sou · H7B342 · 2019-10-01 00:00:00 — Det är när det uppstår omotiverade skill- nader som inte kan förklaras av medicinska bedömningar eller behovs- mässiga skillnader som vården är ojämlik (Vårdanalys 2014b). 3.2Målet om att den som har största behovet av hälso- och sjukvård ska ges företräde till vården När det gäller frågan om hur man kan avgöra hur behovet av vård ska styra möjligheterna att få vård konstaterade (SOU 1995:5) att det saknas närmare vägledning om hur prio- riteringar kan göras bortsett från vissa mer övergripande ramar (se föregående avsnitt). Mot denna bakgrund infördes målet att den som har det största behovet av hälso- och sjukvård ska ges företräde till vården (nuvarande 3 kap. 1 § HSL). infördes målen om att vården ska ges med respekt för alla människors lika värde och för den enskilda människans värdighet. I motiven anförde regeringen att de grundläggande etiska principerna – människovärdesprincipen och behovs-solidaritetsprincipen ska återspeglas i lagen (prop. 1996/97:60). Med dessa två grundläggande etiska principer samt kostnadseffektivi- tetsprincipen lade regeringen fast en ”plattform” för prioriteringar inom hälso- och sjukvården. Faktaruta 3.1 De grundläggande etiska principerna för prioriteringar inom hälso- och sjukvården Människovärdesprincipen: Principen är grundläggande för hela samhället samt den viktigaste principen inom hälso- och sjukvår- den. Att respektera någons människovärde innebär att man alltid och under alla förhållanden betraktar och behandlar människan som den hon är i sig och inte i egenskap av det hon har eller gör. Människovärdet innebär att alla människor har vissa fundamentala rättigheter (rätt till liv, frihet, personlig säkerhet och ett värdigt liv) som skall respekteras och att i dessa avseenden är ingen förmer än någon annan. Behovs-solidaritetsprincipen: Att alla har lika rätt och lika värde räcker inte som grund för prioriteringar i vården. För att i en prio- riteringssituation kunna avgöra vilka som ska få vård krävs något Målen för hälso- och sjukvården mer än människovärdesprincipen. Behovs-solidaritetsprincipen ska, tillsammans med människovärdesprincipen, ligga till grund för prioriteringar. Det innebär till exempel att resurserna ska satsas på de områden (verksamheter, individer) där behoven är störst och om prioriteringar måste ske bland effektiva åtgärder, ska mer av vårdens resurser ges till de mest behövande, de med de svåraste sjukdomarna och den sämsta livskvaliteten. Kostnadseffektivitetsprincipen: Principen är underordnad de före- gående principerna och innebär att hälso- och sjukvården vid val mellan olika verksamhetsområden eller åtgärder bör eftersträva en rimlig relation mellan kostnader i form av insatta resurser av olika slag och effekt, mätt i förbättrad hälsa och höjd livskvalitet. Det är angeläget att skilja på kostnadseffektivitet när det gäller behandling av enskilda patienter och målet om kostnadseffektivitet när det gäller sjukvårdens verksamhet i stort (se nästa avsnitt). Källa: Prop. 1996/97:60. Det bör betonas att det som avses med behov är de medicinska behov som vården bedömer att en patient har. Det kan givetvis finnas olika uppfattningar om behovet hos den enskilde patienten och vård- givaren. I motiven betonade regeringen att respekten för patientens självbestämmande och integritet är mycket betydelsefull men som underlag för prioriteringar har självbestämmandet begränsat värde. Regeringen anförde vidare: Att göra åtskillnad mellan behov och efterfrågan är också viktigt. I motsats till behov, som kan vara både omedvetna och icke uttryckta, är efterfrågan alltid uttryckt. Vård kan efterfrågas som hälso- och sjuk- vården bedömer att det inte finns behov av. Det kan exempelvis bero på att den vårdsökande har felaktiga förväntningar på vården. Behovs- solidaritetsprincipen kan på så vis komma i konflikt med efterfrågeprin- cipen. Ett tillämpande av efterfrågeprincipen skulle kunna innebära att individer med sämre förmåga att ta för sig kommer i kläm, vilket kan äventyra principen om en vård på lika villkor för hela befolkningen. Lik- som utredningen anser vi att man inte helt kan bortse från efterfrågan och människans egna önskningar men att dessa inte kan utgöra grund för prioriteringar. 1996/97:60) Målen för hälso- och sjukvården Mot bakgrund av den etiska plattformen lade regeringen fram rikt- linjer för prioriteringar exemplifierade med fyra breda prioriterings- grupper för vården: –Prioriteringsgrupp I: Vård av livshotande akuta sjukdomar, vård av sjukdomar som utan behandling leder till varaktigt invalidi- serande tillstånd eller för tidig död, vård av svåra kroniska sjuk- domar, palliativ vård och vård i livets slutskede, vård av människor med nedsatt autonomi. –Prioriteringsgrupp II: Prevention, habilitering/rehabilitering. –Prioriteringsgrupp III: Vård av mindre svåra akuta och kroniska sjukdomar. –Prioriteringsgrupp IV: Vård av andra skäl än sjukdom eller skada. Prioriteringsgrupperna är inte styrande. De ska i stället ses som rekom- menderade prioriteringar för vården vilket innebär att det inte finns något lagligt hinder för att det kan skilja sig åt mellan landsting beträff- ande vilka sjukdomar eller vilka tillstånd som behandlas och vilka metoder som står till buds om behandlingen väl ska ges (Socialstyrel- sen 2011a). Landstingen har även möjlighet att dra upp riktlinjer som styr huruvida behandlingar ska erbjudas. Landstingen har, inom ramen för ovan nämnda principer och rekommenderade prioriteringar, ett finansiellt och planeringsmässigt självbestämmande som utgår från de resurser som bestäms på den politiska nivån. 3.3Övriga mål för hälso- och sjukvården Utöver målen om vård på lika villkor och efter behov finns flera andra mål för hälso- och sjukvården. Några av dessa anges direkt i lagen men därutöver finns flera indirekta mål som på olika följer av politiska prioriteringar, särskilt hos huvudmännen. Målet om en god hälsa för hela befolkningen När det gäller målet om en god hälsa för hela befolkningen angavs i motiven att målet förutsätter åtgärder för att befästa, skapa eller återställa ett så gott hälsotillstånd som möjligt för individen. Målen för hälso- och sjukvården förutsätter också allmänt förebyggande insatser för att så långt som möjligt begränsa riskerna i livsmiljön och därmed en god hälso- politisk planering. Den enskilde individens medverkan i vården av den egna hälsan är också av den största betydelse. Samhället måste stärka den enskildes möjligheter att ta aktivt ansvar för sin hälsa (prop. 1981/82:97). Målen om respekt för alla människors lika värde och för den enskilda människans värdighet Dessa mål anknyter till människovärdesprincipen, som lades fast i den etiska plattformen för prioriteringar inom hälso- och sjukvår- den. Målen återspeglar endast principen (se faktaruta 3.1). I4 kap. 1 § HSL anges att offentligt finansierad hälso- och sjuk- vårdsverksamhet ska vara organiserad så att den främjar kostnads- effektivitet. Bestämmelsen fick delvis en ny utformning i den nya HSL men vid införandet av bestämmelsen 1997 underströks att det är angeläget att resurserna inom hälso- och sjukvårdsverksamhet används på ett så effektivt sätt som möjligt (prop. 1995/96:176 s. 54 f.). Som motiv till bestämmelsen anfördes bl.a. att hälso- och sjukvården till övervägande del är finansierad med allmänna medel, vilka ska an- vändas på bästa möjliga sätt. Regeringen framförde också att det är ytterst angeläget att sjukvården strävar efter en hög kostnadseffek- tivitet när det gäller vårdens verksamhet i allmänhet. En sådan kost- nadseffektivitet för verksamheten i stort kan till exempel uppnås genom bättre samordning mellan olika enheter, ändrade bemannings- scheman, eller ökad beläggning av lokaler (prop. 1996/97:60). Regeringen anger målen för hälso- och sjukvårdspolitiken Målet för hälso- och sjukvårdspolitiken är att befolkningen ska er- bjudas en behovsanpassad och effektiv hälso- och sjukvård av god kvalitet. En sådan vård ska vara jämlik, jämställd och tillgänglig Målen för hälso- och sjukvården 2015/16:1, bet. 2015/16:SoU1, rskr. 2015/16:102). Regeringen anger följande i anslutning till målet. En behovsanpassad hälso- och sjukvård innebär att vården ska ges med hänsyn till den enskilda patientens behov, där också behovens storlek styr vårdens prioriteringar. Vården ska vara samordnad och tillgodose patientens behov av kontinuitet. Patienten ska också kunna delta i beslut om vård och behandling. Detta är grunden för en patientcentre- rad vård. En jämlik vård innebär att alla ska erbjudas vård utifrån behov, på lika villkor och med gott bemötande, oavsett kön, könsidentitet, köns- uttryck, sexuell läggning, etnisk tillhörighet, religion eller annan tros- uppfattning, funktionsnedsättning, ålder, bostadsort, utbildning och ekonomi. Att kvinnor och män, flickor och pojkar ska ha samma för- utsättningar för en god hälsa samt erbjudas vård och omsorg på lika villkor är ett av de jämställdhetspolitiska delmålen och en förlängning av det övergripande jämställdhetspolitiska målet att kvinnor och män ska ha samma makt att forma samhället och sina egna liv. 2017/18:1 utgiftsområde 9) Mer specifika målsättningar finns även för särskilda områden och insatser, vilka bidrar till det övergripande målet för hälso- och sjuk- vårdspolitiken. Inom ramen för olika författningar finns ytterligare mål för hälso- och sjukvården och dess olika verksamheter. Landstingen anger egna mål i sin övergripande styrning I landstingens styrning på övergripande nivå, bl.a. genom den så kallade ”landstingsplanen”, anges egna, ytterligare mål för verksamheten (SOU 2016:2). Det kan till exempel vara mål som ”nöjda patienter” eller ”budget i balans” eller olika typer av förbätt- ringsmål. 4.1.1Patientsäkerhetslagen (2010:659) Av 1 kap. 1 § patientsäkerhetslagen framgår att lagen syftar till att främja hög patientsäkerhet inom hälso- och sjukvård och därmed jäm- förlig verksamhet. Med hälso- och sjukvård avses i lagen verksamhet som omfattas av hälso- och sjukvårdslagen, tandvårdslagen, lagen om omskärelse av pojkar och verksamhet inom detaljhandel med läkemedel enligt lagen om handel med läkemedel (se 1 kap. 2 §). Vårdgivare som omfattas av lagens tillämplighet avgränsas enligt 1 kap. 3 § till: statlig myndighet, landsting och kommun i fråga om sådan hälso- och sjukvård som myndigheten, eller kommunen har ansvar för, samt annan juridisk eller enskild näringsidkare som bedriver hälso- och sjukvård. I 1 kap. 4 § definieras vad som avses med hälso- och sjukvårdspersonal och då omfattas 1.den som har legitimation för ett yrke inom hälso- och sjukvården 2.personal som är verksam vid sjukhus och andra vårdinrättningar och som medverkar i hälso- och sjukvård av patienter, 3.den som i annat fall vid hälso- och sjukvård av patienter biträder en legitimerad yrkesutövare, 4.apotekspersonal som tillverkar eller expedierar läkemedel eller lämnar råd och upplysningar till vårdsökande, och 5.personal vid Giftinformationscentralen som lämnar råd och upp- lysningar 6.personal vid larmcentral och sjukvårdsrådgivning som förmedlar hjälp eller lämnar råd och upplysningar till vårdsökande. Vid tillämpning av första stycket 1 och 3 jämställs med legitimerad yrkesutövare den som enligt särskilt förordnande har motsvarande behörighet … I 1 kap. 5 § definieras vad som avses med vårdskada1, respektive allvarlig2 vårdskada. Av 1 kap. 6 § framgår att med patientsäkerhet avses i lagen skydd mot vårdskada. Skyldighet för vårdgivare att bedriva ett systematiskt patientsäkerhetsarbete Enligt 3 kap. 1 § har vårdgivaren skyldighet att planera, leda och kontrollera verksamheten på ett sätt som leder till att kravet på god vård i hälso- och sjukvårdslagen (2017:30) respektive tandvårdslagen 1985:125 upprätthålls. Vidare är vårdgivaren, enligt 3 kap. 2 §, skyldig att vidta de åtgärder som behövs för att förebygga att patienter drabbas av vårdskador och ska utreda händelser i verksamheten som har medfört eller hade kunnat medföra en vårdskada (se 3 kap. 3 §). Vårdgivaren ska också ge patienterna och deras närstående möjlighet att delta i patientsäkerhetsarbetet (3 kap. 4 §). Händelser som har medfört eller hade kunnat medföra en allvarlig vårdskada ska, enligt 3 kap. 5 §, anmälas av vårdgivaren till Inspek- tionen för vård och omsorg (). Enligt 3 kap. 9 § har vårdgivaren också en dokumentationsskyldig- het för hur det organisatoriska ansvaret för patientsäkerhetsarbetet är fördelat inom verksamheten och ska upprätta en patientsäker- hetsberättelse av vilken ska framgå 1.hur patientsäkerhetsarbetet har bedrivits under föregående år, 2.vilka åtgärder som har vidtagits för att öka patientsäkerheten, och 3.vilka resultat som har uppnåtts. 1Med vårdskada avses ”lidande, kroppslig eller psykisk skada eller sjukdom samt dödsfall som hade kunnat undvikas om adekvata åtgärder hade vidtagits vid patientens kontakt med hälso- och sjukvården.” 2Med allvarlig vårdskada avses ”vårdskada som 1. är bestående och inte ringa, eller 2. har lett till att patienten fått ett väsentligt ökat vårdbehov eller avlidit.” Denna berättelse ska hållas tillgänglig för den som önskar ta del av den (se 3 kap. 10 §). Ikapitlen 4–5 regleras behörighetsfrågor, legitimation för hälso- och sjukvårdspersonal och vissa begränsningar för andra än hälso- och sjukvårdspersonal att vidta vissa hälso- och sjukvårdande insatser, medan kapitel 6 reglerar skyldigheter för hälso- och sjukvårdsperso- nal m.fl. Tillsyn över hälso- och sjukvården I kapitel 7 finns bestämmelser om IVO:s tillsyn, under vilken hälso- och sjukvården och dess personal står (7 kap. 1 §). Under denna till- syn står också den som, utan att bedriva sjukvård, tar emot uppdrag från hälso- och sjukvården avseende provtagning, analys eller annan utredning som utgör ett led i bedömningen av en patients hälsotill- stånd eller behandling (7 kap. 2 §). Tillsynen innebär (se 7 kap. 3 §) granskning av att den verksamhet och den personal som avses i 1 och 2 §§ uppfyller krav och mål enligt lagar och andra föreskrifter samt beslut som har meddelats med stöd av sådana föreskrifter. Tillsynen riktar sig främst på granskning av att vårdgivaren fullgör sina skyldigheter enligt 3 kapitlet. I 3 § sista stycket regleras också att föreläggande enligt 20 och 24 §§ samt förbud enligt 26–28 §§ endast får användas när verksamheten inte uppfyller krav som framgår av lagar och andra föreskrifter. Inom ramen för tillsynen ska lämna råd och ge vägledning, kontrollera att brister och missförhållanden avhjälps, förmedla kun- skap och erfarenheter som erhålls genom tillsynen, och informera och ge råd till allmänheten (7 kap. 4 §). Även patienter och deras anhöriga ska höras inom ramen för tillsynen, om det inte är olämpligt eller obehövligt (7 kap. 4 a §). Barn ska också ha möjlighet att komma till tals enligt 7 kap. 5 §, förutsatt att det kan antas att barnet inte tar skada av ett sådant samtal. Ytterligare innehåll vad gäller anmälningar3 från vårdgivare, klagomål4, initiativärenden5 samt övriga befogenheter6 3Se 7 kap. 8–9 §§ PSL. 4Se 7 kap. 10–18 §§ PSL. 5Se 7 kap. 19 § PSL. 6Se 7 kap. 20–22 §§ PSL. som har i samband med tillsynen över hälso- och sjukvården7 och dess personal8, framgår av resterande bestämmelser i 7 kapitlet. I kapitel 8 regleras bl.a. frågor om prövotid och återkallelse av legitimation. Kapitel 9 reglerar handläggning m.m. i Hälso- och sjuk- vårdens ansvarsnämnd () och av kapitel 10 framgår vad som gäller vid överklaganden, straffbestämmelser m.m. 4.2.1Vårdvalssystem enligt hälso- och sjukvårdslagen Vad som utgör ett vårdvalssystem definieras i 7 kap. 3 § hälso- och sjukvårdslagen (2017:30), förkortad HSL. Av bestämmelsens första stycke framgår att en patient kan –välja utförare av hälso- och sjukvårdstjänster samt –få tillgång till och välja fast läkarkontakt medan , å sin sida, har skyldighet att organisera primär- vården så att alla som omfattas av ansvar för hälso- och sjukvård, kan göra ett sådant val. ska organisera primärvården så att alla som omfattas av ansvar för hälso- och sjukvård kan välja utförare av hälso- och sjukvårdstjänster samt få tillgång till och välja en fast läkarkontakt (vårdvalssystem). får inte begränsa den enskildes val till ett visst geografiskt område inom . ska vidare, enligt bestämmelsens andra stycke, utforma vårdvalssystemet så att alla utförare behandlas lika, om det inte finns skäl för något annat. Ersättningen från till utförare inom ett vårdvalssystem ska följa den enskildes val av utförare. Av tredje stycket framgår att när har beslutat att införa ett vårdvalssystem, ska lagen om valfrihetssystem (2008:962) för- kortad LOV, tillämpas. Det är dock inte bara vårdgivare som deltagit i förfarande enligt LOV som kan ingå i vårdvalssystemet eftersom landstingen kan – som komplement till ett LOV-förfarande – teckna avtal med olika parter efter traditionell entreprenadupphandling av 7Åtgärder mot vårdgivare (se 7 kap. 23–28 §§ PSL). 8Åtgärder mot hälso- och sjukvårdspersonal samt legitimerad hälso- och sjukvårdspersonal (se 7 kap. 29 § resp. 30 § PSL). driften av en verksamhet enligt lagen (2016:1145) om offentlig upp- handling, förkortad . När det gäller konkurrensneutraliteten i LOV- respektive LOU- förfarande framgår vidare följande av förarbetena (prop. 2008/09:74 s. 52). För att uppnå konkurrensneutralitet mellan den LOU-upphandlade drift- entreprenaden och vårdgivare som godkänns enligt LOV kan i LOU-upphandlingen inte ange några volymgarantier. Vidare ska den eko- nomiska ersättningen framgå av förfrågningsunderlaget. I situationer där exempelvis ett landsting vill konkurrensutsätta egenregiverksamhet i ett visst geografiskt område där ingen privat vårdgivare ansökt om att få etablera sig vid förfarandet enligt LOV kan, som påpekats ovan, lands- tinget dock erbjuda bättre ekonomiska villkor till den LOU-upphand- lade verksamheten än till en utförare som tecknat kontrakt efter att ha godkänts enligt LOV. Inom ett vårdvalssystem kan det förutom privata utförare, som tecknat kontrakt enligt LOV eller , finnas vårdgivare inom egen regi. Samtliga dessa ska patienterna således kunna välja som utförare av hälso- och sjukvårdstjänster. Sammanfattningsvis ingår i konstruktionen av 7 kap. 3 HSL skyldig- heter och ansvar för landsting gentemot såväl utförare – att de behandlas lika om ej skäl finns för annat i samband med upphandling av ett vård- valssystem – som gentemot patienter vilka åtnjuter rätten att välja utförare av hälso- och sjukvårdstjänster samt möjligheten att få till- gång till och välja fast läkarkontakt. I och med formuleringen ”få tillgång till” torde det, förutom landstingens ansvar att organisera primärvården på ett enligt bestämmelsen ändamålsenligt sätt, däri också ingå skyldigheten att se till att förutsättningar finns för att fast läkarkontakt erbjuds de patienter som väljer en fast läkarkontakt. I praktiken följer med detta också skyldigheten för att inrätta ersättningssystem till utförare inom vårdvalet så att ersätt- ningen kan följa patientens val. Av 1 kap. 1 §, första stycket LOV framgår att lagen ska tillämpas ”när en upphandlande myndighet beslutat att tillämpa valfrihetssystem vad gäller tjänster inom hälsovård och socialtjänster”9. I bestämmelsens andra stycke regleras att med valfrihetssystem enligt denna lag avses ett förfarande där den enskilde har rätt att välja den leverantör som ska utföra tjänsten och som en upphandlande myndighet godkänt och tecknat avtal med … Det i 7 kap. 3 § HSL reglerade vårdvalssystemet definieras således som ett ”valfrihetssystem” i 1 kap. 1 § LOV. Olika begrepp och definitioner I HSL används bl.a. begreppen ”landsting”, ”patient” och ”utförare” i beskrivningen av vårdvalssystem och, som ovan nämnts, vilka rättig- heter och skyldigheter aktörerna har. Beskrivningen av valfrihetssyste- met i LOV utgår däremot från begreppen ”enskild”, ”leverantör”10/ ”sökande” och ”upphandlande myndighet” (då valfrihetssystem inte enbart tillämpas på hälso- och sjukvård utan även avseende exempelvis tjänster inom . Med upphandlande myndighet enligt LOV (se 2 kap. 7 §) avses en myndighet med vilken 1) beslutande församlingar i kom- muner och landsting, 2) offentligt styrda organ som avses i 5 §11, 3)sammanslutningar av en eller flera myndigheter enligt första stycket eller församlingar enligt 1, och 4) sammanslutningar av flera organ enligt 2, ska jämställas. 91 kap. 1 § LOV: Denna lag gäller när en upphandlande myndighet beslutat att tillämpa val- frihetssystem vad gäller tjänster inom hälsovård och socialtjänster, som omfattas av CPV-kod 79611000-0 eller 85000000-9 till 85323000-9 enligt och rådets förordning (EEG) nr 2195/2002 av om en gemensam terminologi vid offentlig upp- handling, i lydelsen enligt Europeiska kommissionens förordning (EG) nr 213/2008. Lagen gäller dock inte tjänster som omfattas av CPV-kod 85311300-5, 85321000-5 eller 85322000-2. 10Med leverantör avses den som på marknaden tillhandahåller tjänster som avses i 1 kap. 1 § första stycket. Med leverantör avses också en grupp av leverantörer” (2 kap. 3 § LOV). 11Med offentligt styrda organ enligt 2 kap. 5 § LOV avses ”sådana bolag och stiftelser som till- godoser behov i det allmännas intresse, under förutsättning att behovet inte är av kommersiell karaktär, och 1) som till största delen finansieras av en kommun, ett landsting eller en upphand- lande myndighet, 2) vars verksamhet står under kontroll av en kommun, ett landsting eller en upphandlande myndighet, eller 3) i vars styrelse eller motsvarande ledningsorgan mer än ledamöter är utsedda av en kommun, ett landsting eller en upphandlande myndighet”. Principerna för ett valfrihetssystem, när detta tillämpas, fastställs i författning i 1 kap. 2 §. Den upphandlande myndigheten har då att behandla leverantörer på ett likvärdigt och icke-diskriminerande sätt och ska iaktta principerna om öppenhet, ömsesidigt erkännande och proportionalitet. Samma principer gäller för upphandling enligt (se nedan). En vägledning av principernas närmare innebörd när det gäller tillämpningen av LOV, finns utgiven av (2014)12. Av vägledningen beskrivs dessa enligt följande: Principen om icke-diskriminering innebär att det är förbjudet att direkt eller indirekt diskriminera en utförare på grund av faktorer som natio- nalitet eller etableringsort. eller kommunen får alltså inte ställa krav som enbart svenska eller den egna ortens företag kan känna till eller utföra Principen om likabehandling innebär att alla utförare ska ges samma för- utsättningar. Alla utförare måste till exempel få tillgång till samma infor- mation , så att ingen utförare får ett övertag. Principen om ömsesidigt erkännande innebär att intyg och certifikat, på exempelvis examen för sjuksköterskor och läkare, som har utfärdats av en medlemsstats behöriga myndigheter ska gälla också i övriga EU- och EES-länder. Proportionalitetsprincipen innebär att kraven på utföraren och tjänsten måste ha ett naturligt samband och stå i rimlig proportion till det som ska upphandlas. De krav som ställs ska vara både lämpliga och nöd- vändiga för att uppnå syftet. Om det finns flera alternativ för att uppnå samma mål bör det alternativ väljas som är minst belastande för utföraren. 12Se Lagen om Valfrihetssystem (LOV), Vägledning för utförare, 1 (2014) s. 4. Principen om öppenhet (transparens) innebär att och kom- munen är skyldiga att skapa öppenhet och lämna information om val- frihetssystemet och det praktiska tillvägagångssättet vid denna. Förfråg- ningsunderlaget, som i vissa landsting även kallas ”regelbok”, ska vara förutsägbart, dvs. klart och tydligt formulerat och innehålla samtliga krav som ställs. En upphandlande myndighet som beslutat att inrätta eller förändra ett valfrihetssystem, har enligt 3 kap. 1 § skyldighet att annonsera ett s.k. förfrågningsunderlag som, tillsammans med annonsen, ska finnas tillgängligt på en nationell webbplats som har upprättats för detta ända- mål. Sådan annonsering ska ske löpande (3 kap. 2 §).