sou · H6B387 · 2019-01-01 00:00:00 — Lagen (2003:148) om straff för terroristbrott innehåller bestämmel- ser för genomförande av och rådets direktiv (EU) 2017/541 av om bekämpande av terrorism, om ersättande av rådets rambeslut /475/RIF och om ändring av rådets beslut /671/RIF. Enligt lagen (se 2 §) ska den dömas för terroristbrott som begår en gärning som preciseras närmare i 3 §, om gärningen allvarligt kan skada en stat eller en mellanstatlig organisa- tion och avsikten med gärningen är att injaga allvarlig fruktan hos en befolkning eller en befolkningsgrupp, otillbörligen tvinga offentliga organ eller en mellanstatlig organisation att vidta eller att avstå från att vidta en åtgärd eller allvarligt destabilisera eller förstöra grund- läggande politiska, konstitutionella, ekonomiska eller sociala struk- turer i en stat eller i en mellanstatlig organisation. Bland gärningarna i 3 § finns mord, grov misshandel, människorov, mordbrand och olika former av sabotagegärningar. Enligt lagen är dessutom försök, förberedelse eller stämpling till samt underlåtenhet att avslöja eller förhindra terroristbrott straffbart. Även 5 § i lagen innehåller vissa ansvarsbestämmelser. Enligt gällande rätt föreligger domsrätt över terroristbrott på så sätt att terroristbrott, försök, förberedelse och stämpling till sådant brott liksom brott som avses i 5 § i lagen, finns med i uppräkningen i 2 kap. 3 § 6 . Svensk domstol är således behörig att döma över dessa brott, oberoende av var brottet är begånget och av vem. Även fortsättningsvis bör universell jurisdiktion över terrorist- brott säkerställas. En bestämmelse härom bör därför tas in i förslaget till 2 kap. 3 § första stycket 6 . Eftersom fråga är om universell jurisdiktion gäller inte något krav på dubbel straffbarhet. Bestämmelsen i 2 kap. 3 § 7 ska upphävas Av 2 kap. 3 § 7 , i dess nuvarande lydelse, framgår att svensk domstol är behörig att döma för brott om det lindrigaste straff som i svensk rätt är föreskrivet för brottet är fängelse eller däröver. Något krav på anknytning till ställer bestäm- melsen inte upp. Internationella straffrättsutredningen har föreslagit att denna bestämmelse ska upphävas. Anledningen härtill är att det enligt utredningens mening inte är ett berättigat intresse för Svensk straffrättslig domsrätt – överväganden och förslag att svensk domstol ska kunna döma över brott som helt saknar an- knytning till i andra fall än då det är fråga om allvarliga brott mot den internationella rätten. Utredningen ansluter sig till Inter- nationella straffrättsutredningens bedömning att en sådan bestäm- melse torde sträcka sig längre än vad folkrätten egentligen medger och att bestämmelsen därför bör upphävas. En inskränkning av doms- rätten i detta avseende ligger väl i linje med den uttalade ambitionen att extraterritoriell jurisdiktion bör tillämpas restriktivt. Behovet av domsrätt över allvarliga brott är tillgodosett genom övriga bestäm- melser i 2 kap. . 11.3.6Härledd jurisdiktion – principen om ställföreträdande straffrättskipning Förslag: Svensk domstol ska vara behörig att döma för brott som har begåtts av någon som befinner sig i om en främmande stat har begärt att lagföring för brottet ska överföras hit. Det- samma ska gälla om en begäran om utlämning eller överlämnande för brottet har lämnats utan bifall. Domsrätt ska också föreligga om brottet omfattas av en internationell överenskommelse eller annan förpliktelse som är bindande för och enligt vilken det föreligger en skyldighet att utan undantag pröva frågan om åtal om den misstänkte inte utlämnas eller överlämnas. Behörighet för svensk domstol att döma över ett brott kan under vissa förutsättningar föreligga enligt principen om ställföreträdande straffrättskipning (se avsnitt 7.2.2). I dessa fall grundar sig behörig- heten inte på någon särskild anknytning till , utan domsrätten härleds från en annan stat. En förutsättning härför är att den andra staten har domsrätt enligt sedvanliga anknytningsprinciper. Juris- diktion som på detta sätt härleds från en annan stat utgår från det faktum att det enligt allmän folkrätt inte finns någon generell skyl- dighet att utlämna misstänkta gärningsmän till en annan stat. Den stat som inte utlämnar någon kan i stället, i den andra statens intresse, lagföra den misstänkte. Principen om ställföreträdande straffrättskip- ning förekommer inte endast i den allmänna folkrätten, utan också ofta i internationella överenskommelser på straffrättens område. Svensk straffrättslig domsrätt – överväganden och förslag Internationella straffrättsutredningen har föreslagit att det refor- merade 2 kap. bör innehålla en behörighetsregel som ger svensk domstol rätt att döma över brott genom att domsrätten härleds från en annan stat. Utredningen ansluter sig till denna be- dömning. Bestämmelsen bör lämpligen utformas på sätt Internatio- nella straffrättsutredningen föreslagit, dvs. med precisering av i vilka tre situationer jurisdiktion kan aktualiseras. En förutsättning för domsrätt är att den person som ska lagföras befinner sig i . Svensk domstol är, i det första typfallet, behörig att döma om en främmande stat har begärt att lagföringen ska överföras hit. Med tillämpning av denna bestämmelse kan bl.a. det samarbete om lag- föring som gäller mellan de nordiska länderna, och som enligt gäll- ande rätt gett upphov till regleringen i 2 kap. 2 § första stycket 2 , fortgå i samma utsträckning som är möjligt med nu- varande regelverk. För att säkerställa det nordiska samarbetet bör, som Internationella straffrättsutredningen föreslagit, brott som be- gåtts i något av de andra nordiska länderna eller på fartyg eller luft- fartyg i reguljär trafik mellan orter i och någon av de nämnda staterna, vara undantagna krav på åtalsförordnande (se 7 § andra stycket 5 i förslaget till en ny lydelse av 2 kap. ). Enligt gällande rätt finns i 2 kap. 3 a § en bestämmelse som anger att svensk domstol är behörig att döma med stöd av reglerna i lagen (1976:19) om internationellt samarbete rörande lagföring för brott. Med den mer generella behörighetsregel som föreslås – att en främmande stat har begärt att lagföring ska ske i – finns något behov av en särskild bestämmelse som tar sikte lag. Däremot bör 2 kap. innehålla en hänvis- ning till att det i 6 § i nyssnämnda lag finns en behörighetsskapande bestämmelse. Svensk domstol bör vidare vara behörig att döma i de fall då en begäran om utlämning eller överlämnande av en misstänkt gärnings- man har lämnats utan bifall. Det bör inte ställas upp något krav på att en särskild framställan om överförande av lagföring behöver göras sedan framställan om utlämning eller överlämnande har lämnats utan bifall. Det tredje fallet av domsrätt med stöd i principen om ställföre- trädande straffrättskipning är de fall då ett brott omfattas av en inter- nationell överenskommelse eller annan förpliktelse som är bindande Svensk straffrättslig domsrätt – överväganden och förslag för och enligt vilken det föreligger skyldighet att utan undan- tag pröva frågan om åtal om den misstänkte inte utlämnas eller över- lämnas. I dessa fall krävs inte att den främmande stat som primärt har domsrätt över det aktuella brottet agerar. En sådan skyldighet att lagföra kan bl.a. framgå av internationella konventioner som har tillträtt eller av EU-rättsliga förpliktelser (se avsnitt 7.5). Förslag: Svensk behörighet att döma för brott som begåtts på en främmande stats område ska som huvudregel föreligga endast om gärningen är straffbar även enligt lagen på gärningsorten. Ett så- dant krav på dubbel straffbarhet ska dock inte gälla i de fall då behörigheten grundas på flaggstatsprincipen, statsskyddsprincipen eller universalitetsprincipen. Undantag ska också göras för bl.a. brott för vilka det lindrigaste straff som är föreskrivet enligt svensk lag är fängelse . I de fall då kravet på dubbel straffbarhet är uppfyllt, ska inte dömas till påföljd som är strängare än det svåraste straff som är föreskrivet för brott enligt lagen på gärningsorten. Huvudregeln vid extraterritoriell jurisdiktion är enligt gällande rätt att svensk domsrätt föreligger endast om den aktuella gärningen är straffbar även enligt lagen på gärningsorten (se 2 kap. 2 § andra stycket ). Detta bör, liksom Internationella straffrätts- utredningen föreslagit, även fortsättningsvis vara huvudregeln för domsrätt över brott som begåtts utomlands. Om ett brott har be- gåtts på flera staters område, bör kravet på dubbel straffbarhet anses vara uppfyllt om gärningen är straffbar enligt lagen på åtminstone en av de andra gärningsorterna. Från huvudregeln görs i gällande rätt ett antal undantag. Så är bl.a. fallet med brott som begåtts på ett svenskt fartyg eller luftfartyg eller om det begåtts i tjänsten av befälhavaren eller någon som tillhörde besättningen på ett sådant fartyg. Detsamma gäller i fråga om brott som på närmare angivet sätt riktat sig mot som stat eller mot något annat svenskt allmänt intresse. Inte heller för internationella brott gäller något krav på dubbel straffbarhet. Efter att ha konsta- Svensk straffrättslig domsrätt – överväganden och förslag terat att dessa undantag från kravet på dubbel straffbarhet är i över- ensstämmelse med folkrätten, har Internationella straffrättsutred- ningen föreslagit att motsvarande ska gälla också framöver. Här görs ingen annan bedömning än den Internationella straffrättsutredningen gjort. Detta innebär att något krav på dubbel straffbarhet inte ska gälla då domsrätt föreligger enligt förslaget till 2 kap. 3 § 1 (flaggstats- principen), 4 (statsskyddsprincipen) eller 6 (universalitetsprincipen). Internationella straffrättsutredningen har emellertid föreslagit ytterligare undantag. Enligt gällande rätt gäller inte heller något krav på dubbel straffbarhet för brott som någon som tillhör Försvars- makten har begått på ett område där en avdelning av Försvarsmakten befann sig eller om det begåtts av någon annan på ett sådant område och avdelningen befann sig där för annat ändamål än övning. Av skäl som framgår i avsnitt 11.3.2 bör denna bestämmelse ändras på så sätt att den inte längre utgör en självständig domsrättsbestämmelse. Där- emot bör brott som någon som tillhör Försvarsmakten har begått på ett område där en avdelning av Försvarsmakten befann sig, undantas från kravet på dubbel straffbarhet. Regleringen bör dock, som fram- går av nämnda avsnitt 11.3.2, inte omfatta även brott som någon annan begått på ett område där Försvarsmakten befann sig för annat ändamål än övning. Vidare gäller ett undantag beträffande brott som be- gås vid tjänstgöring vid utlandsstyrka inom Försvarsmakten eller . Det är då fråga om deltagande i internationella fredsfrämjande insatser eller internationella civila krishanterings- insatser. Bestämmelserna bör, liksom Internationella straffrättsutred- ningen föreslagit, i sak gälla oförändrade även enligt den nu föreslagna nya lydelsen av 2 kap. . Som framgår av avsnitt 11.3.3 bör i detta sammanhang även inkluderas personer som, utan att tillhöra Försvarsmakten eller , deltar i sådana internatio- nella insatser. Detta uttrycks i förslaget till 2 kap. 5 § andra stycket 2 som ”någon som är anställd av en svensk myndighet”, varmed således avses personer som är anställda inom försvaret eller polisen, men också andra personer, som exempelvis domare eller åkla- gare. I nuvarande 2 kap. 3 § 3 a görs undantag från kravet på dubbel straffbarhet vidare för brott som har begåtts i tjänsten utom riket av en polisman, tulltjänsteman eller tjänsteman vid Kust- Svensk straffrättslig domsrätt – överväganden och förslag bevakningen, som utför arbetsuppgifter enligt en internationell över- enskommelse som har tillträtt. Internationella straffrätts- utredningens förslag innebär att brott som begåtts i utövningen av tjänst eller uppdrag som innefattar allmän ställning, t.ex. vid statens anlitande av privata företag för bevakningsuppgifter, hänförs till stats- skyddsprincipen (se förslaget till 2 kap. 3 § 4 ). Sådana brott omfattas av det generella undantaget från kravet på dubbel straffbarhet som gäller för sådan domsrätt. Utredningen ansluter sig till denna bedömning och föreslår därför inte heller någon motsvarig- het till nuvarande 2 kap. 3 § 3 a . Av skäl som har utvecklats i avsnitt 11.3.5 har Internationella straffrättsutredningen föreslagit att det i den nya lydelsen av 2 kap. inte ska finnas någon bestämmelse som motsvarar nu- varande 3 § 7, dvs. som ger svensk domstol generell behörighet att döma över brott för vilket det lindrigaste straffet enligt svensk lag är fängelse . Enligt förslaget krävs i sådana fall i stället någon sådan anknytning till att domsrätt föreligger med stöd av någon av de sedvanliga jurisdiktionsprinciperna. Ett generellt undantag från kravet på dubbel straffbarhet är dock befogat. Brott för vilka ett så högt straffminimum har föreskrivits är av allvarligt slag och i de fall då svensk domstol är behörig att döma över brotten, bör svensk domsrätt säkerställas utan risk för att straffbestämmelser på gärningsorten kan innebära att lagföringen här i landet hindras. Utredningen föreslår därför, i likhet med Internationella straffrätts- utredningen, att något krav på att sådana gärningar ska vara straff- bara även på gärningsorten inte ska upprätthållas. Förslaget till 2 kap. 5 § innehåller dessutom, i enlig- het med Internationella straffrättsutredningens förslag, att för vissa andra närmare angivna brott inte ska gälla krav på dubbel straff- barhet. Det gäller de brott som enligt gällande rätt är reglerade som internationella brott (se avsnitt 11.3.5), men där det folkrättsliga stödet för att brotten ska omfattas av universalitetsprincipen är tveksamt. För dessa brott bör dock gälla att något krav på dubbel straffbarhet inte ska upprätthållas. Detsamma ska gälla för vissa specialstraff- rättsliga bestämmelser, vilka behandlas i avsnitt 11.4. Sedan Internationella straffrättsutredningen lämnat sitt förslag till en ny lydelse av 2 kap. , har kretsen av brott som inte omfattas av krav på dubbel straffbarhet utvidgats. Det gäller bl.a. en Svensk straffrättslig domsrätt – överväganden och förslag rad olika sexualbrott mot personer som inte fyllt , människo- handel och äktenskapstvång. Det bakomliggande syftet med avskaff- andet av kravet på dubbel straffbarhet i dessa fall har huvudsakligen angetts vara att möjligheterna till bestraffning i därigenom ökar, vilket ansetts angeläget då det är fråga om brottslighet som bedömts vara av allvarlig art. Mot den bakgrunden, och då någon inskränkning i gällande rätt inte bör göras i detta avseende, bör förslaget till 2 kap. 5 § innehålla även de undantag från kravet på dubbel straffbarhet som är aktuella. För terroristbrott enligt lagen om straff för terroristbrott föreslås (se avsnitt 11.3.5) en särskild bestämmelse om svensk domsrätt i 2 kap. 3 § första stycket 6 f. Något krav på dubbel straffbarhet gäller således inte för terrorist- brott. För de därmed sammanhängande brotten enligt lagen (2002:444) om straff för finansiering av särskild allvarlig brottslighet i vissa fall samt lagen (2010:299) om straff för offentlig uppmaning, rekrytering och utbildning avseende terroristbrott och annan särskilt allvarlig brottslighet bör göras undantag från kravet på dubbel straffbarhet. Av gällande rätt (se 2 kap. 2 § tredje stycket ) fram- går att svensk domstol inte får, i fall då kravet på dubbel straffbarhet är uppfyllt, döma till påföljd som är att anse som strängare än det svåraste straff som är stadgat för brottet enligt lagen på gärnings- orten. En sådan bestämmelse bör finnas också i en reformerad lyd- else av 2 kap. . I de fall då ett brott är att anse som be- gånget på flera orter, bör gälla att domstolen inte får döma till påföljd som är att anse som strängare än det svåraste straff som är stadgat för brottet på någon av gärningsorterna, dvs. straffmaximum i den stat med strängast straffskala för brottet avgör den övre gränsen för det straff som kan ådömas i svensk domstol. Frågor om dubbel straffbarhet kan uppkomma också i samband med prövning av förekomsten av olika straffrihetsgrunder enligt lagen på gärningsorten, däribland preskription. Enligt gällande lydelse av 2 kap. 2 § är kravet på dubbel straffbarhet formulerat som ett krav på att gärningen ska vara ”fri från ansvar enligt lagen på gärningsorten” för att inte omfattas av svensk jurisdiktion. Preskrip- tion medför att det inte längre går att döma till ansvar för brottet även om gärningen i sig var straffbelagd då brottet begicks. Betydel- sen av om preskription inträtt enligt lagen på gärningsorten belyses bl.a. i NJA 2008 s. 930. I målet ogillades ett åtal för brott som begåtts utom riket, som i och för sig omfattades av svensk domsrätt enligt Svensk straffrättslig domsrätt – överväganden och förslag 2 kap. 2 § , eftersom preskription för brottet inträtt enligt lagen på gärningsorten under målets handläggning i . Svenska preskriptionsavbrytande åtgärder ansågs inte ha preskriptions- avbrytande effekt enligt lagen på gärningsorten. Även om i avgörandet visserligen antyder att lämpligheten av att ge bestämmelsen den tolkning som domstolen givit den kan ifrågasättas, så är Högsta domstolens tolkning av bestämmelsen helt i överens- stämmelse med de förarbetsuttalanden som gjorts i det lagstiftnings- ärende som ledde fram till den nuvarande lydelsen av bestämmelsen (prop. 1972:98); en tolkning som också ansåg väl förenlig med lagtexten. Högsta domstolens tolkning torde också ligga i linje med de tankar som ligger bakom kravet på dubbel straffbarhet som villkor för nationell jurisdiktion. Den motsvarande regel om krav på dubbel straffbarhet som ges i 2 kap. 5 § i utredningens för- slag talar om ”gärning som är straffbar enligt lagen på gärningsorten”. Någon omedelbar avsikt att ändra innebörden av bestämmelsen i nu aktuellt avseende finns dock inte. Bestämmelsens närmare uttolkning i preskriptionssammanhang liksom rörande andra tänkbara straffrihets- grunder enligt lagen på gärningsorten får överlämnas till rättstillämp- ningen. 11.3.8Beaktande av utländsk brottmålsdom och påföljd Förslag: Om frågan om ansvar för brott har prövats genom en lagakraftvunnen dom som har meddelats av annan domstol än svensk domstol, ska hinder föreligga mot lagföring i av- seende samma gärning. I vissa fall ska dock sådan lagföring vara möjlig, om inte annat följer av en internationell överenskommelse, eller föreskrift som meddelats med stöd därav, som är bindande för . I de fall då ny lagföring sker trots att det finns en tidigare utländsk dom, ska den svenska domstolen vid bestämmande av påföljd ta skälig hänsyn till den tidigare påföljden. Enligt gällande rätt finns bestämmelser om på vilket sätt en tidigare utländsk brottmålsdom ska beaktas vid en eventuell svensk lagföring i 2 kap. 5 a § . I paragrafen räknas upp de situationer där Svensk straffrättslig domsrätt – överväganden och förslag det föreligger hinder mot ny lagföring i , bl.a. genom att hän- visa till ett antal internationella överenskommelser. Om till- träder en ny överenskommelse, måste lagrummet ändras. Internatio- nella straffrättsutredningen har föreslagit en annan lagteknisk lös- ning, för att därigenom minska behovet av framtida lagändringar. I stället föreslås en huvudregel om att ny lagföring i är för- bjuden med avseende på en gärning som redan har varit föremål för prövning av annan domstol än svensk domstol. En sådan regel grun- dar sig på den gamla rättsprincipen ne bis in idem – ingen ska dömas och straffas för samma sak två gånger. Principen återfinns i flera instrument på fri- och rättighetsområdet, t.ex. FN-konven- tion om medborgerliga och politiska rättigheter (artikel 14.7), i den Europeiska konventionen om de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (artikel 4 i sjunde tilläggsprotokollet), lik- som i EU:s stadga om de grundläggande rättigheterna (artikel 50). Rättigheterna enligt konventionerna gäller för den inomstatliga rätt- skipningen och vad gäller EU-stadgan inom det område som om- fattas av tillämpning. Principen är dock allmänt vedertagen i västerländsk rättstradition och bör inte åsidosättas enbart på den grunden att den första domen meddelats av en utländsk eller en internationell domstol. Av särskild betydelse kan vara avgöranden meddelade av tribunalen för det och tribunalen för . Utredningen delar bl.a. av dessa skäl Internationella straff- rättsutredningens bedömning att en sådan systematik är att föredra och ansluter sig till det förslag som lämnats. Från huvudregeln bör, i enlighet med Internationella straffrätts- utredningens förslag, emellertid göras ett antal undantag. Således bör ny lagföring få ske om den tilltalade har frikänts från ansvar på den grunden att gärningen inte utgjorde brott enligt den lag som dom- stolen tillämpade. Vidare får ny lagföring ske om verkställighet av den påföljd som dömts ut av den tidigare domstolen inte pågår av annan anledning än att påföljden redan har verkställts i sin helhet eller att den har bortfallit enligt den lag som är tillämplig för verk- ställigheten. Ny lagföring ska också vara möjlig om brottet har be- gåtts i eller riktat sig mot ett svenskt allmänt intresse, om inte den tidigare lagföringen har skett på begäran av svensk myndig- het eller sedan personen utlämnats eller överlämnats från för lagföring. Svensk straffrättslig domsrätt – överväganden och förslag Internationella straffrättsutredningen har, mot bakgrund av att konstruktionen med en allmänt verkande huvudregel och ett antal undantag föreslagits, gjort bedömningen att det är både nödvändigt och lämpligt att införa en undantagsregel som gör det möjligt att bortse från en tidigare lagföring som uppenbart står i strid med svenska allmänna rättsprinciper. Så kan exempelvis vara fallet om en tidigare rättegång inte genomfördes på ett oberoende och opartiskt sätt eller om det står klart att den rättegång som genomförts i den andra staten har skett enbart för skens skull. En sådan bestämmelse framstår som rimlig och bör införas. Dessutom bör lagföring i vara möjlig om sådana förhållanden föreligger som enligt 58 kap. 3 § kan föranleda resning till men för den tilltalade. I vissa internationella överenskommelser som har tillträtt, och i föreskrifter som har tillkommit med stöd av sådana överens- kommelser, finns bestämmelser som inverkar på möjligheten till svensk domsrätt i nu nämnt hänseende. Dessa överenskommelser kan så- ledes medföra en inskränkning av möjligheterna till prövning i . De överenskommelser som är relevanta är (se 2 kap. 5 a § fjärde stycket i dess nuvarande lydelse): den europeiska konventionen om brottmålsdoms internationella rättsverkningar, den europeiska konventionen om överförande av lagföring i brottmål, konventionen om skydd av Europeiska gemenskapernas finansiella intressen, dock endast om gärningen omfattas av överenskommelsen, protokollet den 27 sep- tember 1996 till konventionen om skydd av Europeiska gemenskap- ernas finansiella intressen, dock endast om gärningen omfattas av överenskommelsen, konventionen om kamp mot korruption som tjänstemän i Europeiska gemenskaperna eller Euro- peiska unionens medlemsstater är delaktiga i, dock endast om gär- ningen omfattas av överenskommelsen, konventionen om tillämpning av , konventionen mellan Europeiska gemenskapernas medlemsstater om förbud mot dubbel lagföring och andra protokollet till konventionen om skydd av Europeiska gemenskapernas finansiella intressen, dock endast om gärningen omfattas av överens- kommelsen. Internationella straffrättsutredningen har föreslagit att det ska åvila regeringen att tillkännage vilka internationella överens- kommelser som kan inverka på möjligheten till lagföring. Svensk straffrättslig domsrätt – överväganden och förslag lösning framstår som ändamålsenlig, inte minst eftersom den rim- ligen minskar behovet av lagstiftningsåtgärder, och bör därför införas.