sou · H7B339 · 2019-08-16 00:00:00 — är det tveksamt om återkallelse kan användas i aktuella situationer. Utredningen anser därför att det, på samma sätt som för bl.a. tv, bör finnas en ytterligare sanktionsmöjlighet kopplad till de täckningsvillkor som kan ställas för kommersiell radio. Det kan även förekomma att den som får ett tillstånd inte inleder sändningarna eller enbart sänder i obetydlig omfattning. I sådana fall bör det även i fortsättningen vara möjligt att återkalla ett tillstånd enligt 18 kap. 5 § 1 och 2 radio- och tv-lagen. För tv och annan ljudradio än kommersiell radio och närradio finns en möjlighet att förelägga en tillståndshavare att uppfylla villko- ren. Ett sådant föreläggande kan förenas med vite. Vitesföreläggan- det fungerar då som en varning om att vitet kan dömas ut om över- trädelsen upprepas eller om ingen rättelse kommer till stånd. Utredningen anser sammanfattningsvis att en möjlighet att före- lägga leverantören att vid vite uppfylla villkoren om viss täcknings- grad för sändningarna är en lämplig sanktion även för analog och digital kommersiell radio. I likhet med vad som gäller för tv och annan ljudradio än kommersiell radio och närradio bör ett sådant föreläggande meddelas av Myndigheten för press, radio och tv. Sanktioner i radio- och tv-lagen Övriga villkor som Myndigheten för press, radio och tv har tillsyn över Det finns fler villkor för tillstånd att sända analog respektive digital kommersiell radio som Myndigheten för press, radio och tv har tillsyn över. Dessa villkor anges i 13 kap. 9 § och 13 kap. 27 § 3 radio- och tv- lagen. Inte heller i dessa situationer finns det någon sanktion att tillgripa för myndigheten om en tillståndshavare bryter mot något av villkoren. Villkoren gäller att sända under en viss minsta tid, att använda en viss sändningsteknik och att samarbeta med andra tillståndshavare i tekniska frågor och att använda en viss teknik för sådan inspelning som avses i 16 kap. 11 § radio- och tv-lagen. För digital kommersiell radio gäller det även villkor om att inte förändra ägarförhållandena och inflytandet i det företag som har tillstånd, mer än i begränsad omfattning. Villkor om att sända under viss minsta tid, att använda viss sändningsteknik och att samarbeta med andra tillståndshavare Enligt tillstånden för analog kommersiell radio ska en programtjänst sändas i genomsnitt minst under ett kalenderår (Myndigheten för press, radio och tv:s beslut , dnr 17/02157 m.fl.). Tillstånden för digital kommersiell radio anger att en programtjänst ska sändas under i genomsnitt 50 timmer under ett kalenderår. Tillstånden anger vidare att tekniken T-DAB+, eller därmed kompatibel teknik, ska användas för sänd- ningarna och att tillståndshavarna ska samverka i tekniska frågor (Myndigheten för press, radio och tv:s beslut , dnr 12/01960 m.fl.). Utredningen anser att villkor om att en programtjänst ska sändas under en viss minsta tid, att en viss sändningsteknik ska användas och att tillståndshavarna ska samarbeta i tekniska frågor får anses vara så grundläggande att det bör finnas en sanktion kopplad till vill- koren på samma sätt som det finns en sanktion kopplad till mot- svarande villkor för annan ljudradio än närradio samt för kommer- siell radio och marksänd tv. Myndigheten för press, radio och tv bör därför få möjlighet att meddela de förelägganden som behövs för att tillståndshavarna ska följa villkoren. Ett sådant föreläggande bör även kunna förenas med vite. Sanktioner i radio- och tv-lagen Villkor om att använda viss teknik för inspelning av program Den som sänder program till allmänheten ska spela in varje program som sänds (5 kap. 3 § lag [1991:1559] med föreskrifter på tryck- frihetsförordningens och yttrandefrihetsgrundlagens områden), s.k. referensband. Om Myndigheten för press, radio och tv eller Konsu- mentombudsmannen begär det ska en inspelning lämnas till myn- digheten (16 kap. 11 § radio- och tv-lagen). Ett tillstånd att sända kommersiell radio kan i dessa fall förenas med ett villkor om att en viss teknik ska användas för inspelningen (4 kap. 9 § 4). Nuvarande tillstånd att sända kommersiell radio innehåller inte något villkor om teknik för inspelning av referensband. Det har inte heller framkommit att det skulle finnas något behov av en sanktion kopplad till villkoret. Det saknas även möjlighet att ställa upp mot- svarande villkor för marksänd tv och annan ljudradio. Utredningen gör därför bedömningen att någon sanktionsmöjlighet för närva- rande inte bör införas för det aktuella villkoret. Villkor om att inte ändra ägarförhållanden och inflytande Till skillnad från analog kommersiell radio och i likhet med mark- sänd tv sker fördelningen av tillstånd för digital kommersiell radio genom ett urvalsförfarande. Myndigheten för press, radio och tv ska vid fördelningen av tillstånd bl.a. beakta att utrymmet för sänd - ningarna ska kunna tas i anspråk av flera från varandra oberoende programföretag (13 kap. 26 § 3 radio- och tv-lagen). För digital kommersiell radio kan därför även villkor ställas om skyldighet att inte ändra ägarförhållandena och inflytandet i det företag som har ett tillstånd i mer än begränsad omfattning (13 kap. 27 § 3). Till- stånden att sända digital kommersiell radio innehåller ett sådant villk- or (Myndigheten för press, radio och tv:s beslut , dnr 12/01960 m.fl.). När tillståndsgivning sker genom ett urvalsförfarande och det finns möjlighet att ställa villkor som ska säkerställa att de förutsätt- ningar som låg till grund för urvalet även gäller under tillståndsperio- den är det, enligt utredningens överväganden, också naturligt att det finns en sanktion kopplad till villkoret och eventuella överträdelser. Sanktionen bör motsvara den som gäller för sändningar av marksänd tv. Det innebär att om villkoret åsidosätts på ett väsentligt sätt ska Sanktioner i radio- och tv-lagen tillståndet kunna återkallas. En bestämmelse med denna innebörd bör därför införas i radio- och tv-lagen. 17.2.2Skyldigheten för leverantörer av audiovisuella medietjänster att lämna viss information Förslag: Leverantörer som sänder tv och tillhandahåller beställ- tv som inte lämnar viss information om verksamheten ska kunna åläggas att lämna informationen. En hänvisning görs i radio- och tv-lagen till befintliga bestämmelser i marknadsföringslagen. AV-direktiv infördes en bestämmelse om att leverantörer av audiovisuella medietjänster skulle se till att mottagarna av tjäns- terna alltid hade direkt tillgång till viss information (artikel 5 i AV- direktivet). Programföretag som sänder tv och leverantörer av beställ-tv ska enligt 2 kap. 1 § radio- och tv-lagen se till att mottagare av deras tjänster alltid och på ett enkelt sätt har tillgång till namnet på leverantören, den geografiska adress där leverantören är etablerad, uppgifter om leverantören, däribland e-postadress och webbplats, och uppgifter om behörig tillsynsmyndighet. För leverantörer av beställ-tv gäller även 8 § lagen (2002:562) om elektronisk handel och andra informationssamhällets tjänster (e-handelslagen). En tjänsteleverantör som tillhandahåller informationssamhällets tjänster ska enligt 8 § e-handelslagen ge information om namn, adress i etableringsstaten och e-postadress. Bedriver tjänsteleveran- tören reglerad yrkesverksamhet ska även viss ytterligare information lämnas. Om den information som krävs inte lämnas ska marknads- föringslagens (2008:486) bestämmelser tillämpas, med undantag av bestämmelserna i 29–36 §§ om marknadsstörningsavgift. Informa- tionen ska då anses som väsentlig enligt 10 § marknadsföringslagen (15 § e-handelslagen). Enligt 8 § marknadsföringslagen är marknadsföring som är vilse- ledande enligt någon av bestämmelserna i lagens 9, 10 eller 12–17 §§ att anse som otillbörlig om den påverkar eller sannolikt påverkar mot- tagarens förmåga att fatta ett välgrundat affärsbeslut. En näringsidkare får inte utelämna väsentlig information i marknadsföringen av sin egen eller någon annans näringsverksamhet. Med vilseledande utläm- nande avses även sådana fall när den väsentliga informationen ges på Sanktioner i radio- och tv-lagen ett oklart, obegripligt, tvetydigt eller annat olämpligt sätt (10 § tredje stycket marknadsföringslagen). En näringsidkare som vid marknads- föringen låter bli att lämna väsentlig information får åläggas att lämna informationen och ett åläggande ska förenas med vite om det inte av särskilda skäl är obehövligt (24 och 26 §§ marknadsföringslagen). Syftet med bestämmelsen i 2 kap. 1 § radio- och tv-lagen är att en mottagare av en audiovisuell medietjänst smidigt och direkt ska få tillgång till information om leverantören. Programföretagen och leve- rantörerna får själva välja på vilket sätt informationen lämnas. Det kan ske i sändning på tv-skärmen, på en sida i text-tv eller på före- tagets webbplats (prop. 2009/10:115 s. 274). Det finns inte någon sanktion kopplad till skyldigheten att lämna information enligt radio- och tv-lagen. Myndigheten för press, radio och tv har i skrivelse till regeringen påpekat att sanktionsmöjlighet saknas (dnr Ku2016/02791/MF). I förarbetena till bestämmelsen uttalade regeringen att det i och för sig inte fanns några rättsliga hinder mot att koppla en sanktion till bestämmelsen. Något sådant förslag hade dock inte lämnats av dåvarande och det saknades därför underlag för att ta ställning till frågan i lagstiftningsarbetet (prop. 2009/10:115 s. 122). Utredningen anser att det är rimligt att ett krav på att information ska lämnas också ska kunna följas upp av en tillsynsmyndighet. Bestämmelsen i 2 kap. 1 § radio- och tv-lagen gäller alltså både för programbolag som sänder tv och leverantörer av beställ-tv. En leve- rantör av beställ-tv ska även lämna i princip samma typ av infor- mation enligt 8 § e-handelslagen. Om en sanktion ska kopplas till kravet på att lämna information bör samma sanktion gälla för tv-sändningar och beställ-tv. Att införa en sanktionsmöjlighet i radio- och tv-lagen när ett programbolag som sänder tv och en leverantör av beställ-tv inte lämnar den nöd- vändiga informationen är dock inte lämpligt eftersom en leverantör av beställ-tv då skulle träffas av bestämmelser i två regelverk, både radio- och tv-lagen och e-handelslagen, vid underlåtelse att lämna i princip samma uppgifter. är det inte lämpligt att en sank- tion som anges i radio- och tv-lagen enbart omfattar sändningar. Utredningen föreslår därför att ett programbolag eller en leveran- tör av beställ-tv som inte lämnar den information som anges i 2 kap. 1 § radio- och tv-lagen ska kunna åläggas att lämna informationen enligt marknadsföringslagens bestämmelser. För beställ-tv skulle detta Sanktioner i radio- och tv-lagen visserligen innebära att kopplingen till sanktionen för underlåten- heten att lämna information finns i två regelverk, radio- och tv-lagen och e-handelslagen. I båda fallen skulle dock vara ansvarigt för tillsynen. Risken för att en leverantör skulle kunna träffas av åläggande utifrån båda regelverken får därför betraktas som försumbar. En bestämmelse bör alltså införas i radio- och tv-lagen som, på motsvarande sätt som i e-handelslagen, hänvisar till marknadsför- ingslagen. Undantag bör göras för bestämmelserna i 29–36 §§ om marknadsstörningsavgift, om ett programbolag som sänder tv eller en leverantör av beställ-tv inte lämnar information enligt 2 kap. 1 § radio- och tv-lagen. Sådan information ska anses vara väsentlig enligt 10 § tredje stycket marknadsföringslagen. Hänvisningen kräver inte någon ändring i marknadsföringslagen. Förslag: Den som inte följer beslut om skyldighet att utforma tv- sändningar, beställ-tv eller sökbar text-tv på ett sådant sätt att tjänsterna blir tillgängliga för personer med funktionsnedsättning ska, i stället för att föreläggas vid vite, kunna åläggas att betala en särskild avgift. och tv ska pröva frågan om särskild avgift när beslut om krav på tillgänglighet fattats av regeringen. Myndigheten för press, radio och tv ska pröva frågan om särskild avgift i övriga fall. Ett beslut om påförande av särskild avgift ska kunna överklagas. Hel eller delvis befrielse från den särskilda avgiften ska beslu- tas om det är oskäligt att ta ut avgiften med fullt belopp. Myndig- heten för press, radio och tv ska då särskilt beakta om över- trädelsen berott på en omständighet som den avgiftsskyldige varken förutsåg, borde ha förutsett eller kunnat påverka eller vad den avgiftsskyldige gjort för att undvika överträdelsen. En leverantör av medietjänster som tillhandahåller tv-sändning, beställ- tv eller sökbar text-tv på något annat sätt än genom tråd ska utforma tjänsten på ett sådant sätt att den blir tillgänglig för personer med funktionsnedsättning genom textning, tolkning, uppläst text eller Sanktioner i radio- och tv-lagen Detta gäller även en leverantör av medietjänster som tillhandahåller tv-sändning eller sökbar text-tv genom tråd. Regeringen beslutar i vilken omfattning tillgängliggörande ska ske för verksamhet som finansieras med radio- och tv-avgiften. Myndig- heten för press, radio och tv beslutar för övriga leverantörer. Ett be- slut gäller för (5 kap. 12 § radio- och tv-lagen). Ett beslut om tillgänglighet för personer med funktionsnedsättning gäller omedel- bart (20 kap. 3 § 2). Vid tillämpningen av bestämmelsen fattar regeringen respektive Myndigheten för press, radio och tv beslut om hur program ska göras tillgängliga . gällande beslut för och gäller för perioden –(dnr Ku2016/ 02488/MF). Det beslut som fattats av Myndigheten för press, radio och tv gäller för perioden –(Myndigheten för press, radio och tv:s dnr 16/01344). Enligt besluten ska de som om- fattas av skyldigheter redovisa hur kraven på tillgänglig- görande har uppfyllts. Myndigheten för press, radio och tv har framfört att den vites- sanktion som är kopplad till krav om att tv-sändningar ska göras tillgängliga för personer med funktionsnedsättning inte är effektiv. Motsvarande torde gälla och tv:s prövning av om public service uppfyller kraven på att tillgängliggöra program. Tillsynen över att krav på tillgängliggörande följs och tv () över- vakar efterlevnaden av bestämmelserna om tillgänglighet, om beslu- tet har meddelats av regeringen (16 kap. 2 § radio- och tv-lagen). Myndigheten för press, radio och tv övervakar efterlevnaden av be- stämmelserna om tillgänglighet, om beslutet om tillgänglighet har meddelats av myndigheten (16 kap. 3 §). Den som inte följer beslut om att utforma tv-sändningar, beställ- tv eller sökbar text-tv på ett sådant sätt att tjänsterna blir tillgängliga för personer med funktionsnedsättning kan meddelas de föreläg- ganden som behövs för att besluten ska följas. Sanktioner i radio- och tv-lagen förenas med vite (17 kap. 11 § 4 radio- och tv-lagen). Vitesföreläg- gandet gäller först efter att beslut om detta har vunnit laga kraft (jfr 20 kap. 4 § andra stycket). I förarbetena till lagstiftningen angav regeringen följande. Det bör finnas möjligheter att ålägga leverantörer som åsidosätter skyl- digheten att tillgängliggöra innehållet någon form av sanktion. Till skillnad från överträdelser av bestämmelser om reklam eller andra annonser innebär ett åsidosättande av kraven inte en extra intäkt. Ett föreläggande, eventuellt förenat med vite, skulle därför ge leverantö- ren en möjlighet att undvika ekonomisk påföljd genom att se till att kraven uppfylldes i fortsättningen. Den påföljd som, enligt regeringen, borde komma i fråga för den som åsidosatte kraven på tillgänglighet var därför vitesföreläggande. Ett föreläggande borde utformas som en skyldighet att vidta den åtgärd som leverantören har under- låtit, t.ex. att fortsättningsvis texta en viss andel av sina program (prop. 2009/10:115 s. 138, bet. 2009/10:KU25, rskr. 2009/10:331). Lagrådet har, i fråga om möjligheten i 17 kap. 11 § radio- och tv- lagen att förelägga vid vite, uttalat följande. Vitet ska fungera som en påföljd för att någon underlåtit att efterkomma en eller flera bestäm- melser. Bestämmelser brukar normalt sett sanktioneras genom straff eller straffavgifter. För att främja att vitet i ett föreläggande enligt den föreslagna paragrafen får den avsedda effekten, bör det av lag- texten uttryckligen framgå att vitesföreläggandet ska innehålla upp- gifter om vilka åtgärder adressaten ska vidta eller hur han annars ska förhålla sig för att han ska anses följa den tillämpliga bestämmelsen. En annan utväg var enligt Lagrådet att vitessanktionen byts ut och ersätts med en särskild avgift eller böter (prop. 2009/10:115 s. 556). Mot bakgrund av Lagrådets synpunkter utformades bestämmel- sen så att de förelägganden får meddelas som behövs i enskilda fall för att aktuella bestämmelser i lagen ska efterlevas. Detta innebär att det i föreläggande ska anges vad som krävs för att följa bestämmel- serna och inom vilken tid detta ska göras (prop. 2009/10:115 s. 321, bet. 2009/10:KU25, rskr. 2009/10:331). Sanktioner i radio- och tv-lagen Är möjligheten att förelägga vid vite en effektiv sanktion? Myndigheten för press, radio och tv:s beslut innebär, som besluten är utformade, en skyldighet för leverantörer av medie- tjänster att främja tillgängligheten till tv-sändningar för personer med funktionsnedsättning eller att ett sådant tillgängliggörande ska ske i viss omfattning. Leverantören ska redogöra för hur skyl- digheten har uppfyllts det föregående året. Myndigheten bedömer sedan om ett tillgängliggörande skett i tillräcklig omfattning. Om myndigheten bedömer att tillgängliggörandet inte skett i tillräcklig omfattning kan leverantören föreläggas att uppfylla skyldigheten. Ett sådant föreläggande, som inte gäller , avser tillgäng- liggörande i framtida sändningar. Problematiken med att, i ett vitesföreläggande för denna typ av skyldighet, ange en viss tidpunkt eller frist inom vilken en åtgärd ska vidtas och att föreläggandet gäller först när det vunnit laga kraft kan illustreras genom en dom från Kammarrätten i (mål nr 4778-16). I domen togs följande upp. Myndigheten för press, radio och tv:s beslut angav att visst tillgängliggörande skulle ske i en programtjänst –. Efter att tillgängliggörande skett gjorde myndigheten bedömningen att bolaget inte uppfyllt skyldig- heterna. förelades programföretaget därför vid vite att uppfylla de skyldigheter som gäller för perioden –. Kammarrätten konstaterade i domen att vites- föreläggandet innebar en skyldighet att tillgängliggöra sändningar för en period som börjar närmare före det att vitesföre- läggandet beslutades och som sträcker sig ett drygt halvt år framåt i tiden räknat för beslutet. Domstolen ansåg att vitesföre- läggandet – när det gäller vilka tekniker som ska användas och sättet att beräkna antalet sändningstimmar – var förenligt med gällande lagstiftning och att beslutet i dessa delar fick anses vara tillräckligt preciserat och tydligt. Kammarrätten fann dock att ett föreläggande som förenats med vite inte kunde utformas på ett sätt som innebar att de åtgärder som programföretaget hade att vidta för att fullgöra föreläggandet delvis avsåg retroaktiv tid. Vitesföreläggandet gällde inte heller omedel- bart. Eftersom föreläggandet överklagats så var det inte möjligt för programbolaget att vidta de åtgärder som krävs inom tidsfristen, Sanktioner i radio- och tv-lagen som för övrigt hade löpt ut när dom meddelades. Det var inte heller möjligt för domstolen att flytta fram tidsfristen inom vilken åtgär- derna ska vidtas eftersom den period som fullgörandet tar sikte på redan hade passerat. Kammarrättens dom visar på svårigheten att tillämpa vitessank- tionen i relation till hur beslutet från Myndigheten för press, radio och tv är utformat. Ett beslut gäller och Myndigheten för press, radio och tv ges därmed tillfälle att med jämna intervaller se över hur tillgängliggörande ska ske och utformningen av besluts- modell och uppföljning. De överväganden som myndigheten gör ska dock ske utifrån de förutsättningar som radio- och tv-lagen anger. Enligt radio- och tv-lagen förutsätts ett tillgängliggörande ske kon- tinuerligt och i en successivt ökande omfattning, vilket också åter- speglas i Myndigheten för press, radio och tv nuvarande beslut om skyldigheter. Det är krav som ska uppfyllas , inte . En utvärdering av om kraven har uppfyllts kan då inte göras innan den period som ska utvärderas har avslutats. Det innebär i sin tur att när utvärderingen av föregående period sker har en ny period startat där innehåll ska tillgängliggöras. Det är därför tveksamt om myndigheten kan använda en i grun- den annorlunda beslutsmodell så länge ett tillgängliggörande ska ske kontinuerligt och ökande. Utredningen kan konstatera att den nu- varande sanktionen, möjlighet att förelägga vid vite där föreläggan- det inte gäller , därmed inte kan anses ändamålsenlig. De alternativa sanktionsmöjligheter som utredningen har övervägt pre- senteras i det följande. Ett föreläggande om vite gäller Ett första alternativ är att ett föreläggande vid vite ska gälla omedel- bart. Detta skulle innebära att ett föreläggande vid vite gäller från det beslutats. Även i detta fall har en ny period för till- gängliggörande inletts. Föreläggandet kommer då antingen att delvis avse en period som förflutit eller så kommer perioden under vilken ett programföretag ska uppfylla de krav som ställs att vara kortare än om kraven ställts i periodens början. Sanktioner i radio- och tv-lagen Frågan om vissa principer för när ett vitesföreläggande ska gälla behandlades i propositionen Ny myndighetsorganisation på radio- och TV-området (prop. 1993/94:160). På frågan om ett vitesföreläggande skulle gälla konstaterade regeringen att ett sådant i allmänhet inte gällde förrän det vunnit laga kraft. Regeringen gjorde dock bedömningen att vissa vitesförelägganden borde gälla . Detta gällde då bl.a. skyldighet att offentlig- göra beslut av , närradiosändningars innehåll och att använda en godkänd beteckning. Ett vitesföreläggande kunde dock innefatta en positiv förpliktelse, t.ex. vid vidaresändningsplikt där ett föreläggande kunde innebära att en fastighetsägare behövde bygga om ett fastighetsnät. Någon bestämmelse om att ett sådant föreläggande skulle gälla borde, enligt regeringen, inte finnas i dessa fall (s. 44 ff.). Utredningen anser att det nu beskrivna alternativet inte skulle uppnå den effektivitet och tydlighet som eftersträvas. Alternativet kan därför inte förespråkas. Ett andra alternativ är att sanktionen ändras till en administrativ sanktionsavgift. Det finns en möjlighet för granskningsnämn- den att enligt 17 kap. 5 § radio- och tv-lagen ansöka hos domstol om påförande av en sanktionsavgift. Avgiften benämns i radio- och tv- lagen särskild avgift. Möjligheten infördes i radio- och tv-lagen när vitessanktionen bedömdes som ineffektiv vid överträdelse av vissa bestämmelser som kunde anses som relaterade till innehåll (prop. 1995/96:160 s. 134 f.). Genom en ändring i radio- och tv-lagen infördes en möjlighet att ansöka om påförande av en särskild avgift om ett pro- gramföretag överträdde bestämmelserna om utnyttjande av exklusiva rättigheter i 5 kap. 9 § radio- och tv-lagen. Denna överträdelse är inte relaterad till innehållet i de aktuella sändningarna (17 kap. 5 § 4 radio- och tv-lagen, prop. 1997/98:184 s. 44). I frågan om överträdelse av bestämmelsen om utnyttjande av exklusiva rättigheter ansågs i för- arbetena att sanktionsavgiften, i det här fallet särskild avgift, gene- rellt sett ansetts effektiv eftersom den erbjöd en snabb, enkel och Sanktioner i radio- och tv-lagen billig lösning på de problem som beivrandet av en regelöverträdelse utgjorde (prop. 1997/98:184 s. 45 f.). Utredningen har tagit emot en skrivelse i frågan från . Bolaget anser i skrivelsen att det inte bör göras några författningsändringar när det gäller vitessanktionen kopplad till tillgänglighetskravet. anser vidare bl.a. att kraven på hur tillgänglighetstjänsterna ska levereras inte är rim- liga och att en stärkt sanktionsmöjlighet inte är en effektiv väg till god reglering (dnr Komm2019/00089-16).