sou · H7B339 · 2019-08-16 00:00:00 — Medlems- staterna ska säkerställa att leverantörerna av videodelningsplattformar vidtar lämpliga åtgärder för att uppfylla kraven. De lämpliga åtgärderna ska fastställas bl.a. mot bakgrund av det be- rörda innehållets art, den skada som det kan orsaka och egenskaperna hos den kategori av personer som ska skyddas. Ändringsdirektivet innehåller en uppräkning av vad åtgärderna ska bestå i. Det kan bl.a. handla om att inkludera ändringsdirektivets krav i villkoren för video- delningsplattformstjänsten, upprätta mekanismer där användare kan rapportera eller flagga videor som strider mot innehållsreglerna och att upprätta ålders- och föräldrakontrollsystem för skydd av minder- åriga. Självreglering och bedömning av myndighet För att genomföra lämpliga åtgärder uppmanas medlemsstaterna att använda samreglering och främja självreglering genom antagande av uppförandekoder på nationell nivå (artikel 28b.4). När det gäller lämpliga åtgärder finns också en bestämmelse med innebörden att medlemsstaterna ska införa de mekanismer som är nödvändiga för att bedöma om de åtgärder som vidtas av leverantörer av videodelningsplattformar är lämpliga och anförtro bedömningen av dessa åtgärder åt nationella tillsynsmyndigheter (artikel 28b.5). Vidare upplyses att medlemsstaterna får införa mer detaljerade och striktare åtgärder än de exempel på lämpliga åtgärder som anges i bestämmel- sen och som beskrivs ovan (artikel 28b.6). Ändringsdirektivet ställer krav på att medlemsstaterna ska säker- ställa att mekanismer för prövning utanför domstol är tillgängliga för att lösa tvister mellan användare och leverantörer av videodel- ningsplattformar, med avseende bl.a. på de åtgärder leverantören ska vidta (artikel 28b.7). Sådana mekanismer ska möjliggöra opartisk tvist- lösning och får inte frånta konsumenten det rättsskydd som erbjuds i nationell rätt (artikel 28b.8). Videodelningsplattformstjänst finns inte som begrepp i svensk lag- stiftning, men företeelsen som sådan och även det innehåll som till- gängliggörs på dessa plattformar omfattas av olika regelverk. Här kan nämnas lagen (2002:562) om elektronisk handel och andra informa- tionssamhällets tjänster (e-handelslagen) och lagen (1998:112) om an- svar för elektroniska anslagstavlor (BBS-lagen). Vidare kan det inte uteslutas att visst innehåll på plattformarna omfattas av yttrande- frihetsgrundlagen (YGL). Hur dessa lagar påverkar genomförandet av ändringsdirektivet beskrivs närmare i avsnittet Överväganden, som innehåller utredningens förslag och bedömningar. Av intresse för frågan om vad som gäller för innehåll som till- gängliggörs på videodelningsplattformar, och även för leverantören av videodelningsplattformen och dess användare, är de villkor som tillämpas mellan leverantören och användaren. Youtube kan tjäna som exempel. Genom att använda tjänsten god- känner användaren ett antal villkor. Bland annat förbinder sig använ- daren att inte lägga upp något innehåll som inkluderar material som är olagligt att inneha i det land där användaren är bosatt, eller som det skulle vara olagligt för Youtube att använda eller inneha i samband med tillhandahållandet av tjänsten. Vidare görs användaren inför- stådd med och medveten om att användande av tjänsten kan innebära att bli exponerad för innehåll som är sakligt felaktigt, kränkande, otillständigt eller på annat sätt anstötligt. Vid sidan av villkoren har Youtube riktlinjer. Dessa riktlinjer gäller för innehåll som tillgängliggörs på tjänsten. Riktlinjerna hand- lar bl.a. om hatiskt innehåll, våldsamt eller chockerande innehåll, hot och trakasserier. Policyn innebär att Youtube förlitar sig på att använ- darna rapporterar innehåll som de tycker är olämpligt och Youtube tillhandahåller en möjlighet för användarna att ”flagga” innehåll. När en video har rapporterats tas den inte bort automatiskt utan den granskas enligt riktlinjerna för innehåll. Innehåll som bryter mot rikt- linjerna tas bort från tjänsten. En granskning kan också leda till att innehållet får en åldersbegränsning. Bedömning: Det är inte uteslutet att innehåll på videodelnings- plattformar kan omfattas av yttrandefrihetsgrundlagen. Även om så är fallet är det möjligt att införa regler för videodelningsplatt- formar så länge reglerna inte är mer långtgående än de bestäm- melser som gäller för tv-sändningar och beställ-tv. Grundlagsskyddet för databaser regleras i 1 kap. 4 § YGL. I första hand omfattar databasregeln verksamhet som drivs av traditionella massmedieföretag, som t.ex. en redaktion för en periodisk skrift eller ett program. Sådana databaser har s.k. automatiskt grundlags- skydd. Regeln ger också en möjlighet för den som driver en databas att få grundlagsskydd på frivillig väg genom att ansöka om utgivnings- bevis. För att databasregeln ska vara tillämplig krävs att innehållet i databasen endast kan ändras av den som driver verksamheten. Ett grundläggande krav för att databasverksamhet ska skyddas enligt YGL är alltså att den som driver verksamheten råder över innehållet. Bakgrunden till kravet att innehållet helt ska styras av avsändaren är det ensamansvar som databasens utgivare har. hade i uppdrag att analysera om mass- medieföretagens avskilda ytor på sociala medier eller motsvarande borde omfattas av automatiskt grundlagsskydd. Kommittén redovisade sina överväganden och förslag i betänkandet Ändrade mediegrundlagar (SOU 2016:58). Kommitténs bedömning var att rättsläget bör kunna uppfattas så det inte är uteslutet att ett massmedieföretags avskilda ytor på sociala medier omfattas av det automatiska grundlagsskyddet enligt databasregeln. Det är en fråga som enligt kommitténs bedöm- ning kan och bör överlämnas till rättstillämpningen (SOU 2016:58 s. 337). Ett exempel på ett massmedieföretag som använder en videodel- ningsplattform är AB:s (UR) Youtube- kanaler som består av fristående avsnitt ur vissa programserier. Så- dant innehåll kan omfattas av YGL om Youtube-kanalen ifråga kan anses utgöra en avskild yta på plattformen och innehållet bara kan ändras av UR. Youtube-kanalen ifråga kan också vara beställ-tv i radio- och tv-lagens mening. Leverantören av innehållet, dvs. UR, an- svarar då för att följa radio- och tv-lagens bestämmelser, oavsett om innehållet tillgängliggörs på Youtube, en videodelningsplattform etablerad i eller på . Av skäl 3 i ändringsdirektivet framgår också att kanaler eller andra audiovisuella tjänster under en leverantörs redaktionella ansvar i sig kan utgöra audiovisuella medie- tjänster, även om de erbjuds via en videodelningsplattform som känne- tecknas av avsaknaden av redaktionellt ansvar. I sådana fall åligger det de leverantörer som har det redaktionella ansvaret att följa direktivet. Webbsändningsregeln (1 kap. 3 § andra stycket YGL) innebär att radio- och tv-program som överförs via internet kan omfattas av YGL under samma grundförutsättningar som annars gäller för radio- och tv-sändningar. Det kan handla om direktsända eller inspelade program och det är inget krav att det är ett massmedieföretag som sänder. Det som krävs är att starttidpunkten och innehållet inte kan påverkas av mottagaren. Sociala medier med videodelningsfunktionalitet kan ge användarna möjlighet att direktsända innehåll. Instagram, Facebook och Youtube har denna funktionalitet och den är i allmänhet så lättanvänd att en s.k. livestream kan startas via en webbläsare i en dator med kamera eller direkt via en telefons inbyggda kamera. Sådana direktsändningar skulle kunna omfattas av webbsändningsregeln och vara grundlags- skyddade. har bedömt att en sändning som i allt väsentligt är obestämd till format, inriktning och tid inte kan anses utgöra ett program i webbsändningsregelns mening. En sändning som är att se som ett rent spontanutflöde från en enskild sändares sida bör därför inte omfattas av regeln (Högsta domstolens dom i mål nr B 3552-17). Utredningen bedömer sammantaget att det inte är uteslutet att innehåll som tillgängliggörs på videodelningsplattformar kan om- fattas av YGL, men att en bedömning måste göras från fall till fall. Frågan är dock inte avgörande för möjligheten att genomföra änd- ringsdirektivets regler om videodelningsplattformar. Det kan i sam- manhanget framhållas att ändringsdirektivets reglering av innehåll på videodelningsplattformar inte går utöver de krav som ställs på tv- sändningar och beställ-tv. När det gäller förhållandet till YGL är det alltså samma frågor som aktualiseras som vid genomförandet i övrigt. Bedömning: Utgångspunkten för bedömningen av vad som utgör en videodelningsplattform bör vara ändringsdirektivets definition av begreppet. En viktig fråga är hur videodelningsplattformar definieras och hur de avgränsas mot andra onlinetjänster, inte minst sociala medier. En av ändringsdirektivets utgångspunkter är att en social medietjänst ska omfattas av direktivet i den utsträckning tjänsten omfattas av defini- tionen av videodelningsplattformstjänst. Bakgrunden, som kommer till uttryck i skäl 4, är att sociala medietjänster har ett betydande genomslag genom att de ger användarna möjlighet att forma och på- verka andra användares åsikter. Därför bör det finnas regler också för dessa tjänster som skyddar minderåriga från skadligt innehåll och alla medborgare från uppmaning till hat, våld och terrorism. Definitionen av videodelningsplattformstjänst innebär att en så- dan tjänst inte är en audiovisuell medietjänst, även om den har delar gemensamt med audiovisuella medietjänster såsom dessa definieras i direktivet. En videodelningsplattform är enligt artikel 1.1 aa i AV- direktivet genom ändringsdirektivet bl.a. en tjänst enligt definitionen iartiklarna 56 och 57 i EUF-fördraget, dvs. det handlar om presta- tioner som normalt utförs mot ersättning. Det kan också tilläggas att det av skäl 6 i ändringsdirektivet framgår att definitionen av video- delningsplattformstjänst inte bör omfatta icke-ekonomisk verksam- het, såsom tillhandahållande av audiovisuellt innehåll på privata webb- platser och hos icke-kommersiella intressegrupper. Definitionen av videodelningsplattformstjänst sammanfaller även med definitionen av audiovisuell medietjänst när det gäller syftet med tjänsten. Tjänsten ska tillhandahållas allmänheten i informations-, underhållnings- eller utbildningssyfte. I ändringsdirektivet förtydligas att AV-direktivet bör förbli tillämp- ligt endast på de tjänster vars huvudsakliga syfte är att tillhandahålla program i syfte att informera, underhålla och utbilda. Kravet på huvudsakligt syfte bör också anses uppfyllt om tjänsten har audio- visuellt innehåll och en audiovisuell form som kan särskiljas från tjänsteleverantörens huvudsakliga verksamhet, t.ex. fristående delar av nättidningar som innehåller audiovisuella program eller användar- producerade videor. En tjänst bör betraktas som endast ett komple- ment som är oskiljbart från den huvudsakliga verksamheten på grund av kopplingarna mellan det audiovisuella utbudet och den huvud- sakliga verksamheten, såsom tillhandahållande av nyheter i skriftlig form (skäl 3). Avsaknaden av redaktionellt ansvar Av definitionen av videodelningsplattformstjänst framgår att leve- rantören av tjänsten saknar redaktionellt ansvar för innehållet (arti- kel 1.1 aa). Därigenom skiljer sig en videodelningsplattformstjänst från en audiovisuell medietjänst, t.ex. beställ-tv, där leverantören av tjänsten definieras som den fysiska eller juridiska person som har det redaktionella ansvaret för valet av audiovisuellt innehåll för den audiovisuella medietjänsten och som avgör hur det ska struktureras (artikel 1 d AV-direktiv). Redaktionellt ansvar är i sig definierat i AV-direktivet som faktisk kontroll av såväl valet av program som hur programmen ska struktu- reras, antingen i en kronologisk programtablå, när det gäller tv-sänd- ningar, eller i en katalog, när det gäller audiovisuella medietjänster på begäran. Det redaktionella ansvaret medför inte nödvändigtvis något rättsligt ansvar enligt nationell lagstiftning för innehållet eller tillhandahållna tjänster (artikel 1 c). I detta sammanhang kan det sista ledet i definitionen av video- delningsplattformstjänst nämnas. Det är leverantören av videodel- ningsplattformen som bestämmer hur de (dvs. program, användar- producerade videor eller bådadera) ska organiseras. En leverantör av en videodelningsplattformstjänst har alltså möjlighet att styra över hur innehållet i tjänsten, dvs. program eller användarproducerad video, organiseras men kan inte styra över vilket faktiskt innehåll som visas. Att styra över hur innehållet i tjänsten organiseras exemplifieras i direktivet med automatiserade metoder eller algoritmer, i synner- het genom att visa innehållet i tjänsten, genom taggning och genom sekvensering. Taggning bör kunna förstås som att innehållet i tjäns- ten organiseras utifrån information som användaren tillfört den upp- laddade videon, t.ex. beskrivande ämnesord. Sekvensering handlar om att innehållet organiseras i en viss ordning som styr uppspelnings- processen. Avgränsning mot sociala medier Det finns ingen klar gräns mellan sociala medietjänster och videodel- ningsplattformstjänster. Tjänster som i dagligt språkbruk beskrivs som sociala medier kan ha möjligheter till videodelning och en videodelningsplattformstjänst kan erbjuda det som traditionellt för- knippas med sociala medier. Sociala medietjänster tas upp i skäl 4 ändringsdirektivet. Där be- skrivs att videodelningsplattformstjänster, liksom sociala medietjäns- ter, blivit en viktig kanal för ungdomar när det gäller att dela informa- tion, underhålla och utbilda, bl.a. genom att ge tillgång till program och användarproducerade videor. Sociala medietjänster behöver där- för omfattas av tillämpningsområdet för direktivet eftersom de kon- kurrerar om samma publik och intäkter som de audiovisuella medie- tjänsterna. I skäl 5 förtydligas att även om syftet med ändringsdirektivet inte är att reglera sociala medietjänster i sig, bör sociala medietjänster omfattas av direktivet om tillhandahållandet av program och användar- producerade videor utgör en väsentlig funktion i tjänsten. Tillhanda- hållandet av program och användarproducerade videor kan enligt skäl 5 anses utgöra en väsentlig funktion i den sociala medietjänsten om det audiovisuella innehållet inte endast är underordnat eller ut- gör en mindre del av verksamheten i den sociala medietjänsten. Vidare uttalas i skäl 5 att kommissionen bör utfärda riktlinjer för den praktiska tillämpningen av kriteriet väsentlig funktion i definitio- nen av en videodelningsplattformstjänst. Riktlinjerna bör utarbetas med vederbörlig hänsyn till de mål av allmänt intresse som ska uppnås av leverantörer av videodelningsplattformar och rätten till yttrande- frihet. Utredningen har inhämtat att kommissionens ambition är att publicera riktlinjer . Hur begreppet väsentlig funktion ska tolkas har varit omdiskute- rat sedan det i ett sent skede av förhandlingarna om ändringsdirek- tivet infördes i direktivtexten. /2019 har kom- missionen haft en dialog med medlemsstaterna och intressenter om begreppet. () har hävdat att be- greppet väsentlig funktion bör förstås så att möjligheten till video- delning inte nödvändigtvis måste vara den viktigaste funktionen i en tjänst, utan att det räcker att videodelning är en av kanske många olika funktioner som en tjänst tillhandahåller för sina användare (EBU Contribution for the preparation of Commission Guidelines on the practical application of the ”essential functionality” criterion of the definition of video-sharing platform service, ). Sammantaget kan utredningen konstatera att det kan uppkomma flera gränsdragningsfrågor när det gäller att bedöma om en tjänst omfattas av ändringsdirektivets bestämmelser. Till detta kommer att området är under ständig utveckling och att nya typer av videodel- ningstjänster och nya tekniska lösningar sannolikt kommer att för- ändra och eventuellt försvåra bedömningen . De tolknings- riktlinjer som kommissionen avser att ta fram kan ge ledning och bör beaktas i det fortsatta arbetet. En rimlig slutsats är därför, enligt utredningens bedömning, att det är inte är lämpligt att närmare precisera vilka typer av videodel- ningsplattformstjänster som ska omfattas av regleringen på området, utan utgå från den allmänt hållna definitionen i ändringsdirektivet och låta frågan om vilka typer av tjänster som omfattas av regleringen få utvecklas i tillämpningen och genom rättspraxis. Myndigheten för press, radio och tv kommer att få en central roll i praxisutvecklingen, bl.a. mot bakgrund av att leverantörer av video- delningsplattformar etablerade i ska anmäla sin verksamhet till myndigheten för registrering (avsnitt 4.2.4). 6.4.3Definitioner, jurisdiktion och registrering Genomförande av ändringsdirektivets bestämmelser om definitioner, jurisdiktion och registrering när det gäller videodelningsplattforms- tjänster behandlas i kapitel 4. I kapitel 4 föreslås bl.a. att definitioner av begreppen videodelnings- plattform, leverantör av videodelningsplattform och användargene- rerad video införs i radio- och tv-lagen (avsnitt 4.2.1). Frågan om var i lagstiftningen regler om videodelningsplattformar bäst placeras be- handlas i nästa avsnitt. 6.4.4Radio- och tv-lagens tillämpningsområde utökas till att omfatta videodelningsplattformar Bedömning: Bestämmelser om videodelningsplattformar och leve- rantörer av sådana tjänster bör införas i radio- och tv-lagen och samlas i ett nytt kapitel. Ändringsdirektivet innebär att tillämpningsområdet för AV-direk- tivet breddas till att omfatta även videodelningsplattformstjänster. Medlemsstaterna åläggs bl.a. att säkerställa att leverantörer av sådana tjänster vidtar lämpliga åtgärder för att skydda minderåriga och till skydd mot material som innehåller uppmaningar till våld eller hat. Den fråga som uppkommer inledningsvis är då var i lagstiftningen sådana bestämmelser lämpligen införs. Ett alternativ är att bestämmelser införs i en ny lag. Motiv som kan anföras för att skapa en ny lag om videodelningsplattformar är bl.a. att det handlar om något annat än de traditionella medietjänster som regleras i radio- och tv-lagen. Till skillnad från audiovisuella medietjänster kännetecknas en videodelningsplattform av att leveran- tören av tjänsten saknar redaktionellt ansvar för innehållet, som är program eller användargenererade videor, men att leverantören be- stämmer hur innehållet ska organiseras. Denna grundläggande skill- nad mellan leverantörer av audiovisuella medietjänster och leveran- törer av videodelningsplattformar talar alltså för en ny lag i stället för att videdelningsplattformar regleras i radio- och tv-lagen. Ett annat alternativ är att införa bestämmelser om videodelnings- plattformar i radio- och tv-lagen. Skäl som kan anföras för detta alter- nativ är att de olika företeelserna behandlas i samma direktiv och att det finns flera beröringspunkter i de bestämmelser som gäller för de olika typerna av tjänster. Det finns inte heller något som hindrar att en leverantör av en videodelningsplattform i en separat del av tjäns- ten även fungerar som leverantör av en audiovisuell medietjänst, t.ex. genom att tillhandahålla beställ-tv, där leverantören har ett redaktio- nellt ansvar. Det kan också framhållas att gränsdragningsfrågor kan aktualiseras när det gäller det innehåll som tillgängliggörs på en så- dan plattform. Som konstaterats ovan kan innehåll som omfattas av YGL, t.ex. beställ-tv från ett medieföretag, finnas på en videodelningsplattform bredvid innehåll som inte är grundlagsskyddat. Det talar också för att ha en samlad lagstiftning i radio- och tv-lagen, vilket bör kunna underlätta tillämpningen. Ytterligare skäl för att radio- och tv-lagen är lämplig för att ta emot nya regler på området är bl.a. att det europeiska myndighetssamarbetet som bedrivs inom den europeiska gruppen av regleringsmyndigheter för audiovisuella medietjänster (Erga) kommer att omfatta både audiovisuella medietjänster och videodelningsplatt- formar. Myndigheten för press, radio och tv medverkar i arbetet inom Erga. Slutligen kan nämnas att en särskild lagstiftning för videodelnings- plattformar skulle omfatta ett mycket begränsat område och i många frågor behöva hänvisa till radio- och tv-lagen. Sammantaget väger, en- ligt utredningen, skälen att införa nya bestämmelser om videodelnings- plattformar i radio- och tv-lagen tyngre än skälen för att skapa en ny lag som ska gälla för videodelningsplattformar. Utredningens bedömning är mot denna bakgrund att ändrings- direktivets bestämmelser om videodelningsplattformar bör genom- föras genom att radio- och tv-lagens tillämpningsområde utökas till att även omfatta denna typ av tjänster. Leverantörer av videodelnings- plattformar som uppfyller de kriterier som anges i ändringsdirektivet föreslås alltså att omfattas av radio- och tv-lagen. Ett nytt kapitel om videodelningsplattformar bör införas i radio- och tv-lagen De bestämmelser som ska gälla för leverantörer av videodelningsplatt- formar bör enligt utredningens bedömning samlas i ett eget kapitel i radio- och tv-lagen. Ett alternativ till ett eget, nytt kapitel är att införa bestämmelser med bäring på leverantörer av videodelningsplattformar i de olika kapitel som berör krav som också ställs på leverantörer av audiovisuella medietjänster. Det skulle innebära behov av nya para- grafer i bl.a. 5 kap. om skydd av barn och 8 kap. om reklam och andra annonser. Även rubriker i dessa kapitel skulle behöva ändras. Det finns flera skäl för att skapa ett eget kapitel för de bestäm- melser som behöver införas. En anledning är att skillnaderna mellan leverantörer av videodelningsplattformar och audiovisuella medie- tjänster är betydande, bl.a. saknar leverantörer av videodelnings- plattformar redaktionellt ansvar för innehållet. Ytterligare ett skäl är att de bestämmelser som ska gälla för leverantörer av videodelnings- plattformar delvis är utformade på ett annat sätt än de bestämmelser som gäller för leverantörer av audiovisuella medietjänster. Exempel- vis ska leverantörer av videodelningsplattformar vidta lämpliga åtgär- der för att skydda minderåriga från skadligt innehåll och allmänheten från uppmaningar till våld och hat. Att samla de nya bestämmelser som behövs i ett eget kapitel bör även underlätta för den som på ett enkelt sätt vill ta reda på vad som gäller för leverantörer av videodel- ningsplattformar. Det kan slutligen också nämnas att bestämmel- serna i ändringsdirektivet som är tillämpliga på videodelningsplatt- formstjänster finns i ett eget kapitel i direktivet, IXA. Det nya kapitlet i radio- och tv-lagen bör placeras efter kapitel 5 som handlar om innehållet i tv-sändningar, beställ-tv och sökbar text- tv och få . 6.4.5Bestämmelser om innehållet på videodelningsplattformar Bedömning: Leverantörer av videodelningsplattformar kan bli an- svariga enligt lagen om ansvar för elektroniska anslagstavlor. Lagen (1998:112) om ansvar för elektroniska anslagstavlor (BBS-lagen) reglerar ansvar för tillhandahållare av s.k. elektroniska anslagstavlor. Med elektronisk anslagstavla avses enligt 1 § en tjänst för elektronisk förmedling av meddelanden. Med meddelanden avses text, bild, ljud eller information i övrigt. Definitionen av elektronisk anslagstavla om- fattar alla tjänster där någon inrättar en möjlighet för användare att sända in egna och ta del av andras meddelanden (prop. 1997/98:15 s. 9). Av 2 § framgår vissa undantag från lagens tillämpningsområde; den gäller t.ex. inte tjänster som skyddas av tryckfrihetsförordningen (TF) eller YGL. I 5 § föreskrivs en skyldighet för den som tillhandahåller tjänsten att ta bort eller på annat sätt förhindra vidare spridning av vissa med- delanden som sänds in till tjänsten av en användare.