sou · H7B316 · 2019-04-01 00:00:00 — Detta är ett genomförande av kärnsäkerhetsdirektivets artikel 6.1. I förhållande till den nuvarande lagen föreslås tydligare skriv- ningar om tillståndshavarens ansvar för det fysiska skyddet vid kärn- tekniska anläggningar (6 §). Det bör noteras att bestämmelser om fysisk skydd som är tillämpliga på kärntekniska anläggningar även finns i säkerhetsskyddslagen (2018:585). De båda lagarna bör enligt utredningens mening dock kunna tillämpas parallellt. Vidare återfinns kravet på att tillståndshavaren ska ha en organi- sation och de resurser som krävs för att denne ska kunna fullgöra sina skyldigheter vid normal drift och i samband med en radiologisk nödsituation (7 § 1). Tillståndshavaren ska även säkerställa att de entreprenörer som tillståndshavaren anlitar har de resurser, kvali- fikationer och färdigheter som behövs med hänsyn till säkerheten (7 § 2). Utredningens överväganden och förslag I kapitlet ställs vidare krav på det fortlöpande säkerhetsarbetet i en kärnteknisk verksamhet (8 §) samt den återkommande systema- tiska helhetsbedömningen av säkerheten och strålskyddet i den kärn- tekniska verksamheten (9 §). I 10 § återfinns skyldigheten att informera tillsynsmyndigheten om processparametrar i samband med en radiologisk nödsituation. En ny bestämmelse införs om att konkursförvaltare inte utan tillsynsmyndighetens godkännande får vidta åtgärder som kan på- verka säkerheten (11 §) i en kärnteknisk verksamhet (en kärnteknisk anläggning). Denna bestämmelse har föreslagits med anledning av betydelsen av att kunna upprätthålla säkerheten även i samband med en konkurs. En konkursförvaltares uppdrag är i första hand att tillvarata borgenärernas intressen och att snabbt avveckla konkursboet. Utred- ningen har därför ansett det vara angeläget att det finns bestäm- melser som säkerställer att en konkursförvaltare inte får besluta om t.ex. avyttring av material eller personal som är vital för säkerheten. Sådana åtgärder ska bara få vidtas om tillsynsmyndigheten har god- känt detta. Förslaget tydliggör att en eventuell konkursförvaltare är skyldig att leva upp till kraven i kärntekniklagen. Utredningen vill dock vara tydlig med att den inte haft resurser eller tid att fördjupa sig i vad en konkurs i övrigt skulle innebära för en kärnteknisk verk- samhet. Från lagstiftningssynpunkt finns utrymme att ha specialbestäm- melser då 6 § konkurslagen (1987:672) medger att andra lagars bestäm- melser har företräde. 6 § Om det i någon annan lag har meddelats någon bestämmelse som avviker från denna lag, gäller den bestämmelsen. Resterande del av kapitlet (12–14 §§) hanterar olika bemyndiganden. 13§ innehåller ett bemyndigande för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter om undantag eller i det enskilda fallet ge dispens från kraven i 9 § angående åter- kommande systematisk helhetsbedömning av säkerhet och strålskydd vid en kärnteknisk anläggning. Formuleringen har ändrats så att ett rekvisit för undantag eller dispens är att konsekvenserna av en radio- logisk nödsituation eller annan händelse med betydelse för säker- heten hos en sådan anläggning bedöms vara begränsade i stället för Utredningens överväganden och förslag som i nuvarande lydelse: … där den risk som är förenad med anlägg- ningarna är liten. Stöd för sådana bedömningar kan t.ex. fås av Inter- nationella atomenergiorganet, , som har delat in kärntekniska anläggningar och aktiviteter i kategorier6 beroende på de konse- kvenser som olyckor kan ge upphov till vid dessa anläggningar. 4.2.5Verksamhetsutövarnas ansvar för avveckling av anläggningar och omhändertagande av avfall I tredje kapitlet återfinns bestämmelser om verksamhetsutövarens ansvar att omhänderta det avfall som uppkommer i den verksamhet som verksamhetsutövaren bedriver eller har bedrivit samt skyldig- heterna att avveckla kärntekniska anläggningar som inte längre ska användas. Införandet av begreppet verksamhetsutövare är en kon- ceptuell förändring i förhållande till den nuvarande lagen. Förslaget beskrivs närmare i avsnitt 4.3 i betänkandet. Här återfinns även bestämmelser om skyldigheten för verksam- hetsutövare med reaktorer att upprätta och regelbundet redovisa forsknings- och utvecklingsprogram för att möjliggöra ett omhän- dertagande av det avfall som produceras (se avsnitt 4.4) samt skyl- digheten att finansiera detta omhändertagande. I det fjärde kapitlet återfinns bestämmelser om statens ansvar, vilket närmare beskrivs i avsnitt 4.9 i betänkandet. Här finns en reglering av statens subsidiära ansvar för säkerheten vid all kärnteknisk verk- samhet samt bestämmelser om statens sistahandsansvar för förslutna geologiska slutförvar. I kapitlet finns även en bestämmelse (2 §) som innebär att det krävs särskilt tillstånd av regeringen för att slutligt få försluta ett geologiskt slutförvar. 6IAEA SAFETY STANDARDS SERIES No. GSR Part 7 Preparedness and Response for a Nuclear or Radiological Emergency, Tabell 1, s. 13, , (2015). Utredningens överväganden och förslag I det femte kapitlet återfinns bestämmelser om tillståndsplikt och tillståndsprövning. Här finns även bestämmelser om den s.k. steg- visa prövningen som föreslås föras in i lagen. Detta beskrivs närmare i avsnitt 4.5 i betänkandet. I detta kapitel finns bestämmelser som följer av den grundlägg- ande principen om att kärnavfall ska slutförvaras i det land där av- fallet har sitt ursprung. Bestämmelserna innehåller restriktioner i form av förbud och krav på särskilt tillstånd gällande slutförvaring och mellanlagring av utländskt kärnavfall i samt slutförvaring av svenskt kärnavfall utomlands (se avsnitt 4.7.7). Förutsättningarna för återkallelse av tillstånd har i förhållande till den nuvarande lydelsen förtydligats så att det framgår att ett tillstånd efter ansökan av tillståndshavaren helt eller delvis kan återkallas om tillståndspliktig verksamhet har upphört eller någon annan har över- tagit ansvaret för den tillståndspliktiga verksamheten (22 §). I kapitlet finns en bestämmelse (23 §) med innebörden att när en kärnteknisk anläggning friklassats enligt strålskyddslagen upphör den att vara en sådan anläggning (se avsnitt 4.6.3). 4.2.8Anmälningsplikt och förbud mot att ta en permanent avstängd reaktor i drift I det sjätte kapitlet samlas bestämmelser om anmälningsplikt. Här föreslås en anmälningsplikt för permanent stängda kärnkraftsreak- torer samt när en anläggning som är under avveckling tömts på kärn- bränsle eller andra kärnämnen under kärnämneskontroll. Denna bestämmelse beskrivs närmare i avsnitt 4.8. I sjunde kapitlet återfinns en bestämmelse om att en permanent stängd kärnkraftsreaktor inte åter får tas i drift. I det åttonde kapitlet återfinns förslag till bestämmelser som är kopplade till lagstiftningen om skadeståndsansvar vid en radiologisk olycka. Här finns ett bemyndigande för regeringen att i ett tillstånd till kärnteknisk verksamhet föreskriva om villkor som behövs för att Utredningens överväganden och förslag säkerställa ansvar och skyldigheter enligt den lagstiftningen. I för- hållande till den nuvarande lydelsen införs vidare en bestämmelse med innebörd att en försäkring för skador i kärnteknisk verksamhet inte får ha någon annan förmånstagare än den som är tillståndshavare för verksamheten. har i fråga om den nuvarande kärn- tekniklagen beslutat att en motsvarande bestämmelse ska träda i kraft den dag regeringen bestämmer7. Det finns enligt utredningen inte något skäl till att vänta med att sätta bestämmelsen i kraft och utredningen föreslår således att den ska gälla direkt när den nya lagen träder i kraft. I det nionde kapitlet återfinns bestämmelserna om tillsyn. Vissa mindre justeringar föreslås av utredningen på detta område, se avsnitt 4.10.4. I det tionde kapitlet återfinns bestämmelserna om tillståndshavarens ansvar för att tillförsäkra offentlig insyn i tillståndshavarens verk- samhet, t.ex. för de lokala säkerhetsnämnderna. Utredningen före- slår inga förändringar på detta område. I det elfte kapitlet återfinns bestämmelser om ansvar för överträdelser av lagen. Här föreslås dels en straffskärpning för grovt brott mot kärn- tekniklagens bestämmelser, dels införande av bestämmelser om sank- tionsavgifter. Förslagen beskrivs i avsnitt 4.10 i betänkandet. I det tolfte och sista kapitlet återfinns bestämmelser om överkla- gande och avgifter. Utredningen föreslår inga förändringar på detta område. 2009/10:173 Kärnkraften – ett ökat skadeståndsansvar, s. 54. Utredningens överväganden och förslag Utredningen föreslår övergångsbestämmelser för den nya lagen som innebär att tillstånd, förelägganden, förbud och andra beslut som har meddelats med stöd av den nuvarande eller tidigare lagar gäller fort- satt och ska anses beslutade med stöd av motsvarande bestämmelser i den nya lagen eller föreskrifter som har meddelats i anslutning till den nya lagen. Vidare föreslås att ärenden som har inletts före ikraftträdandet av den nya lagen men ännu inte har avgjorts ska handläggas enligt äldre föreskrifter. Utredningen föreslår en följdändring i Strålskyddslagen avseende definitionen av radioaktivt avfall med anledning av ändringen av definitionen av kärnavfall så att de två begreppen ska kunna användas på ett konsekvent sätt. Vidare föreslås även en följdändring gällande skälen för att slutförvara utländskt radioaktivt avfall i (se avsnitt ovan om definitioner samt avsnitt 4.7 i betänkandet). Utredningen föreslår vissa följdändringar i lagen (2006:647) om finansiering av kärntekniska restprodukter. Ändringarna görs med anledning av den konceptuella uppdelningen av ansvar i ansvaret för säkerhet (tillståndshavaransvaret) och ansvaret för omhändertag- ande av kärnavfall och avveckling av kärntekniska anläggningar (verk- samhetsutövaransvaret). Detta beskrivs närmare i avsnitt 4.3 i betänk- andet. Dessa ändringar innebär inga förändringar i sak utan görs för att lagarna ska ha en konsekvent begreppsanvändning. Utredningens överväganden och förslag Utredningen föreslår en bestämmelse i 10 kap. som ut- talar statens ansvar för att avhjälpa föroreningsskador eller allvarliga miljöskador som kan uppstå i samband med sådan geologisk slut- förvaring av kärnavfall (radioaktivt avfall) som staten ansvarar för i enlighet med kärntekniklagen (se avsnitt 4.9). Utredningen föreslår att miljöprövningsförordningen ändras så att en förnyad tillståndsprövning av miljöpåverkan från en kärnkrafts- reaktor som ska avvecklas ska gälla från och med den tidpunkt då nedmontering och rivning påbörjas och inte som från att en reak- tor är permanent stängd (se avsnitt 4.6). Utöver de följdändringar som beskrivits ovan föreslår utredningen följdändringar i flera författningar. Dessa ändringar är rena följd- ändringar som innebär att hänvisningar till kärntekniklagen upp- dateras. Utöver de författningsförslag som utredningen lämnat bör hänvisningarna till kärntekniklagen uppdateras i bilagorna till offentlighets- och sekretessförordningen (2009:641) och förord- ningen (1997:969) om import- och exportreglering. Utredningens överväganden och förslag 4.3Ett förtydligat ansvar för kärnteknisk verksamhet Utredningens förslag: Ändringar görs i förhållande till den nu- varande kärntekniklagens reglering av skyldigheterna i fråga om säkerheten i den kärntekniska verksamheten respektive omhän- dertagandet av använt kärnbränsle och kärnavfall, avveckling av kärntekniska anläggningar samt ansvaret för kostnaderna för detta. Bestämmelserna i nuvarande reglering kopplar dessa ansvar till tillståndshavaren. Utredningens förslag innebär att en separa- tion görs av dessa ansvarsdimensioner. Ansvaret för säkerheten vid kärntekniska anläggningar och säkerheten vid hanteringen av kärnämne eller kärnavfall ligger kvar på tillståndshavaren. An- svaret för att vidta de åtgärder som behövs för att omhänderta använt kärnbränsle och kärnavfall samt att avveckla stängda an- läggningar inklusive finansieringen av detta läggs på den som bedriver eller har bedrivit kärnteknisk verksamhet (verksamhets- utövaren). Tillståndshavaren och verksamhetsutövaren kan vara samma juridiska person men behöver inte alltid vara det i alla situationer. Kraven enligt den europeiska lagstiftningen tillåter inte att säkerhetsansvar delegeras utan ska alltid ligga på tillståndshava- ren. delegeras oftast det praktiska omhändertagandet av avfall etc. till en uppdragstagare som i sin tur är tillståndshavare för sin egen verksamhet och är därmed ansvarig för säkerheten i sin egen anläggning. Utredningens förslag till förändring innebär en bättre anpass- ning till den europeiska lagstiftningen och bättre överensstäm- melse med hur kärnteknisk verksamhet bedrivs och har bedrivits i . Den möjlighet till dispens från skyldigheterna som finns i den nuvarande lagstiftningen behålls. Det förtydligas att ett beslut om dispens kan innebära att hela eller delar av ett verksamhets- utövaransvar överförs till en ny aktör. Att bedriva industriell verksamhet innefattar ett stort antal ansvars- områden med regelverk som måste beaktas, vilket naturligtvis även gäller för kärnteknisk verksamhet. Det kan t.ex. handla om ansvar såväl gentemot aktieägare och anställda som i förhållande till det all- männa. Ansvaret enligt dessa regelverk är alltid kopplat till en fysisk Utredningens överväganden och förslag eller juridisk person i dennes egenskap av att vara t.ex. arbetsgivare, verksamhetsutövare, tillståndshavare, anläggningsinnehavare osv. Regelverken för att hantera ansvar syftar till att så långt det är rimligt och möjligt och på ändamålsenligt sätt utkräva ansvar av den som förorsakat skäl till ett ansvarsutkrävande. Av dessa olika ansvarsområden faller endast vissa inom tillämp- ningsområdet för kärntekniklagen (och därmed denna utredning) och andra närliggande lagstiftningar (strålskyddslagen, finansier- ingslagen, atomansvarighetslagen, m.fl.) såsom ansvar för säkerhet, fysiskt skydd, kärnämneskontroll, strålskydd, skade- ståndsansvar vid radiologisk olycka, ansvar för omhändertagande av avfall, efterbehandlingsansvar, förorenarens betalningsansvar osv. Det finns olika skäl till att hålla isär dessa ansvarsdimensioner så att rätt fysisk eller juridisk person pekas ut för respektive ansvar i lagstiftningen. Detta kan exemplifieras genom att samma juridiska person kan vara både arbetsgivare och tillståndshavare men ha olika ansvar i dessa roller enligt olika lagstiftningar. Ansvar kan bara utkrävas av den som har rådighet över att vidta en viss åtgärd eller där det ges rättslig möjlighet att delegera ansvaret eller enbart åtgärden till en uppdragstagare. När regelverk utarbetas bör man ha detta i noggrann åtanke så att en tydlig ansvarsfördelning upprättas. 4.3.1Nuvarande reglering av ansvar för kärnteknisk verksamhet Ansvarsförhållandena vid kärnteknisk verksamhet regleras såväl på internationell som nationell nivå. Till detta kommer krav på euro- peisk nivå genom Euratomfördraget och sekundärlagstiftning under det fördraget. Grundläggande principer på internationell och europeisk nivå Grundläggande principer för hur kärnteknisk verksamhet ska be- drivas följer av internationella överenskommelser och samarbeten som har ingått eller medverkar i. En grundläggande princip är att kärnteknisk verksamhet inte får bedrivas utan tillstånd, och att det är tillståndshavaren som har det primära ansvaret för säkerheten i verksamheten. Säkerhetsansvaret är strikt och får inte delegeras till Utredningens överväganden och förslag En annan princip är att säkerställa att det farliga avfall som den kärntekniska verksamheten har gett upphov omhändertas på ett säkert sätt. En ytterligare grundläggande princip är att staten genom att tillåta kärnteknisk verksamhet ansvarar för att upprätta ett ramverk för regleringen av sådan verksamhet så att säkerheten kan upprätthållas. Staten har därmed, utan att inskränka på tillstånds- havarens primära ansvar för säkerheten, ett subsidiärt ansvar för att kärnteknisk verksamhet bedrivs på ett säkert sätt. Dessa principer kommer till uttryck dels i kärnsäkerhetskonven- tionen (se avsnitt 5.2.1) och kärnavfallkonventionen (se avsnitt 5.2.2), dels på europeisk nivå genom Euratoms kärnsäkerhetsdirektiv (se avsnitt 5.1.4) och kärnavfallsdirektiv (se avsnitt 5.1.5). På interna- tionell nivå finns utöver konventionerna överenskomna standarder, inte minst s.k. Safety fundamentals med övergripande prin- ciper för säkerhet, strålskydd och skyddet av miljön och mer detal- jerade kravdokument, Safety requirements (se avsnitt 5.3.1). är inte rättsligt bundet av standarder på samma sätt som av Euratomfördraget och EU:s förordningar och direktiv, men bör följa övergripande principer och säkerhetskrav. nuvarande reglering av ansvaret för kärnteknisk verksamhet De grundläggande kraven på säkerheten i kärnteknisk verksamhet finns i lagen (1984:3) om kärnteknisk verksamhet (kärntekniklagen) samt föreskrifter som har meddelats med stöd av den lagen. Lagens främsta uppgift är att reglera kärnteknisk verksamhet så att den be- drivs på ett säkert sätt. Med säkerhet avses här främst sådana tek- niska och administrativa åtgärder som syftar till att i första hand förhindra att en radiologisk nödsituation uppstår men även andra händelser som inte nödvändigtvis inträffar plötsligt men kan utveck- las till allvarliga händelser och medföra utsläpp av radioaktiva ämnen. Åtgärderna omfattar allt från valet av plats för en anläggning till hur den konstrueras, uppförs, tas i drift, drivs, ändras och avvecklas. Säkerhetskraven gäller även förmågan att kunna hantera en nöd- situation om den ändå uppstår, vilket t.ex. innebär att det ska finnas Utredningens överväganden och förslag konsekvenslindrande system såsom haverifilter och beredskaps- åtgärder förberedda för att kunna vidtas. Vidare innefattar säker- hetskraven att spridning av och otillbörlig befattning med kärnämne och kärnavfall ska förhindras vilket medför krav på kärnämnes- kontroll och fysiskt skydd m.m. För att upprätthålla säkerheten vid en kärnteknisk anläggning eller vid hanteringen av kärnämnen och kärnavfall måste den som vidtar åtgärderna ha den faktiska kontrollen över anläggningen dvs. kunna styra och bestämma hur en anläggning utformas och drivs, respektive hur kärnämnen och kärnavfall hanteras. Ansvaret för säkerheten är därmed tydligt kopplat till anläggningsinnehavaren. Från samhällets synpunkt är det också viktigt att anläggningsinne- havaren vid en noggrann tillståndsprövning kan visa att denne kan driva verksamheten på ett säkert sätt. Det är därför inte oväsentligt att den som är anläggningsinnehavare och som bedriver verksam- heten också är den som har tillstånd till den kärntekniska verksam- heten (tillståndshavare). När den svenska lagstiftningen för kärnsäkerhet och strålskydd vid kärntekniska anläggningar utformades var utgångspunkten att placera säkerhetsansvaret hos tillståndshavaren. Även på europeisk nivå har regleringen haft samma utgångspunkt. Skyldigheterna enligt nuvarande lag gäller således tillståndshavaren. När ansvaret för omhändertagandet av kärnavfallet och avveck- lingen av kärntekniska anläggningar aktualiserades var det naturligt att knyta även detta ansvar till tillståndshavaren. Denne ansvarar således för att kärntekniska anläggningar som verksamheten inte längre ska bedrivas i avvecklas och att använt kärnbränsle och annat kärnavfall placeras i ett slutförvar (10 § kärntekniklagen). Vidare anger lagen att en tillståndshavare ska ha de ekonomiska och per- sonella resurser som krävs för att bedriva verksamheten på ett säkert sätt (13 §). Det anges uttryckligen att tillståndshavaren svarar för kostnaderna för såväl de åtgärder som gäller säkerheten i den kärn- tekniska verksamheten som de åtgärder som behövs för att på ett säkert sätt hantera och slutförvara avfall och avveckla och riva anlägg- ningar som verksamheten inte längre ska bedrivas i. Kärnteknik- lagens krav på att ta hand om avfall och avveckling är således sam- mankopplat med ett ansvar för att detta sker på ett säkert sätt. Utredningens överväganden och förslag De principer som ansvaret för avvecklingen av de kärntekniska an- läggningarna och omhändertagandet av kärnavfallet vilar på började ta form . Redan när den första kommersiella reak- torn startades i fanns frågan om kärnavfallets omhänderta- gande på dagordningen. Den s.k. AKA-utredningen8 tillsattes 1973 och lämnade sitt betänkande 1976. Utredningens slutsatser var att kraftproducenterna skulle bära ansvaret för kostnaderna för kärn- avfallet. Detta blev därmed ett av de första områdena där den av formulerade principen om förorenarens betalningsansvar (polluter pays principle) tillämpades i . Utredningen ansåg också att kraftproducenternas ansvar även skulle omfatta att om- händertagandet faktiskt kommer till stånd. Syftet med lagen (2006:647) om finansiering av kärntekniska rest- produkter (finansieringslagen) är att säkerställa finansieringen av tillståndshavarnas skyldigheter enligt kärntekniklagen att vidta de åtgärder som behövs för att ta hand om och slutförvara använt kärn- bränsle och annat radioaktivt avfall, för en säker avveckling och riv- ning av kärnkraftverken och för den forskning och utveckling som har samband med det. Grunden är att respektive tillståndshavare betalar in avgifter till en myndighet (Kärnavfallsfonden) som för- valtar avgiftsmedlen. Den som är skyldig att betala kärnavfallsavgift ska även ställa säkerhet för de kostnader som ännu inte täcks av de avgifter som har betalats. Dessa beräknas som finansieringsbelopp (som ska täcka skillnaden mellan de återstående kostnaderna för de restprodukter som har uppstått när beräkningen görs och de medel som har fonderats) och kompletteringsbelopp (som ska motsvara en skälig uppskattning av de kostnader som kan uppkomma till följd av oplanerade händelser). Metoderna för hur avgifterna och storleken på säkerheterna ska beräknas har förtydligats genom en lagändring som trädde i kraft . Till skillnad från tidigare är det nu också möjligt att placera kärnavfallsfondens medel i aktier. Ställda säkerheter får vidare tas i anspråk när det kan förväntas att fonderade medel inte kommer att räcka om tillståndshavaren inte betalar kärnavfallsavgift eller vidtar andra åtgärder för att säkerställa finansieringen. 8SOU 1976:30 Använt kärnbränsle och radioaktivt avfall. 2016/17:199 Reglerna om finansiering av kärnavfallshanteringen. Utredningens överväganden och förslag 4.3.2Ansvaret för kärnteknisk verksamhet i praktiken Säkerhetsansvaret ligger enligt kärntekniklagen på den som har till- stånd till den kärntekniska verksamheten. Genom ändringar i kärn- tekniklagen10 i samband med genomförandet av det ändrade kärn- säkerhetsdirektivet förtydligades tillståndshavarens primära ansvar för säkerheten. De tidigare svenska bestämmelserna om godkännande av uppdragstagare avskaffades och därigenom också en potentiell otydlighet om vem som har det yttersta ansvaret. Det är tillstånds- havarens ansvar att försäkra sig om att de som utför åtgärder på tillståndshavarens anläggningar har den kompetens och de resurser som krävs för att säkerheten ska kunna upprätthållas. Detta ligger även i linje med det strikta skadeståndsansvar som gäller enligt atom- ansvarighetslagen (1968:45) och som kommer att fortsätta att gälla enligt den nya lagen (2010:950) om ansvar och ersättning vid radio- logiska olyckor den dag den sätts i kraft (se avsnitt 5.4.6). Det använda kärnbränslet och kärnavfallet som tillståndshavarna är skyldiga att omhänderta hanteras och slutförvaras av ett av kärn- kraftsbolagen gemensamt bildat och ägt bolag, Svensk Kärnbränsle- hantering AB (SKB). SKB har egna tillstånd enligt kärntekniklagen till att driva och inneha sina anläggningar. I egenskap av tillstånds- havare har SKB att ansvara för säkerhet, fysiskt skydd, kärnämnes- kontroll m.m. i de anläggningar som bolaget äger och kärntekniska verksamhet som bolaget bedriver, dvs.