare har det fram- hållits att sanktionsväxling också kan vara lämpligt för vägtrafik- området där kravet på aktsamhet i vägtrafikförfattningar kan ha ställts så högt att ansvaret närmar sig ett strikt ansvar. Det har antagits att ett sådant aktsamhetskrav inte ligger i linje med vad som allmänt sett uppfattas som klandervärt av samhällsmedborgare.133 Vad gäller terrängkörning skulle emellertid inte heller t.ex. en avgift efter sanktionsväxling vara utan effektivitetssvårigheter med tanke på storleken av de markområden där otillåten körning kan förekomma. 133Se SOU 2013:38 s. 23 ff. och 543 ff. Det finns också anledning att anta att den otillåtna körningen oftast inte sker inom ramen för näringsverksamhet, utan av privatpersoner. En olovlig terrängkörning kan medföra eller innebära risk för direkt skada på mark och vegetation. Körningen skiljer sig på så vis från vad som gäller för vägtrafikområdet. En otillåten terräng- körning har därigenom beröring med straffstadgandet om tagande av olovlig väg. Därtill kommer aspekten att en avkriminalisering inte svarar mot det behov av markering från samhällets sida om att otill- låten terrängkörning är oacceptabel. Med tanke på de tillsynssvårigheter som generellt finns beträff- ande otillåten terrängkörning är det till syvende och sist främst kriminaliseringens normerande värde som på ett mer övergripande plan kan ge långsiktiga effekter på regelefterlevnaden. En fortsatt kriminalisering framstår mot denna bakgrund trots allt som mest effektivt . Sammantaget finns skäl för fortsatt kriminalisering av oönskad terrängkörning. Terrängkörning kan aktualisera en rad straffstadganden utan- för terrängkörningslagen. Inte desto mindre kan straffrättsliga be- stämmelser i en lag om terrängkörning fylla en funktion genom att mer specifikt ta fasta på oönskad terrängkörning med motordrivet fordon. Till skillnad från regleringen i tar en terräng- körningslag också sikte på främst allmänna intressen. Förslag: Brott mot bestämmelser i terrängkörningslagen eller mot förbud eller föreskrift som har meddelats av regeringen med stöd av lagen ska föranleda böter eller fängelse (otillåten terrängkörning). Överträdelse av föreskrift som kommun eller myndighet har meddelat med stöd av lagen ska föranleda böter (terrängskör- ningsförseelse). I ringa fall ska det inte dömas till ansvar. Vid överväganden om straffskalan för ett brott är principerna om proportionalitet och ekvivalens av betydelse. Straffskalan bör alltså bestämmas i proportion till brottets svårhet. Lika svåra straff bör sättas ut för likvärdiga brottstyper.134 Bestämmelser kring terrängkörning kan anses beröra både regle- ring av trafik och reglering av markanvändning. Även förmögen- hetsrättsliga aspekter kan göra sig gällande. Överväganden om lagens primära syften kan ha betydelse för vilken straffnivå som framstår som rimlig. En ny lag om terrängkörning får främst anses ta sikte på olika frågor om markanvändning. Som konstaterat avser lagen att skydda allmänna intressen. Den har emellertid även betydelse för enskilda intressen, som t.ex. jord- och skogsbruk. Det kan därför finnas anledning att beakta straffskalor för brott enligt och . En värdering av terrängkörningsbrottets svårhet i sig är också av betydelse. Vad som kan utgöra otillåten terrängkörning ligger nära det straff- bara området för tagande av olovlig väg. Detta brott är dock inte begränsat till färd med motordrivet fordon. För ansvar krävs också en skaderisk i det konkreta fallet vid körning utanför tomt och plantering. Terrängkörning med motordrivet fordon får i många fall anses utgöra en sådan skaderisk i sig. I förarbetena till lagstiftning beträffande straffnivån för brottet tagande av olovlig väg betonades också att den allmänna tillgången på t.ex. terränggående motorcyklar och snöskotrar numera medför större markskador . Detta ansågs behöva ge genomslag på straffskalan.135 i detta perspektiv kan det finnas anledning att låta straffnivån för otillåten terrängkörning närma sig den som gäller för tagande av olovlig väg. Förbud mot viss terrängkörning kan också ses i relation till brott mot områdesskydd i 29 kap. 2 § . Denna reglering torde i normalfallet inte omfatta skador som har uppkommit på grund av terrängkörning. Dagens terrängkörningslagstiftning innebär också att vissa områden – regleringsområdena – åtnjuter ett särskilt skydd. Därför är det i sig inte otänkbart att otillåten terrängkörning i vissa 134Jfr t.ex. SOU 1986:14 s. 68 och 142 f. 2016/17:131 s. 83. områden skulle kunna medföra straff i linje med de högre straffsatser som gäller för brott mot områdesskydd. Det går ändå inte att bortse från att de skador eller risk för skada som områdesskyddsbestäm- melsen tar sikte på är av mer ingripande och varaktig karaktär än vad otillåten terrängkörning normalt sett ger upphov till. Fängelse i straffskalan för ett specialstraffrättsligt brott medför att medverkansbestämmelsen i 23 kap. 4 § blir tillämp- lig, ifall inte något annat föreskrivs särskilt. Straffnivån för otillåten terrängkörning Straffnivån för brott mot bestämmelserna i terrängkörningslagen bör lämpligen vara böter eller fängelse . Denna straffnivå överensstämmer med vad som gäller för brottet tagande av olovlig väg. Samma överväganden som låg till grund för straffskärpningen för tagande av olovlig väg kan göras beträffande otillåten terrängkörning, även om bestämmelserna i terrängkörnings- lagstiftningen främst har att tillgodose allmänna intressen. En ännu högre straffskala skulle möjligen kunna motiveras uti- från de ytterligare skyddsintressen som gör sig gällande vid terräng- körning. En sådan straffskala ter sig emellertid svår att förena med de överväganden som krävs vid blankettstraffbud och överträdelser av föreskrifter från myndigheter och kommuner (se avsnitt 8.9.3). Omotiverade skillnader skulle då kunna uppstå i straffvärden bero- ende på vilka föreskrifter som har blivit överträdda. Straffskalan böter eller fängelse behandlas i praxis som en ren bötespåföljd. Endast i svåra återfallssituationer är det som regel aktuellt att beakta fängelsenivån.136 Däremot kan en sådan straffskala medföra en högre nivå på antalet dagsböter som döms ut i jämförelse med en straffskala som anger endast böter. Ett brott mot t.ex. bestämmelse om att den som medgetts dispens från ett förbud är skyldig att visa upp beslutet vid kontroll bör dock inte kunna medföra annat än ett lindrigt bötesstraff. I ringa fall ska det inte dömas till ansvar. Blankettstraffbud med fängelse i straffskalan kan även omfatta föreskrift som har meddelats av regeringen med stöd av bemyndi- 136Jfr t.ex. SOU 1986:14 s. 169, SOU 2013:85 s. 401 samt och , Att bestämma påföljd för brott, 3 uppl. 2016, s. 162 f. Jfr även t.ex. NJA 2014 s. 859. Däremot kan inte överträdelser av föreskrifter på lägre nivå än förordning vara förenade med ett sådant straffansvar (se avsnitt 8.9.3). Överträdelse av föreskrift som en myndighet eller kommun har med- delat med stöd av regeringens bemyndigande kan alltså endast för- anleda böter. Vid sidan av ett straffstadgande med fängelse i straff- skalan för otillåten terrängkörning bör därför införas en bestämmelse om terrängkörningsförseelse med endast böter i straffskalan för över- trädelse av föreskrift som kommun eller myndighet har meddelat.137 I ringa fall ska det inte dömas till ansvar. Vilka bestämmelser i lagen bör straffstadgandet avse? Förslag: Straffstadgandet ska avse överträdelser av stadganden om vad som utgör otillåten användning av motorfordon. Det ska inte dömas till ansvar om gärningen kan leda till en tilläggsavgift enligt den föreslagna lagen om tilläggsavgift för terrängkörning. Straffstadgandet bör omfatta brott mot handlingsdirigerande bestäm- melser i lagen. Detta gäller bestämmelser om vad som är otillåten kör- ning på barmark och snötäckt mark samt i regleringsområden. Den som får tillämpa en undantagsbestämmelse för en viss körning över- träder inte bestämmelserna om otillåten terrängkörning så länge körningen hålls inom gränserna för undantaget. Exempel på ett stadgande som inte bör vara straffbelagt är skyl- digheten att erlägga skoterledavgift (se avsnitt 8.6.7). I detta sam- manhang kan noteras att det heller inte bör vara straffbart att bryta mot bestämmelse i föreskrifter som har meddelats av regeringen om t.ex. skyldighet att förete skoterkort, dvs. bevis på betald skoterled- avgift, vid kontroll. Mot denna bakgrund bör det införas en bestäm- melse om att det inte ska dömas till ansvar om gärningen kan leda till en tilläggsavgift enligt den föreslagna lagen om tilläggsavgift för terrängkörning (se avsnitt 8.8.5 och 8.10). Det kan noteras att terrängkörningslagen föreslås gälla sådan an- vändning av motordrivet fordon i terräng som innefattar körning, stannande och parkering i den mån det inte är fråga om sådan terräng som avses enligt 3 kap. 48 § trafikförordningen (1998:1276) eller om 137Jfr SOU 2013:38 s. 621 f. det med stöd av samma förordning har meddelats lokala trafikföre- skrifter om stannande eller parkering. Genom denna begränsning utesluts alltså en tillämpning av lagen i sådana fall då överträdelser gällande stannande och parkering omfattas av lagen (1976:206) om felparkeringsavgift (jfr 1 § förordningen [1976:1128] om felparker- ingsavgift). Det innebär att det inte kan utdömas straff enligt terräng- körningslagen för stannande och parkering som i sig kan medföra fel- parkeringsavgift. Förslag: Straffstadgandet ska avse både uppsåtliga och oaktsam- ma överträdelser. Subjektiva rekvisit för ett straffstadgande bör fortsatt vara uppsåt eller oaktsamhet. Om överträdelser av terrängkörningsförbud endast be- straffades vid uppsåtliga överträdelser skulle kriminaliseringen inte kunna förväntas ha samma effektivitet. Det bör därför finnas straff- ansvar även vid oaktsamhet.138 För blankettstraffbudens del uppstår frågan om i vilken utsträck- ning det krävs uppsåt eller oaktsamhet i förhållande till de utfyllande normernas existens och innebörd. har i rättsfallet NJA 2016 s. 702 p. 10 generellt uttalat att den grundläggande regeln är att det inte är en förut- sättning för straffrättsligt ansvar att gärningsmannen kände till den regel som innehåller själva straffbestämmelsen. Fastän man inte vet att en gärning är straffbelagd eller man har misstagit sig beträffande omfattningen av en straffbestämmelse, som man har brutit mot, kan man alltså fällas till ansvar. Om okunskapen var uppenbart ursäktlig kan man dock vara fri från ansvar enligt den regel om ansvarsfrihet i vissa fall av straffrättsvillfarelse som finns i 24 kap. 9 § . I linje med det sagda har det beträffande blankettstraffbud fram- hållits att det är tillräckligt att det finns subjektiv täckning av de för- hållanden som motsvarar rekvisiten i de normer som blankettstraff- budet hänvisar till. Därmed behövs inte subjektiv täckning av själva normöverträdelsen. Den norm som blankettstraffbudet hänvisar till 138Jfr , Allmän kriminalrätt, 2001, s. 59. får då betraktas som en del av själva straffbestämmelsen. En miss- uppfattning om vad som rör bestämmelsens existens eller utsträck- ning får i stället behandlas inom ramen för straffrättsvillfarelse.139 Det anförda borde kunna få tillämpning vid överträdelse av blankett- straffstadganden i en terrängkörningslag. För ansvar är det därmed till- räckligt med oaktsamhet i förhållande till rekvisiten i de normer som blankettstraffbudet hänvisar till. Förslag: Bestämmelsen om åtalsprövning i 12 kap. 6 § brotts- balken ska ändras på så vis att brottet tagande av olovlig väg tas bort. Bedömning: Någon bestämmelse om åtalsprövning ska inte in- föras för straffbestämmelsen i terrängkörningslagen. Om brottet tagande av olovlig väg endast förnärmar enskilds rätt gäller att brottet får åtalas av åklagare endast om åtal av särskilda skäl är påkallat från allmän synpunkt. Någon motsvarande åtalsprövning finns inte för brott mot dagens terrängkörningslag. Utöver terrängkörningslagens skydd för allmänna intressen tillvaratar lagen även i viss mån enskilda intressen, som t.ex. jord- och skogsbruk. Förslaget till en terrängkörningslag och bestämmelsen om tagande av olovlig väg skyddar därmed delvis samma intressen. Om bestämmelserna om åtalsprövning är olika för ett brott mot terrängkörningslagen jämfört med tagande av olovlig väg kan det uppstå omotiverade skillnader vad gäller möjligheten att få till stånd ett åtal i vissa likartade situationer. Utan en åtalsprövningsregel i terrängkörningslagen skulle en enskild fastighetsägare få ett starkare skydd mot otillåten terrängkörning enligt terrängkörningslagen än den fastighetsägare som utsätts för det i många fall likartade brottet 139Se t.ex. m.fl., Kriminalrättens grunder, 2 uppl. 2013, s. 360 f. Jfr t.ex. , Håller den Victorska tesen? – om blankettstraffbud, normgivningsmakt och krav på uppsåts- täckning, SvJT 2015 s. 370–382 med vidare hänvisningar, samt SOU 2013:38 s. 595 ff. tagande av olovlig väg. Det finns därför anledning att överväga hur regelverket kan samordnas i fråga om åtalsprövning. Åtalsprövning i terrängkörningslagen? För att överensstämma med vad som gäller för brottet tagande av olovlig väg skulle en ny terrängkörningslag kunna innehålla en mot- svarande bestämmelse om åtalsprövning. Otillåten terrängkörning eller terrängkörningsförseelse som endast kränker enskilds rätt skulle då få åtalas av åklagare endast om åtal av särskilda skäl är motiverat från allmän synpunkt. En enskild som i andra fall önskar en rättslig prövning av en överträdelse skulle då vara hänvisad till enskilt åtal enligt 20 kap. 8 § . Otillåten terrängkörning skulle i betydligt mindre utsträckning än tagande av olovlig väg förnärma endast enskilds rätt. En terräng- körningslag tillgodoser ju främst allmänna intressen, såsom bl.a. skydd av miljön. Ett brott mot terrängkörningslagen innebär alltså i de flesta fall ett brott mot allmänna intressen. Inte desto mindre skulle en åtalsprövningsregel i en ny terrängkörningslag kunna innebära en begränsning av enskildas möjligheter att få till stånd en rättslig pröv- ning av överträdelser, vilka är svåra att angripa på grund av bl.a. upptäckts-, utrednings- och bevissvårigheter. Ändring av åtalsprövningen för tagande av olovlig väg? En annan möjlighet för att uppnå överensstämmelse av regleringen om åtalsprövning är att ändra bestämmelsen i 12 kap. 6 § brotts- balken genom att ta bort brottet tagande av olovlig väg. Visserligen framfördes lagstiftningsarbete att någon ändring inte var påkallad i detta hänseende. Det uttalades däremot också att den all- männa tillgången på t.ex. terränggående motorcyklar och snöskotrar numera medför större markskador än tidigare, vilket motiverade en skärpning av straffskalan.140 Den tekniska utvecklingen, jämte ökningen av naturturism och antalet terrängmotorfordon och terränggående cyklar, kan onekligen ge upphov till mer omfattande markskador än förut. Beivrande av brottet tagande av olovlig väg kan därför numera anses ha fått ett så 2016/17:131 s. 42 och 83. pass starkt allmänintresse att åtalsprövningsregeln för detta straff- stadgande bör kunna ändras. Överträdelser av terrängkörningslagstiftningen är generellt sett av sådan natur att de är svåra att lagföra. En bestämmelse om åtals- prövning i en ny terrängkörningslag skulle ytterligare begränsa möj- ligheterna att ställa personer som är ansvariga för överträdelserna inför rätta. Därtill kommer att allmänintresset för att beivra brotts- lighet som tagande av olovlig väg får sägas ha ökat. Mot denna bakgrund bör det inte införas någon bestämmelse om åtalsprövning i en ny terrängkörningslag. I stället bör bestämmelsen om åtalsprövning i 12 kap. 6 § ändras på så vis att brottet tagande av olovlig väg tas bort. Förslag: Till ansvar enligt terrängkörningslagen ska det inte dömas om gärningen är belagd med strängare straff i . Regeringen anförde lagstiftningsarbete att terrängkörnings- lagens ansvarsbestämmelse skulle vara subsidiär i förhållande till de bestämmelser i som föreskriver strängare straff för bete- endet. Uttalandet avsåg bl.a. situationen att samma handlande kunde vara straffbart både som tagande av olovlig väg och enligt terräng- körningslagen, vilken hade endast böter i straffskalan.141 Förslaget till ny terrängkörningslag innebär att straffskalan för brott mot terrängkörningslagen höjs till den nivå som gäller för tagande av olovlig väg. föreslås ett nytt straffstadgande om terrängkörningsförseelse med endast böter i straffskalan. Vad som har uttalats om terrängkörningslagens bestämmelser i för- hållande till bör ha fortsatt giltighet. Det kan däremot inträffa att det uppstår en s.k. regelkonkurrens mellan brotten tag- ande av olovlig väg och otillåten terrängkörning – vilka alltså föreslås ha samma straffskala – genom att bägge brottsbeskrivningarna kan 2016/17:131 s. 83 och 107. aktualiseras vid samma gärning. Utifrån principerna om regelkon- kurrens borde det finnas en presumtion för att bägge brottsbeskriv- ningarna är tillämpliga. De har ju delvis olika skyddssyften.142 Genom förslaget att åtalsprövningen för brottet tagande av olov- lig väg tas bort är ansvar enligt den bestämmelsen inte utesluten på grund av processuella skäl. Stadgandet om subsidiaritet i terräng- körningslagen kan därför utformas på så sätt att det för ansvar inte döms om gärningen är belagd med samma eller strängare straff i brotts- balken.143 Utredningens förslag innehåller inga bestämmelser om att någon tillsynsmyndighet kan utfärda vitesföreläggande. Det borde därför inte finnas behov av någon särskild bestämmelse om att straffansvar är uteslutet ifall gärningen omfattas av ett vitesföreläggande som har överträtts. Denna bedömning ändras inte av det förhållandet att allmän domstol i domar i tvistemål i och för sig anses kunna sätta ut vite för svaranden utan uttryckligt författningsstöd.144 Ny rubricering av tagande av olovlig väg Förslag: Brottet tagande av olovlig väg i 12 kap. 4 § ska istället rubriceras olovligt tagande av färdväg. Straffstadgandet om tagande av olovlig väg i 12 kap. 4 § genomgick en omarbetning genom lagstiftning.145 Para- grafen ändrades delvis bl.a. i språkligt hänseende. inleddes stadgandet med orden ”[t]ager man olovlig väg”. anger stadgandet inledningsvis ”[d]en som olovligen och på annat än väg färdas…” Brottsrubriceringen är dock alltjämt ”tagande av olovlig väg”. Rubriceringen kan framstå som missvisande på så vis att ordet ”olovlig” syftar på vägen, när det i själva verket är tagandet av vägen som är olovligt. Som regel är det dessutom inte heller fråga om att 142Jfr m.fl., Kriminalrättens grunder, 2 uppl. 2013, s. 480 ff. och , Brottslighetskonkurrens, 2013, s. 399 ff., 430 och 470. 143Jfr m.fl., Kriminalrättens grunder, 2 uppl. 2013, s. 484, och , Brottslighetskonkurrens, 2013, s. 432 ff. 144Se t.ex. NJA 1946 s. 468, NJA 1981 s. 1129, NJA 1996 s. 495 och , Viteslag- stiftningen, 3 uppl. 2017, s. 24 f. 2016/17:131. olovligt använda just en väg som stadgandet avser, utan att olovligen färdas där det faktiskt inte finns någon väg. Stadgandet kan dock även omfatta situationen att färdas på väg på ett sådant sätt att man överskrider gränsen för vägen (genom att t.ex. köra bil på en gång- stig).146 Mot denna bakgrund kan rubriceringen ”olovligt tagande av färdväg” framstå som en mer adekvat beskrivning av brottet. Rubriceringen av brottet tagande av olovlig väg i 12 kap. 4 § brotts- balken bör ändras till olovligt tagande av färdväg. I avsnitt 8.8.5 redovisas utredningens förslag om att en tilläggsavgift ska tas ut av den som använder allmän skoterled utan att ha erlagt skoterledavgift. Förslaget om hur tilläggsavgiften ska tas ut har till sin konstruktion lagen (1976:206) om felparkeringsavgift och den därtill hörande förordningen (1976:1128) som förebild. Trots att avgiften kan sägas utgöra ett anspråk av civilrättsligt slag har för- slaget om en tilläggsavgift ändå en starkt offentligrättslig prägel.147 Den offentligrättsliga prägeln beror framför allt på att en allmän skoterled är en nyttighet som tillhandahålls av det allmänna och att den som använder denna nyttighet skulle vara skyldig enligt lag att erlägga en särskild avgift, skoterledavgift, för användningen. Den som använder allmän skoterled och inte har erlagt avgiften skulle kort sagt inte ha fullgjort sina förpliktelser gentemot det allmänna. En tilläggsavgift enligt förslaget rör rättsliga frågor av skilda slag. Det är därför nödvändigt att ge en beskrivning av tilläggsavgiftens rättsliga ställning och de krav på ett regelverks utformning som är förenade med en sådan avgift. m.fl., Brotten mot person och förmögenhetsbrotten, 2 uppl. 2015, s. 409. 147Jfr NJA 2019 s. 406 p. 7 ”Resenären utan ID-handling”, om tilläggsavgift enligt lagen (1977:67) om tilläggsavgift i kollektiv persontrafik. Vissa bötesliknande pålagor benämns avgifter. De utgör en konse- kvens av en otillåten handling eller underlåtenhet, men förutsätter ofta inte att något brott har blivit begånget. Sådana sanktionsavgifter har ansetts ha en särställning på så vis att de varken utgör egentliga avgifter eller brottspåföljder.