sou · H6B388 · 2019-01-01 00:00:00 — De lagar som ditintills hade reglerat stöd och service för personer med omfattande funktionsnedsättningar bedömdes inte i tillräckligt hög grad skapa levnadsförhållanden som var jämförbara med andra människors.1 Motivet till införandet av en särskild lag var således att säkerställa livsvillkoren för personer med omfattande funktionsned- sättning genom individinriktade rättigheter.2 hade den svenska funktionshinderspolitiken växt fram genom riktade stöd till olika grupper av personer med funktionsnedsättning. var stöden främst organiserade utifrån specifika funktionsnedsättningar, exempelvis i form av skolor för döva. Under de följande decennierna skiftade fokus till rehabilitering och arbetsmarknadsinsatser till följd av medi- cinska och tekniska framsteg, men också genom framväxten av den aktiva arbetsmarknadspolitiken. började även institutionaliseringen av stora grupper med funktionsnedsättningar att ifrågasättas, det sågs inte längre som självklart att det bästa för en person med funktionsnedsättning var omsorg som gavs av speciali- serad personal i en avgränsad institution. I stället kom normalisering och integrering att bli funktionshinderspolitiska målsättningar. Den s.k. normaliseringsprincipen innebar att personer med utvecklings- störning skulle få ta del av de livsvillkor, vardagsmönster och den 1Se SOU 2008:77. 1992/93 :159, s. 43. livscykel som gällde för andra personer i samhället. Inkludering sågs som ett sätt att uppnå normalisering, exempelvis genom att barn med funktionsnedsättning i första hand skulle gå i vanliga klasser i den ordinära skolan. fick den miljörelativa funk- tionshinderpolitiken sitt genombrott, det vill säga synen att konse- kvenser som följer av en funktionsnedsättning alltid är relativt och uppstår först i samspelet mellan en person och den omgivande mil- jön. Därmed började också den påverkan som samhällets utformning ger i form av barriärer för personer med funktionsnedsättning att diskuteras. Förskjutningen från att se funktionsnedsättning som en individuell egenskap till att fokusera på funktionshinder i relation till miljön innebar också en förflyttning från en medicinsk utgångs- punkt till en relationell och social utgångspunkt.3 För att besvara frågor om samhällets stöd till personer med funk- tionsnedsättning tillsattes 1989 en handikapputredning. Handikapp- utredningen avlämnade flera betänkanden4 till regeringen, varav tre5 kom att utgöra underlag för regeringens proposition om stöd och service till vissa funktionshindrade6. Propositionen byggde även på ett betänkande från , som hade till uppgift att kartlägga och analysera situationen inom hjälpmedelsområdet.7 I nämnda betänkanden lämnades flera förslag hur det indi- viduella stödet till personer med funktionsnedsättning skulle kunna förbättras, ett sådant förslag var att införa ny lagstiftning – lag om stöd och service till vissa funktionshindrade. I enlighet med propositionens förslag utformades lagstiftningen som en rättighetslagstiftning, med preciserade insatser och en pre- ciserad personkrets. En utgångspunkt var den s.k. omsorgslagen, som dels var utformad med preciserade rättigheter, dels omfattade delar av den personkrets som preciserats i LSS. Vidare skulle LSS betraktas 3Se vidare i t.ex. (2006). A History of Disability in . 2006-114-12 och , L. & , L. (2011). Funktionshinderspolitik – en introduktion. : Student- litteratur. 4Handikapputredningens betänkande var Rätt till gymnasieutbildning för svårt rörelsehindrade ungdomar (SOU 1989:54), Överklagningsrätt och ekonomisk behovsprövning inom social- tjänsten (SOU 1990:2), Handikapp och välfärd? (SOU 1990:19) Handikapp – Välfärd – Rättvisa (SOU 1991:46), En väg till delaktighet och inflytande – tolk för döva, dövblinda, vuxendöva, hörselskadade samt talskadade (SOU 1991:97) och Ett samhälle för alla (SOU 1992:52). 5De var huvudbetänkandet Handikapp – Välfärd – Rättvisa (SOU 1991:46) samt Handikapp och välfärd (SOU 1990:19) och En väg till delaktighet och inflytande (SOU 1991:97). 1992/93:159. 7Hjälpmedelsverksamhetens utveckling – kartläggning och bedömning (SOU 1989:39). som en pluslag, vilken skulle ge ett förstärkt skydd genom rättig- heter i komplicerade livssituationer, utan att inskränka de rättigheter som kan tillkomma en person genom andra lagar. LSS var inte tänkt att vara en detaljstyrande lag, utan syftade till att definiera rättigheter med avsikt att ge den enskilde möjligheter att tillsammans med kommunen utforma stödet och servicen på bästa möjliga sätt. Det motiverades med att människor är olika och att förhållanden och önskemål kan variera mellan familjer. Vidare angavs att förutsättningarna skiljer sig åt i landet och att detaljregler- ingar därför fungerar dåligt. I stället skulle den funktionsnedsatta personen ha direkt inflytande över planeringen och utformningen av stödet, vilket ska utformas för att passa varje person i den aktuella situationen. Kommunen blev huvudmän för större delen av LSS, vilket låg i linje med en generell samhällsutveckling där ansvaret för offentliga verksamheter fördes över från central till lokal nivå. Kommunen som huvudman ansågs också främja lokala anpassningar av verksamheter och minska risken för att personer hamnade i kläm i det fall skilda huvudmän ansvarade för LSS respektive socialtjänstlagen (1980:620). Vidare ansågs den erfarenhet kommunerna hade av verksamhet inom ramen för omsorgslagen tala för att de hade bäst förutsättningar för att skapa en organisation för att ge stöd och service enligt den nya lagen. Därtill kunde flera av de insatser som preciserats i LSS beviljas i liknande former enligt socialtjänstlagen. 19.2.1FN:s deklaration, konventioner och agenda Det internationella arbetet för mänskliga rättigheter tog sitt avstamp i den allmänna förklaring om de mänskliga rättigheterna som () gjorde 1948.8 Den är en deklaration som inte är juridiskt bindande för de stater som har skrivit under den, utgör den grunden för alla juridiskt bindande internationella folk- rättsliga konventioner. 8Allmän förklaring om de mänskliga rättigheterna, UN General 217 A (III), 10.12.1948. Konventionen om rättigheter för personer med funktionsnedsättning ratificerade 2008 FN:s konvention om rättigheter för per- soner med funktionsnedsättning.9 Det innebär att , sedan konventionen trädde i kraft , ska säkerställa att svensk lagstiftning ligger i linje med konventionen. Den tillhör de centrala konventionerna om mänskliga rättigheter och har genom sina 50 artik- lar till uppgift att undanröja hinder för personer med funktions- nedsättning att åtnjuta sina mänskliga rättigheter. Syftet med konventionen är att främja, skydda och säkerställa det fulla och lika åtnjutandet av alla mänskliga rättigheter och grund- läggande friheter för alla personer med funktionsnedsättning och att främja respekten för deras inneboende värde.10 Konventionen bygger på ett antal allmänna principer: •respekt för inneboende värde, individuellt självbestämmande, inne- fattande frihet att göra egna val samt enskilda personers oberoende, •fullständigt och faktiskt deltagande i samhället, •respekt för olikheter och accepterande av personer med funk- tionsnedsättning som en del av den mänskliga mångfalden och mänskligheten, •jämställdhet mellan kvinnor och män, •respekt för den fortlöpande utvecklingen av förmågorna hos barn med funktionsnedsättning och respekt för funktionsnedsatta barns rätt att bevara sin identitet.11 9Förenta Nationerna (2006). Konventionen om rättigheter för personer med funktionsned- sättning. 10Artikel 1, punkt 1. Ett allmänt åtagande som konventionsstaterna har är att säkerställa och främja fullt förverkligande av alla mänskliga rättigheter och grund- läggande friheter för alla personer med funktionsnedsättning utan diskriminering av något slag på grund av funktionsnedsättning.12 När det gäller tillgänglighet så ska konventionsstaterna åta sig att möjliggöra för personer med funktionsnedsättning att leva obero- ende och att fullt ut delta på alla livets områden. Det innebär att ända- målsenliga åtgärder ska vidtas för att säkerställa att personer med funktionsnedsättning får tillgång på lika villkor som andra till den fysiska miljön, till transporter, till information och kommunikation och därtill hörande teknik, samt till andra anläggningar och tjänster som är tillgängliga för eller erbjuds allmänheten både i städerna och på landsbygden.13 Konventionsstaterna ska även vidta ändamålsenliga åtgärder för att erbjuda former av assistans och annan personlig service, däribland ledsagare, lektörer och yrkesverksamma teckenspråkstolkar, för att underlätta tillgänglighet till byggnader och andra anläggningar som är öppna för allmänheten.14 För att förhindra alla former av utnyttjande, våld och övergrepp ska konventionsstaterna också säkerställa att alla anläggningar och program som är avsedda för personer med funktionsnedsättning effektivt övervakas av självständiga myndigheter.15 Konventionsstaterna erkänner lika rätt för alla personer med funktionsnedsättning att leva i samhället med lika valmöjligheter som andra personer och ska vidta effektiva och ändamålsenliga åtgärder för att underlätta att personer med funktionsnedsättning fullt åt- njuter denna rätt och deras fulla inkludering och deltagande i sam- hället, bland annat genom att säkerställa att a)personer med funktionsnedsättning har möjlighet att välja sin bosättningsort och var och med vem de vill leva på lika villkor som andra och inte är tvungna att bo i särskilda boendeformer, b)personer med funktionsnedsättning har tillgång till olika former av samhällsservice både i hemmet och inom särskilt boende och 12Artikel 4, punkt 1. 13Artikel 9, punkt 1. 14Artikel 9, punkt 2e. 15Artikel 16, punkt 3. till annan service, bland annat sådant personligt stöd som är nöd- vändigt för att stödja boende och deltagande i samhället och för att förhindra isolering och avskildhet från samhället, samt c)samhällsservice och anläggningar avsedda för allmänheten är till- gängliga på lika villkor för personer med funktionsnedsättning och svarar mot deras behov.16 Konventionsstaterna ska vidare vidta effektiva åtgärder för att säker- ställa personlig rörlighet med största möjliga oberoende för personer med funktionsnedsättning, bl.a. genom att a)underlätta personlig rörlighet för personer med funktionsned- sättning på det sätt och vid den tid de själva väljer och till över- komlig kostnad, b)underlätta tillgång för personer med funktionsnedsättning till hjälpmedel av kvalitet och andra former av assistans och annan personlig service, inklusive genom att göra dem åtkomliga till rim- lig kostnad, c)erbjuda personer med funktionsnedsättning och berörd personal utbildning i rörelseteknik, samt d)uppmuntra tillverkare av hjälpmedel att beakta alla aspekter av förflyttningsbehov för personer med funktionsnedsättning.17 lämnade sin första rapport till FN:s övervak- ningskommitté för konventionen. I rapporten redogjorde regeringen för vilka åtgärder som vidtagits med anledning av konventionen. för personer med funktionsnedsättning behandlade rapporten och avgav följande samman- fattande slutsatser: Kommittén berömde för de resultat som har uppnåtts på ett antal områden men uttryckte också oro i vissa avseenden och gav då rekommendationer om åtgärder. Det gällde bl.a. att barn med funktionsnedsättning inte är regelmässigt delaktiga i beslut som rör deras liv och att de saknar möjligheter att uttrycka sina åsikter i frågor som rör dem. Kommittén rekommenderar därför att vidtar ytterligare åtgärder för att barn med funktionsnedsättning ska ha rätt att komma till tals i alla frågor som rör dem. Kommittén uttryckte också oro över att den statligt finansierade personliga assistansen har dragits in för ett antal personer på grund av en ändrad tolkning av ”grundläggande behov” och ”andra personliga behov”, och att personer som fortfarande får assistans drabbats av kraftiga minskningar utan kända eller till synes motive- rade skäl. Kommittén är vidare oroad över det rapporterade antalet beslutade insatser enligt den svenska lagen om stöd och service som inte verkställs. Kommittén rekommenderar att säkerställer att program för personlig assistans ger tillräckligt och rättvist eko- nomiskt stöd för att säkerställa att en person kan leva ett självstän- digt liv i samhället. Kommittén är även oroad över utvecklingen när det gäller syssel- sättning för personer med funktionsnedsättning. Den senaste utveck- lingen är oklar men överlag är den totala arbetslösheten för personer med funktionsnedsättning högre än för befolkningen i övrigt. Även om det finns lovande resultat när det gäller stöd för personliga biträden och det stöd som Arbetsförmedlingen ger, så är den 100-procentiga ökningen av antalet registrerade arbetslösa med funktionsnedsätt- ning på grund av förändringar i socialförsäkringssyste- met mycket oroväckande. Kommittén är också oroad över att det fortfarande finns en betydande skillnad mellan könen när det gäller sysselsättning och inkomster för kvinnor med funktionsnedsättning jämfört med män med funktionsnedsättning. Kommittén rekommenderar att konventionsstaten vidtar åtgär- der för att förbättra möjligheterna för personer med funktionsned- sättning att få arbete på grundval av . Kommittén föreslår vidare att konventionsstaten ökar stödåtgärder som till exempel personliga biträden i arbetslivet, arbetshjälpmedel, sänkta sociala avgifter, ekonomiskt stöd till arbetsgivare, rehabilitering och yrkesutbildning samt vidtar åtgärder för att minska sysselsättnings- och löneskillnaderna mellan könen. Kommittén rekommenderar kon- ventionsstaten att bedöma effekten av att termen ”personer med ned- satt arbetsförmåga eller begränsningar” används på arbetsmarknaden med hänvisning till personer med funktionsnedsättning och att ändra denna i enlighet med principen om icke-diskriminering. Kommittén rekommenderar även konventionsstaten att säker- ställa att alla personer med funktionsnedsättning som väljs till ett offentligt förtroendeuppdrag får allt stöd som krävs, inklusive person- liga assistenter. ska lämna in sin kombinerade andra och tredje periodiska rapport och ska i samband med detta in- formera om genomförandet av kommitténs sammanfattande slutsatser. Vissa LSS-insatser är stöd som särskilt riktas till barn. Vidare är många av dem som beviljats personlig assistans barn. är därför viktig att beakta vid alla frågor om insatser enligt LSS. riksdag ratificerade 1990 FN:s konvention om barnets rättig- heter () utan någon som helst reservation. har därmed åtagit sig att följa konventionens bestämmelser. innehåller fyra grundläggande principer som ska vara styrande för tolkningen av övriga artiklar men även har en självständig betydelse. Det är principen om icke-diskriminering (artikel 2), principen om barnets bästa (artikel 3), rätten till liv och utveckling (artikel 6) samt rätten att få komma till tals och bli res- pekterad (artikel 12). När det gäller artikel 3 måste det i varje enskilt fall av åtgärder som rör barnet avgöras vad som är barnets bästa. När det handlar om barnets rätt till delaktighet och inflytande, genom att uttrycka sina åsikter och få dem beaktade i alla frågor som berör honom eller henne i enlighet med artikel 12, så ska hänsyn tas till barnets ålder och mognad. När antogs av 1989 var det den första konvention om mänskliga rättigheter som tog upp funktionsnedsättning som en specifik diskri- mineringsgrund i artikel 2 (begreppet handikapp används i konven- tionen). Det var dessutom första gången som det fanns en särskild artikel som uteslutande behandlade rättigheter för barn med funk- tionsnedsättning – artikel 23. Enligt artikel 23.1 bör barn med – ”fysiskt eller psykiskt handikapp” – åtnjuta ett fullvärdigt och anstän- digt liv under förhållanden som säkerställer värdighet, främjar själv- förtroende och möjliggör barnets aktiva deltagande i samhället. Barn med funktionsnedsättning har, enligt artikel 23.2, rätt till särskild omvårdnad och staten ska, inom ramen för tillgängliga resurser, upp- muntra och säkerställa att barnet och de som ansvarar för barnets omvårdnad får ansökt bistånd som är lämpligt med hänsyn till bar- nets tillstånd och föräldrarnas förhållanden eller förhållandena hos andra som tar hand om barnet. Bistånd som lämnas enligt artikel 23.2 ska enligt 23.3, då så är möjligt, vara kostnadsfritt med beaktande av föräldrarnas ekonomiska tillgångar eller de ekonomiska tillgångarna hos andra som tar hand om barnet och ska syfta till att säkerställa att barnet har effektiv tillgång till och erhåller undervisning och utbild- ning, hälso- och sjukvård, habilitering, förberedelse för arbetslivet och möjligheter till rekreation på ett sätt som bidrar till barnets största möjliga integrering i samhället och individuella utveckling, innefattande dess kulturella och andliga utveckling. Vidare framhålls i artikel 23.4 vikten av internationellt samarbete. Principen om respekt för den fortlöpande utvecklingen av för- mågorna hos barn med funktionsnedsättning och respekt för deras rätt att bevara sin identitet är en princip som framgår barnkonven- tionen. Principen ska stödja den process som möjliggör barns mog- nad, självbestämmande och förmåga att uttrycka sig själv. Genom denna process tillägnar sig barn löpande kunskap, kompetens och förståelse, även om sina rättigheter. Deras deltagande i beslutspro- cesser som påverkar dem, inklusive deras rätt att bevara sin identitet ska expandera i takt med denna utveckling. Barnets rättig- heter i alla åtgärder som rör barn med funktionsnedsättning bör tydligt framgå. har i en allmän kommentar behandlat rättig- heter för barn med funktionsnedsättningar och där framgår bl.a. följande. Barn med funktionsnedsättning får bäst omsorg och omvårdnad i sin egen hemmiljö, förutsatt att familjen får tillräcklig hjälp på alla områden. Sådant stöd till familjer inbegriper information till föräld- rar och syskon, inte bara om funktionsnedsättningen och dess orsa- ker, utan även om varje barns unika fysiska och psykiska behov, psykologiskt stöd som tar hänsyn till den stress och de svårigheter som drabbar familjer med funktionsnedsatta barn, utbildning i famil- jens gemensamma språk, till exempel teckenspråk, så att föräldrar och syskon kan kommunicera med familjemedlemmar med funk- tionsnedsättning, materiellt stöd i form av särskild ersättning och förbrukningsmaterial samt nödvändig utrustning, som specialmöbler och förflyttningshjälpmedel som anses nödvändiga för att det funk- tionsnedsatta barnet ska kunna leva med en värdig och självständig livsstil och till fullo inkluderas i familjen och samhällsgemenskapen. Stöd bör i detta sammanhang även omfatta barn som påverkas av sina omvårdares funktionsnedsättning. Ett barn som lever med en föräl- der eller annan omvårdare med funktionsnedsättning bör till exem- pel få det stöd som krävs för att skydda barnets rättigheter fullt ut och för att barnet ska kunna fortsätta bo med föräldern eller om- vårdaren, om det är det bästa för barnet. Stödtjänster bör också inklu- dera olika former av avlastning, som assistans i hemmet och dagomsorg i närområdet. Sådana tjänster gör det möjligt för föräldrar att arbeta, minskar stress och upprätthåller hälsosamma hemmiljöer. lämnade i sitt slutbetänkande Barnkon- ventionen blir svensk lag (SOU 2016:19) förslag på en lag om inkorpo- rering av . Regeringen föreslog i prop. 2017/18:186 en lag om inkorporering av FN:s konvention om barnets rättigheter (). Genom inkorporering skulle barnkonventio- nen få samma ställning som svensk lag vilket innebär ett förtyd- ligande av att rättstillämparna i mål och ärenden ska tolka svenska bestämmelser i förhållande till . För att barnkon- ventionen ska få genomslag ansåg regeringen att det vid sidan av en inkorporering krävs en fortsatt transformering av bestämmelser i nationell rätt. röstade ja till regeringens förslag och lagen träder i kraft . riktade ett tillkänna- givande till regeringen att följa upp att konventionen efterlevs och används i enlighet med svensk rätt. Agenda 2030 för hållbar utveckling Agenda 2030 för hållbar utveckling18 antogs . Agenda 2030 syftar till att utrota fattigdom och hunger, skydda de mänskliga rättigheterna för alla, främja jämställdhet och egenmakt för alla kvinnor och flickor samt säkerställa ett varaktigt skydd för planeten och dess naturresurser. Agendan syftar till att på ett balan- serat och integrerat sätt uppnå de tre dimensionerna av hållbar ut- veckling: den ekonomiska, sociala och miljömässiga. 18United nations (2015). Transforming our world: The 2030 Agenda for Sustainable Development. I agendan betonas alla staters ansvar att respektera, skydda, främja mänskliga rättigheter och grundläggande friheter för alla, utan åtskill- nad av något slag, såsom på grund av ras, hudfärg, kön, språk, religion, politisk eller annan åskådning, nationell eller social härkomst, egen- dom, börd, funktionsnedsättning eller ställning i övrigt, i enlighet med stadga. Agendan innehåller 17 mål för hållbar utveckling, med 169 därmed förknippade delmål, som är integrerade och odelbara. Ett antal av dessa mål och delmål rör direkt personer med funktionsnedsättning: •Mål 4 är att säkerställa en inkluderande och likvärdig utbildning av god kvalitet och främja livslångt lärande för alla. Under 4.5 anges delmålet vara att avskaffa skillnaderna mellan könen inom utbildningsområdet och säkerställa lika tillgång till utbildning och yrkesutbildning på alla nivåer för utsatta personer, inklusive personer med funktionsnedsättning, ursprungsfolk och barn som lever under utsatta förhållanden. •Mål 8 är att verka för varaktig, inkluderande och hållbar ekono- misk tillväxt, full och produktiv sysselsättning med anständiga arbetsvillkor för alla. Under 8.5 anges delmålet vara att uppnå full och produktiv sysselsättning med anständiga arbets- villkor för alla kvinnor och män, inklusive ungdomar och personer med funktionsnedsättning, samt lika lön för likvärdigt arbete. •Mål 10 är att minska ojämlikheten inom och mellan länder. Under 10:2 anges delmålet vara att till 2030 möjliggöra och verka för att alla människors, oavsett ålder, kön, funktionsnedsättning, ras, etnicitet, ursprung, religion eller ekonomisk eller annan ställ- ning, blir inkluderade i det sociala, ekonomiska och politiska livet. •Mål 11 är att göra städer och bosättningar inkluderande, säkra, motståndskraftiga och hållbara. Under 11.2 anges delmålet vara att tillhandahålla tillgång till säkra, ekonomiskt över- komliga, tillgängliga och hållbara transportsystem för alla. Förbättra trafiksäkerheten, särskilt genom att bygga ut kollektivtrafiken, med särskild uppmärksamhet på behoven hos människor i utsatta situa- tioner, kvinnor, barn, personer med funktionsnedsättning samt äldre personer. Under 11.7 anges delmålet vara att tillhandahålla universell tillgång till säkra, inkluderande och tillgäng- liga grönområden och offentliga platser, i synnerhet för kvinnor och barn, äldre personer och personer med funktionsnedsättning. Dessa områden inklusive mål och delmål sammanfaller till stor del med de perspektiv som det nationella målet och inriktningen av funktionshinderspolitiken utgår ifrån, se avsnitt 19.3. Internationella arbetsorganisationen () är för sysselsättnings- och arbetslivsfrågor. har antagit 189 konven- tioner och drygt 200 rekommendationer men ungefär hälften av konventionerna är inte längre gällande. Åtta konventioner betecknas som kärnkonventioner och berör grundläggande principer och rättig- heter i arbetslivet. har ratificerat närmare hundra konventio- ner, däribland de åtta kärnkonventionerna och grundläggande konven- tioner på det sociala trygghetens område. På det sistnämnda området finns t.ex. konvention (nr 102) om minimistandard för social trygghet, konvention (nr 118) om likställighet på socialförsäkringsområdet och konvention (nr 157) om migrantarbetares rättigheter.