sou · H7B332 · 2019-06-12 00:00:00 — Vi åkte iväg och sov över hos mormor och morfar. Men åkte vi hem igen. Vad säger de som drabbats? sökte skilja sig, men pappa vägrade att skriva på och gömde skils- mässopappren. Polisen började fråga mamma, men hon vågade inte berätta. Pappa började agera ut mer för att han kände att han började tappa kontrollen. Familjevänner började förstå. Morfar sade till polisen att han inte visste vad pappa kommer göra med mamma. Pappa blev häktad, och jag var jätterädd att han skulle få komma hem igen. Men han satt kvar. Jag har aldrig pratat med polisen men med . Mamma fick ensam vårdnad och det blev bättre. Men det är fortfarande jobbigt. 5.2Efterlevande till personer som begått självmord och andra röster från drabbade Utredningen har under sitt arbete mött efterlevande till personer som tagit sina liv, bl.a. genom och Efterlevandes Stöd (Spes). Utredningen har också tagit del av berät- telser från efterlevande genom litteratur och vetenskapliga rapporter. Utredningens uppdrag är att undersöka problematiken med upp- maning till självmord. För att förstå hur detta kan påverka efterlev- ande, är det centralt att även förstå hur självmord generellt påverkar de närstående och vilka psykologiska mekanismer som spelar in i de efterlevandes hantering av det som hänt. I en litteraturstudie baserad på självbiografier, Anhörigas upplevelser av att förlora en närstående i självmord, framkommer några intres- santa iakttagelser som går igen i de berättelser som utredningen har tagit del av.2 Det som kom fram hos alla anhöriga i självbiografierna när de fick beskedet att en närstående tagit sitt liv, var att informa- tionen kom som en chock för dem även om de flesta hade kännedom om att den närstående mått dåligt och att det fanns en ökad risk för att den närstående kunde ta sitt liv till följd av sitt ned- satta psykiska mående. Samtliga anhöriga kände sig alldeles tomma inombords precis när de fått reda på att den närstående tagit sitt liv, 2Carlsson och (2012) Anhörigas upplevelser av att förlora en närstående i självmord. Vad säger de som drabbats? hela deras värld vändes upp och ner. De anhöriga hade många frågor och undrade vad som hade hänt. Vidare uppkom tankar om de själva som anhöriga gjort något fel, om de kunde ha gjort något annorlunda samt om de gjorde tillräckligt för sin närstående. Känslor av orättvisa växte när de anhöriga frågade sig själva hur detta kunde hända dem. Förutom dessa frågor kände de flesta av de anhöriga stor skuld. Den ständiga frågan varför den närstående tog sitt liv kommer att följa med samtliga anhöriga genom livet. Samtliga anhöriga skrev inte bara om upplevelser av psykiska symtom, som tomhet och sorg, utan även om fysiska symtom. Alla kände sig trötta, hade ingen ork och hade även humörsvängningar. Särskilt stort livslidande upplevdes vid högtider, så som födelsedagar, första julen, första och andra tradi- tioner som familjerna hade tillsammans. Samtliga anhöriga beskrev att det blev en förändring i hur de blev bemötta av omgivning och vänner efter att de förlorat någon närstående i självmord. Omgivningens rädsla återkommer i alla studiens självbiografier, omgivningen är rädda för att säga fel saker, så i stället väljer de att inte säga någonting alls. Detta har en negativ effekt på de anhöriga som alla är överens om att de behövde stöttning och någon att tala med, för att kunna bearbeta sin förlust. Samtliga anhöriga beskrev det som en lång process att kunna gå vidare efter sin förlust av den närstående. Det går inte att komma över det, utan det är något de anhöriga får lära sig att leva med. 5.2.3Efterlevandes berättelser genom Spes och Suicide Zero Organisationerna Spes och Suicide Zero har på utredningens upp- drag samlat in ett antal berättelser från och förmedlat kontakt med personer som upplevt att en anhörig tagit sitt liv. Här återges tre av dessa berättelser. Personernas namn har ändrats. Min 22-åriga son tog sitt liv efter en ganska av psykisk ohälsa. Flera livshändelser som lades till varandra gjorde att han till slut blev djupt deprimerad. Även om processen sannolikt pågick i hans inre så kändes det för oss närstående som att det gick ganska snabbt. Han tog kontakt med psykiatrin och bad om sam- talsstöd. Där lovade de skicka en remiss men utan svar Vad säger de som drabbats? så var han djupare deprimerad. Han började undvika familjen. Han åkte till slut till psykakuten och fick frågan om inläggning, men svar- ade blankt nej. Vi fick ta emot dödsbudet av två poliser som kom till vårt hem. Poliserna förklarade så gott de kunde vad som hänt. De berättade vart de skulle föra kroppen och att den skulle obduceras. De rådde oss att inte se honom eftersom han nu inte såg ut som vi var vana vid. i efterhand vet jag att det var ett dumt råd. Det är väldigt viktigt att ta farväl, viktigt för sorgeprocessen. Det finns alltid någon kroppsdel som är hel och fin som man känner igen och kan ta farväl av. Poliserna kändes lugna och hade ingen brådska. Jag fick en lapp av dem med ett telefonnummer som vi kunde ringa om vi behövde. Därefter blev vi helt lämnade till oss själva. Här kan jag som anhörig se många brister. Vi visste absolut ingenting om självmord. Vi hade ingen aning om hur vi skulle agera. Vi visste inte vart vi kunde vända oss. efter dödsbudet ringde polisen upp mig och frågade hur jag hade det och om jag undrade över något. De berättade var min son nu fanns och hur det skulle ta innan han var tillbaka i vår kommun. Detta samtal var väldigt positivt, det gav mig en känsla av att någon brydde sig. Psykiatrin ringde också någon vecka efter döds- budet och frågade om vi ville träffa dem för att höra hur det gått till hos dem när min son var där den sista helgen i hans liv. Jag var väldigt arg på psykiatrin , men åkte ändå dit och samtalade med dem. Annars var vi väldigt ensamma i vår sorg och i vår vardag. Jag har efter min sons död förbannat mig själv för att jag inte förstod bättre, men kunskapen om suicid och dess varningstecken är i allmänhet ganska låg. Med ökad kunskap och bättre information tror jag att vi skulle kunna minska antalet suicid i . Det finns så mycket stigma och tabun som omgärdar ämnet och myterna är många. Men det är precis vad det är, myter. Vi väcker inga björnar som sover. Vi triggar inte igång självmord genom att fråga om personen har självmordstankar. Vi kan rädda den som ”bestämt” sig för att begå självmord. Vi kan rädda liv ända fram till dödsögonblicket. Vi måste bara öka allmänhetens kunskap. Tystanden som följer på ett självmord är enormt tärande. Självmordsrisken för anhöriga ökar och ensamhetskänslan är total. Rädslan hos vänner och bekanta för att ”påminna” om den döda och göra mig ledsen är nog det som gör att folk runt omkring väljer att låtsas som om allt är som vanligt. Vad säger de som drabbats? Men livet blir aldrig mer som vanligt. Livet blir möjligt att leva igen men det tar mycket att inse. När vår son, som var , tog sitt liv hade vi inte förstått att han mådde så dåligt. Det kom verkligen som en riktig chock för oss. Han hade haft det tufft i men kämpat på och det verkade gå mycket bättre på gymnasiet. Efter hans död framkom det att han för- sökt kommunicera via nätet med jämnåriga om självmord, men att de flesta då hade blockat honom eftersom han frågat så mycket. Vi upp- täckte ganska omgående att han varit inne på “svenska självmords- ”, senaste inloggningen var som han försvann. Vi kunde få fram att han varit inne på sidan tidigare. För någon som mår dåligt kan en sån sida vara helt förödande. Alla tänk- bara sätt att avsluta sitt liv gick att läsa där mycket detaljerat vilket, enligt vår åsikt, kan jämställas med att hetsas (triggas igång) när man befinner sig i en ensam och utsatt position. Inga andra alternativ, som t.ex. att söka hjälp, fanns där för den som är i kris. vet vi att just den sidan inte finns kvar men förmodligen finns det liknande och det borde absolut ses som kriminellt. Det gjorde också ont att vi som för- äldrar inte hade en aning om att sådana hemska sidor överhuvudtaget fanns, och då hade vi ändå varit på en föreläsning innan som handlade om unga och faror på nätet. Vi tycker att det är bra om myndigheterna utreder suicid för att kunna få fram orsaker till vad som leder fram till det. De flesta efter- levande vill också ha svar på hur det kunde hända. Utredningen bör göras med största hänsyn till de närstående och den komplicerade sorg som ofta följer. De som utreder bör vara mycket väl insatta i kom- plexiteten runt suicid. Genom kunskap går det att rädda liv och sam- tidigt förhindra att andra drabbas av denna livslånga sorg. Min dotter var en vanlig tjej på . Hon hade ingen historia av psykisk ohälsa, missbruk eller annat. Hon hade jobb, vänner, hundar, lägenhet och massor av drömmar och planer. för- ändrades något. Det var knappt så man märkte det till en början. Vad säger de som drabbats? hon var aningen mer rastlös. Hon ville något mer än där hon jobbade, hon tyckte att hennes jämnåriga sprang ifrån henne med studier. Hon började fundera över framtiden och kände sig osäker. Det hände saker, inte så dramatiska i sig, men någonstans fanns ett mönster som vi inte riktigt såg. Det fanns också något som skavde i mig, en oro för min dotter, men jag kunde inte sätta fingret på vad det var. Hon åkte tillsammans med ett par vänner och hälsade på sin mor- mor. På resan hade de skrivit varsin ”bucket-list”, en lista saker de ville uppleva i livet. Hennes mormor var nära och hade vid börjat utveckla demens. Min dotter bestämde sig för att åter åka upp till mormor senare och hålla henne sällskap. Hon kom hem som planerat . Resten av den veckan träffade hon så gott som alla sina nära vänner, nästan som ett schema hon följde. En fika, ett träningspass, en promenad, ett glas vin. Farvälmöten troligen, men det visste vi inget om då. Troligen fanns det också med i tankarna när hon åkte till mormor, att det var en resa för att säga hej då till sin älskade mormor. Vi hade passat min dotters hundar . Hon dök inte upp som hon skulle och det började kännas olustigt. Jag satte mig framför Tv:n , tiden har för alltid ristat in sig mig, och det ringde på dörren. Utanför stod två poliser. De ville komma in och vi satte oss i köket. Den ena sade att min dotter inte fanns längre. Jag förstod ingenting. Först stirrade jag bara. Sen började jag förklara att det inte kunde stämma att hon inte fanns. För vi skulle aldrig klara det, alltså kunde det inte hända. Helt irrationella tankar såklart, men i mitt chocktillstånd var det kristall- klart. Min man kom hem och jag mötte honom i hallen. Jag sade att polisen var där och att det värsta hänt vår dotter. Han rasade ihop på golvet. På något sätt måste vi ha berättat för de andra barnen. Den biten är nästan helt borta och förträngd. Poliserna frågade om vi hade någon att ringa. De tyckte inte att viskulle vara ensamma. Först tvekade vi, det var ju ändå lördag och folk hade väl annat för sig. Jag ringde i alla fall min ena bror, min svägerska och en vän. De kom snabbt och till min förvåning var hela familjerna med. Poliserna frågade om vi ville ha någon utomstående att prata med och ordnade så att en diakon från kyrkan kom. Polis- erna vägrade åka innan de var säkra på att vi hade det stöd vi behövde. Innan de åkte lämnade de en lapp med sina namn och telefonnummer. Vad säger de som drabbats? Det som hänt spred sig snabbt och huset fylldes med fler och fler per- soner. Det blev början när vi ständigt hade folk hos oss. Så många hörde av sig och ville komma och visa sitt stöd. All denna om- tanke betydde så mycket för oss. Den bar oss genom den första för- färliga tiden. Det fantastiska var att efteråt var det många som tackade OSS för att vi öppnat vårt hem för andra mitt i vår djupaste sorg. Jag var sjukskriven i nära och gick i samtalsterapi . Vår andra dotter fick en djup depression till följd av att hennes syster dog. Hon mår bra men det tog . Vi har återhämtat oss men ärren finns kvar. Det hugger till i magen när viminns något särskilt kring henne. Eller när vi hör om hennes kompisar som får barn eller gifter sig, blir vuxna helt enkelt. Vi sak- nar henne oerhört och den saknaden går aldrig över. Avgörande för vårt mående är den hjälp vi fick i början och möjligheten att prata om det som hänt. Det är absurt för mig att tänka sig att någon skulle uppmana någon att ta sitt liv, eller hetsa till det. I mina ögon är det samma sak som mord. Att utnyttja någon som är svag eller mår väldigt dåligt. Utredningen har under sitt arbete träffat två personer som har erfaren- het av uppmaningar eller uppmuntran till suicid på olika sätt. Den ena av dem är närstående till en man som begick självmord efter att han fått uppmaningar och liknande kommentarer i en tråd på ett nätforum. En bildsändning av självmordet gjordes också i forumet. Den andra personen som utredningen har träffat var med om att av en vän få in- struktioner kring hur hon skulle gå till väga för att ta livet av sig, sedan hon meddelat att hon mådde dåligt och inte orkade leva. Båda dessa personer har delat med sig av sina berättelser och sina känslor för utredningen. Den person som var närstående beskriver att det är väldigt svårt att förlora en närstående som tagit livet av sig. Det väcker en massa frågor och reaktioner, både hos en själv och hos omgivningen. Det var en fruktansvärd upplevelse att folk i nätforumet hetsade hennes närstående som de gjorde. Det var också många som skrev om hennes närstående och om familjen på nätet, vilket kunde ske i mycket hårda ordalag. Efter att hennes närstående tog livet av sig behövde hon Vad säger de som drabbats? intala sig att han verkligen hade bestämt sig och att det inte var något som hade gått att påverka. tror hon inte riktigt att det är så, utan att han påverkades mycket av det som folk skrev till honom på nätet. Hon menar att det är bra att man utreder om det ska bli brotts- ligt att uppmana någon till självmord. Det är dock viktigt att utred- ningar av sådana händelser inte handlar om hur de anhöriga inte räckt till för den som tagit livet av sig, det skulle vara fel. Stödet till anhöriga behöver också bli bättre. Den andra personen som utredningen talat med hade lidit av depression och ångest i perioder. skrev hon till en vän att hon hade försökt ta livet av sig, men att det var för svårt. Han svarade med instruktioner om hur hon skulle gå till väga för att ”lyckas”, vilket chockade henne. I det tillståndet var hon så impulsiv och öppen för påverkan att hon vände från att försöka få hjälp att ta sig igenom smärtan till att ställa in sig på att dö. Hon var väldigt nära att ta sitt liv, men blev uppringd av en annan vän som gav henne stöd. Så små- ningom tog hon sig igenom den här svåra perioden och till slut fick hon väldigt bra professionell hjälp. har hon ett jättebra liv och att det är mycket märkligt att tänka tillbaka på hur hon var . Depressionen gör att man fattar dåliga och märk- liga beslut och det kan vända oerhört snabbt. Den där kvällen gick hon från att försöka få hjälp, till att vara väldigt nära att dö, till att åter ta emot stöd för att orka leva vidare, allt . hade hon planer på att ta sitt liv , men en småsak kunde få henne att ändra sig. Samma sak gällde när hon mådde lite bättre, då kunde en liten sak få henne att bestämma sig för att avsluta allt. Man är inte rationell, utan måste hålla sig vid liv tills man får hjälp. Hon tror inte att folk i allmänhet förstår hur mycket man kan påverka någon som mår så dåligt. Hon hoppas att det blir olagligt att uppmuntra någon att ta livet av sig, eftersom det är så farligt. Det kanske kunde få folk att förstå hur allvarligt det kan vara att agera på det sättet, hur mycket skada det kan göra. 6.1Barn som bevittnar våld eller andra brottsliga handlingar mellan närstående Det finns inte något brott i svensk rätt som uttryckligen tar sikte på barn som bevittnar brott av och mot närstående. Att som barn utsättas för att bevittna t.ex. ett misshandelsbrott mot någon närstående per- son kan dock ses som en form av psykiskt våld, även om det i dags- läget är mycket svårt att lagföra någon för det. Att låta barn bevittna brott mot närstående kan vara en försvårande omständighet. Barn som är närstående till en person som har utsatts för brott kan under vissa förutsättningar ha rätt till skadestånd eller brotts- skadeersättning. Det finns också bestämmelser som tar sikte på barns ställning under förundersökning och rättegång. Även har vissa lagstadgade skyldigheter gentemot barn som har upplevt våld mellan sina närstående. Enligt 3 kap. 5 § döms den som tillfogar en annan per- son kroppsskada, sjukdom eller smärta eller försätter honom eller henne i vanmakt eller något annat sådant tillstånd för misshandel till fängelse i högst eller, om brottet är ringa, till böter eller fängelse . Kroppsskada eller sjukdom kan ha tillfogats offret och misshandel föreligga utan att handlingen behöver ha inne- burit tillfogande av smärta. Med smärta avses ett fysiskt lidande som inte är alltför obetydligt. Sjukdom inbegriper också psykisk sjukdom och psykisk invaliditet. Under sjukdom faller också sådant psykiskt lidande som medför en medicinskt påvisbar effekt, t.ex. en psykisk chock.1 När ett barn har bevittnat brott mellan närstående, kräver alltså misshandelsbrottet att barnet har tillfogats en kroppsskada, sjuk- dom eller smärta. För ansvar krävs också att gärningen (det psykiska våldet) har orsakat effekten (t.ex. psykisk chock) samt att orsakssam- bandet mellan gärningen och effekten är adekvat, dvs. det måste röra sig om en effekt som typiskt sett kan uppkomma i samband med gärningen. Vidare krävs att gärningsmannen har haft uppsåt till både gärningen och effekten. När det handlar om ett barn som bevittnat våld eller andra brottsliga handlingar kan det ofta antas vara svårt att bevisa både att en medicinskt påvisbar effekt har uppstått och att den har ett adekvat samband med det psykiska våldet. Förutsättningarna för att döma någon för misshandel mot barnet i bevittnandefallen måste därför anses vara mycket begränsat. Enligt 4 kap. 7 § döms den som fysiskt antastar någon annan eller utsätter någon annan för störande kontakter eller annat hänsynslöst agerande, om gärningen är ägnad att kränka den utsattes frid på ett kännbart sätt, för ofredande till böter eller fängelse i högst . Bestämmelsen fick sin nuvarande lydelse den 1 januari 2018.2 har genom rättsfallet NJA 2005 s. 712 slagit fast att det inte kan vara fråga om ofredande att låta ett barn bevittna övergrepp i hemmet, ens om det sker i betydande utsträckning. Dom- stolen uttalar bl.a. att de i målet aktuella övergreppen i betydande ut- sträckning ägt rum i närvaro av sönerna till den tilltalade och målsäg- anden eller någon eller några av dem. På grundval av vad sönerna berättat vid förhören i hovrätten stod det klart att det varit förenat med ett starkt obehag för dem att behöva bevittna dessa övergrepp. Den tilltalade syntes enligt domstolen ha varit helt likgiltig för att han med sitt hänsynslösa beteende utsatte sönerna för dessa upplev- elser. Det skulle emellertid otvivelaktigt innebära en pressad tolkning av straffbestämmelsen, om den tilltalade skulle anses ha gjort sig skyldig till ett ofredande. Något stöd för en sådan tolkning finns inte 1Bäcklund m.fl., Kommentar till (Zeteo ). 2016/17:222. vare sig i lagmotiven eller i hittillsvarande praxis. En sådan tillämp- ning i fall av nu aktuellt slag skulle i viss mån få karaktär av en dubbel- bestraffning med hänsyn till straffskärpningsgrunden i 29 kap. 2 § 8 , fortsätter domstolen. En sådan tillämpning av straff- bestämmelsen skulle enligt domstolen också kunna ge upphov till besvärliga gränsdragningsproblem i andra fall då någon haft obehag av att ha kommit att bevittna ett våldsbrott eller annat övergrepp. Det anförda innebär att det enligt domstolen saknas tillräckliga skäl för att i rättstillämpningen utvidga utrymmet för bestämmelsen om ofredande. Det är tveksamt om bestämmelsen om ofredande i den nya lydelsen skulle ha lett till ett annat utfall. 6.1.4Straffskärpning när barn bevittnar brott mellan närstående infördes en särskild straffskärpningsgrund i 29 kap. 2 § 8 , som innebär att det vid bedömningen av ett brotts straff- värde särskilt ska beaktas som en försvårande omständighet om brottet varit ägnat att skada tryggheten och tilliten hos ett barn i förhållande till en närstående person. Enligt förarbetena till lagändringen var om- ständigheten att brott förövats mot ett barn av en närstående redan innan att betrakta som försvårande på den grunden att förövaren utnyttjat barnets skyddslösa ställning. Däremot beaktades inte fullt ut att barnets trygghet och tillit till sin närstående rubbats i dylika situationer, och inte heller omfattades situationer där barn på olika sätt bevittnar brott som begås av och mot närstående. I förarbetena uttalades att barn som ser eller hör hur den ene föräldern miss- handlar den andre påverkas mycket starkt av upplevelsen och ofta berövas sin trygghet inte bara i förhållande till förövaren utan också i förhållande till den som blir slagen. Den senare försätts nämligen i en situation där han eller hon inte kan försvara sig själv och därmed inte heller kan erbjuda barnet någon trygghet. Dessutom upplever barnet en maktlöshet genom att det inte själv kan göra något för att skydda den förälder som blir slagen.3 I praxis har straffskärpningsgrunden berörts i exempelvis NJA 2005 s. 712. Där uttalade , utöver vad som framgår av 2002/03:53 s. 70 f. föregående avsnitt, bl.a. att det för barn generellt sett inte kan be- tvivlas att det innebär en allvarlig påfrestning att behöva bevittna övergrepp från den ena förälderns sida mot den andra. Intresset av att skydda barn från sådana upplevelser har legat till grund för utform- ningen av den nya punkt 8 i 29 kap. 2 § . Vad gäller barnen i målet anför att den tilltalade har ryckt undan den tillit som ett barn behöver få ha till sina föräldrar, och han har utsatt dem för den otrygghet som också kränkningen av deras mamma har inneburit (jfr 29 kap. 1 § andra stycket och 2 § 3 brotts- balken samt sistnämnda paragraf punkten 8 i lydelse från ). beaktar alltså dessa omständigheter som försvårande och därmed straffhöjande. Den som uppsåtligen eller av vårdslöshet vållar en personskada ska enligt skadeståndslagen (1972:207) ersätta skadan. För att psykiska besvär ska anses vara en personskada krävs att de utgör en medi- cinskt påvisbar effekt; det är alltså inte tillräckligt att de yttrar sig i allmänna känslor av rädsla och obehag. Medicinskt påvisbara anses besvär vara om de kan föranleda sjukskrivning eller läkar-, alternativt psykologbehandling.4 Exempel på medicinskt påvisbara psykiska besvär är depression, ångest och sömnbesvär. För att skadeståndsansvar ska komma i fråga krävs enligt allmänna skadeståndsrättsliga principer något mer än att skadan i logisk mening har orsakats av den skade- görande handlingen, det finns ett krav på adekvans. I stora drag kan adekvanskravet sägas innebära, att orsakssambandet mellan hand- landet och skadan inte får vara alltför svårförutsebart, säreget eller av- lägset – då undgår den handlande att ersätta skadan. uttrycks detta så, att handlingen typiskt sett måste ha ökat risken för att skadan skulle inträffa.5 Regeringen uttalade i förarbetena till den ändring i brottsskade- lagen som behandlas nedan, att det ligger i sakens natur att just barn som bevittnar allvarligt uppsåtligt våld mot en närstående person lätt drabbas av sådana psykiska besvär som utgör personskada. 4Bengtsson och Strömbäck, Kommentar till skadeståndslagen (Zeteo ). besvär torde i de fallen ofta få anses vara sådana typiska och nära- liggande följder av den skadegörande handlingen som ger rätt till skadestånd. Gärningsmannens skyldighet att betala skadestånd vid personskador begränsas emellertid till sådana medicinskt påvisbara skador som anses vara en adekvat och tillräckligt näraliggande följd av den skadegörande handlingen.