sou · H7B338 · 2019-07-15 00:00:00 — Om en misstänkt eller en misstänkts försvarare ska närvara vid förhör med annan för att hålla ett motförhör, har den misstänkte och försvararen rätt att ta del av de omständigheter ur förundersökningen som behövs för att den misstänkte ska kunna ta tillvara sin rätt vid motförhöret. Paragrafen, som är ny, innehåller regler om den misstänktes insyn i förundersökningen. Övervägandena finns i avsnitt 7.1. Av paragrafen följer, att en misstänkt eller en försvarare som ska närvara vid ett förhör med annan person för att hålla ett s.k. mot- förhör har rätt att ta del av de omständigheter ur förundersökningen som behövs för att den misstänkte ska kunna ta tillvarata sin rätt vid förhöret. Det som avses är de situationer då en misstänkt eller den misstänktes försvarare ska närvara vid ett förhör för att ställa frågor till en person vars berättelse senare kan komma att användas som bevisning. Undersökningsledaren bestämmer enligt 10 § första stycket vem som får närvara vid ett förhör. Om den misstänkte eller hans eller hennes försvarare är närvarande vid ett förhör får han eller hon enligt 11 § i den ordning undersökningsledaren bestämmer framställa frågor till den som hörs. Om den misstänkte eller för- svararen erbjuds att hålla ett motförhör har den misstänkte och för- svararen enligt den nya paragrafen en rätt att ta del av de omständig- heter ur förundersökningen som har betydelse för hans eller hennes möjligheter att tillvarata sin rätt då förhöret hålls. Bedömningen av vilka omständigheter som ska delges den miss- tänkte och försvararen ska göras för förhöret. Det handlar i första hand om att den misstänkte ska ges förutsättningar att hålla motförhöret. Avgörande är då att den misstänkte måste veta vad han eller hon har att försvara sig mot. Med begreppet omständig- heter avses i detta sammanhang process- eller utredningsmaterialet (jfr. motsvarande rekvisit i 24 kap. 9 a §). Bestämmelsen ger inte den misstänkte någon rätt att få kopior av utredningsmaterialet. Det är alltså inte frågan om att tidigarelägga den misstänktes ovillkorliga rätt till aktinsyn, som även fortsättningsvis inträder först vid slutdelgivning av förundersökningen enligt 18 a §. Hur den misstänkte ska få del av omständigheterna ur förundersökningen får avgöras efter vad som är mest lämpligt i det enskilda fallet. ledaren att inom ramen för sin objektivitetsplikt se till att den miss- tänkte får ta del av relevanta omständigheter. Principen om parternas likställdhet (”equality of arms”) ska beaktas när frågan om relevans för den misstänkte avgörs. 30 kap. 3 a § Om en åklagare enligt vad som sägs i 45 kap. 4 a § har uppgett ett högsta straff får rätten inte döma till ett högre straff för de gärningar som uppgiften avser. Det gäller även om målsäganden biträder åtalet eller fullföljer talan i högre rätt. Paragrafen, som är ny, reglerar rättens bundenhet av en sådan upp- gift från åklagaren om högsta straff som avses i 45 kap. 4 a § när den bestämmer påföljden. Övervägandena finns i avsnitt 5.9. Av paragrafen följer, att rätten i de fall en åklagare har uppgett ett högsta straff för en viss eller vissa gärningar i stämningsansökan enligt vad som sägs i 45 kap. 4 a § inte får döma till ett högre straff för dessa gärningar än det som åklagaren har angett. Rätten får alltså vid sin straffmätning inte utgå från ett högre straff än åklagaren har uppgett avseende de gärningar som uppgiften gäller. Däremot är rätten alltid fri att utgå från ett lägre straff än åklagaren angett för gärningarna om det exempelvis tillkommit ytterligare omständigheter som påverkar bedömningen eller om rätten anser att åklagaren inte tillräckligt har beaktat vissa omständigheter. Åklagarens uppgift om högsta straff i stämningsansökan utgör ett tak för rätten som den inte får gå utöver då den bestämmer påföljden. Av paragrafen följer vidare, att rättens bundenhet vid åklagarens uppgift som ett högsta tak gäller även om målsäganden agerar inom ramen för sin rätt att biträda åtalet eller fullfölja talan i högre rätt. 35 kap. 6 § Parterna ska svara för bevisningen. Rätten får självmant hämta in bevisning endast i tvistemål där förlikning om saken inte är tillåten och i mål om brott som hör under allmänt åtal när det gäller frågor om påföljd. Trots vad som sägs i första stycket får rätten i brottmål självmant be- sluta om rättspsykiatrisk undersökning och om yttrande av Socialstyrel- sen enligt vad som föreskrivs i lagen (1991:1137) om rättspsykiatrisk undersökning. Paragrafen innehåller bestämmelser om inhämtande av bevisning. Övervägandena i den del ändringarna gäller finns i avsnitt 8.4. Av ändringen i första stycket följer, att rättens möjlighet att själv- mant hämta in bevisning i mål om brott som hör under allmänt åtal begränsas när det gäller bevisning i skuldfrågan. Rätten får som en följd av ändringen inte självmant, utan yrkande av en part, hämta in bevisning avseende skuldfrågan i brottmål. Ändringen innebär inte någon begränsning av rättens skyldighet eller utrymme att utöva materiell processledning. Jfr även vårt förslag till bestämmelse i 45 kap. 11 § samt vad som sägs i kommentaren till 46 kap. 6 § om rättens materiella processledning när det bl.a. gäller bevisning. Av andra stycket, som är nytt, följer att rätten trots vad som sägs i första stycket alltid får självmant besluta om rättspsykiatrisk under- sökning och om yttrande av enligt vad som före- skrivs i lagen (1991:1137) om rättspsykiatrisk undersökning. Detta gäller oavsett om detta underlag behövs för rättens bedömning av skuldfrågan eller påföljdsfrågan eller av båda delar. Övriga ändringar i paragrafen är endast redaktionella. 35 kap. 14 § En berättelse, som någon har avgett skriftligen med anledning av en redan inledd eller förestående rättegång, eller en uppteckning av en berättelse, som någon med anledning av en sådan rättegång lämnat inför åklagare eller eller annars utom rätta, får åberopas som bevis i rättegången 1.om det är särskilt föreskrivet, 2.om förhör med den som lämnat berättelsen inte kan hållas vid eller utom huvudförhandling eller i övrigt inför rätten, 3.om det finns särskilda skäl med hänsyn till de kostnader eller olägenheter som ett förhör vid eller utom huvudförhandling kan antas medföra, vad som kan antas stå att vinna med ett sådant förhör, berät- telsens betydelse och övriga omständigheter, eller 4. om parterna godtar det och det inte är uppenbart olämpligt. Vad som sägs i första stycket om en skriftlig eller upptecknad berättelse ska också tillämpas i fråga om en ljudupptagning eller en ljud- och bildupptagning av en berättelse. Paragrafen reglerar under vilka förutsättningar skriftliga berättelser eller vissa berättelser som lämnats utom rätta och som spelats in med ljud eller med ljud och bild får åberopas som bevis i rättegången. Övervägandena i den del ändringarna gäller finns i avsnitt 9.3. Av ändringen i första stycket följer, att en berättelse som någon har avgett skriftligen eller en uppteckning av en berättelse får åberopas som bevisning om parterna godtar det och det inte är uppenbart olämpligt. Bestämmelsen, som var placerad i andra stycket och var begränsad till tvistemål, placeras nu i en ny punkt 4 i första stycket som begränsningen till tvistemål tas bort. Möjlig- heterna att åberopa en skriftlig berättelse som bevis i rättegången blir genom ändringen desamma i tvistemål och brottmål. De särskilda rättssäkerhetskrav som måste ställas på handlägg- ningen i brottmål medför att tillämpningen av bestämmelsen bör vara mer restriktiv i dessa mål än i dispositiva tvistemål. Riktlinjer för tillämpningen i brottmål kommer dock i viss mån att kunna hämtas från den praxis som gäller i de indispositiva tvistemålen. Rätten bör i brottmål som regel vara försiktig med att tillåta att uppgifter från dem som besitter för sakfrågorna viktiga upplysningar läggs fram genom en skriftlig berättelse. I brottmål är det knappast lämpligt att tillåta en skriftlig attest i fråga om central bevisning som utgör tilltrosbevisning. Att båda parter måste godta att den skriftliga berättelsen åberopas som bevis syftar till att skydda parterna från de nackdelar i bevishänseende det kan innebära att en skriftlig vittnes- berättelse åberopas mot honom eller henne. Om det kan antas att en tilltalad eller en målsägande som avser att åberopa en skriftlig berättelse inte har förstått att en sådan kan ha ett lägre bevisvärde än ett direkt förhör, bör rätten inom ramen för sin materiella processledning göra parten uppmärksam på detta under förberedelsen. Den nya bestämmelsen om möjligheten att lägga fram vittnes- attester i brottmål om parterna godtar det och det inte är uppenbart olämpligt kommer enligt vad som följer av andra stycket, som tidi- gare var tredje stycket, också att vara tillämplig i fråga om en ljud- upptagning eller en ljud- och bildupptagning av en berättelse. även vårt förslag till bestämmelse om ljud- och bildupptagna berätt- elser i brottmål i 35 kap. 14 a §. 35 kap. 14 a § En ljud- och bildupptagning av en berättelse som lämnas i brottmål inför åklagare eller eller annars utom rätta får, utöver vad som följer av 14 §, åberopas som bevis i rättegången om det inte är olämp- ligt med hänsyn till sakens prövning. Paragrafen, som är ny, innehåller bestämmelser om i vilka fall ljud- och bildupptagningar av berättelser som lämnats utom rätta i brott- mål får läggas fram som bevis i rättegången trots att de inte avgetts vid förhör inför rätten under eller utom huvudförhandling. Över- vägandena finns i avsnitt 9.3 och i SOU 2017:98. Paragrafen är likalydande med den paragraf som vi har lämnat för- slag om i vårt delbetänkande SOU 2017:98, med tillägget att en ljud- och bildupptagning av en berättelse som lämnas utom rätta i brott- mål utöver vad som följer av 14 § får åberopas som bevis i rättegången om det inte är olämpligt med hänsyn till sakens prövning. Även om inte någon av de förutsättningar som följer av 14 § första stycket p 1–4 föreligger kan alltså en ljud- och bildupptagen berättelse åberopas som bevis i brottmål om det inte är olämpligt med hänsyn till sakens prövning. Se vidare författningskommentaren till denna bestämmelse i SOU 2017:98. 45 kap. 4 a § Utöver vad som följer av 4 § ska åklagaren, i de fall det finns ett utfäs- telsebeslut om ett högsta straff enligt 23 kap. 4 d §, i stämningsansökan uppge ett högsta straff för de gärningar som omfattas av utfästelsebeslutet. En sådan uppgift får återtas endast om omständigheterna är sådana som anges i 23 kap. 4 e §. Paragrafen, som är ny, innehåller ytterligare regler om vad en stäm- ningsansökan i brottmål ska innehålla i de fall det finns en utfästelse enligt vad som anges i 23 kap. 4 d §. Övervägandena finns i avsnitt 5.9. Av paragrafen följer, att åklagaren i de fall det finns ett utfästelse- beslut enligt 23 kap. 4 d § som avser vissa av eller samtliga gärningar som åtalet omfattar ska uppge ett högsta straff för de gärningar som omfattas av utfästelsebeslutet i stämningsansökan. Åklagaren ska in- för åtalsbeslutet göra en bedömning av högsta straff med utgångs- punkt i utfästelsebeslutet. Uppgiften i stämningsansökan kan aldrig vara strängare än den som framgår av utfästelsebeslutet. Om åtalet avser samtliga de brott som ett tidigare utfästelsebeslut omfattat kom- mer åklagarens uppgift att korrespondera med den uppgift som finns i utfästelsen. Om däremot något eller några av de brott som utfästelse- beslutet gäller inte finns med i åtalet kommer uppgiften i utfästelse- beslutet att avse flera eller andra brott än de som åtalet innefattar. Åklagaren ska i det senare fallet anpassa sin uppgift i stämningsansökan efter de ändrade förutsättningarna. Åklagaren kan även i andra fall, då det finns skäl för det, anpassa sin uppgift nedåt till en uppgift om ett mindre strängt straff. Av paragrafen följer vidare att uppgiften i stämningsansökan får återtas endast om omständigheterna är sådana som anges i 23 kap. 4 e §. Det betyder att om det efter att åtal är väckt kommer fram att den tilltalade har lämnat ofullständiga eller felaktiga uppgifter eller om han eller hon ändrar eller gör tillägg till uppgifterna som har utgjort grunden för utfästelsebeslutet och därmed för uppgiften i stämnings- ansökan på ett sådant sätt att förutsättningarna för beslutet uppenbart är uppfyllda, kan åklagaren återta uppgiften om ett högsta straff i stämningsansökan. Rätten är då heller inte längre bunden vid uppgiften som ett högsta tak för sin bedömning enligt vårt förslag till bestämmelse i 30 kap. 3 a §. Jfr kommentaren till 23 kap. 4 e §. Åklagarens utfästelsebeslut som avser brott som omfattas av åtalet ska enligt vårt förslag om tillägg om detta i 20 § förundersök- ningskungörelsen (1947:948) finnas med i förundersökningsproto- kollet som ges in till rätten i samband med åtalet. 45 kap. 10 § I stämningen ska rätten även förelägga den tilltalade att muntligen eller skriftligen uppge sin inställning till åtalet och grunden för denna inställning samt vilken bevisning han eller hon åberopar och vad han eller hon vill styrka med varje bevis. Detta gäller dock inte om det på grund av den tilltalades erkännande eller andra omständigheter kan antas att uppgift om den tilltalades inställning till åtalet eller om bevis- ning inte behövs. De skriftliga bevis som åberopas bör lämnas in med att bevisuppgift lämnas. Rätten ska allt efter målets beskaffenhet verka för att målet för- bereds så, att huvudförhandlingen kan genomföras på ett ändamåls- enligt sätt. Rätten ska vid förberedelsen se till att inget onödigt dras in i målet samt genom frågor och påpekanden verka för att yrkanden, inställ- ningar och grunderna för dessa blir klarlagda och att parterna anger den bevisning som de vill åberopa i målet. Förberedelse får ske vid ett sam- manträde eller genom skriftväxling eller annan handläggning. Om det är lämpligt får olika former av förberedelse förenas. Paragrafen innehåller regler om stämning och skriftligt svaromål samt om förberedelse i brottmål. Övervägandena i den del ändringarna gäller finns i avsnitt 6.6 och 6.7. Av ändringen i första stycket följer, att den tilltalade i samband med att stämning utfärdas ska föreläggas att uppge sin inställning till åtalet och grunden för denna. Den tilltalade kan avge sådant svaro- mål muntligen eller skriftligen. Någon prövning av huruvida det finns ett behov av ett föreläggande i dessa frågor ska i princip inte göras av rätten utan föreläggandet avseende inställning och grund för denna är obligatoriskt i alla mål. Ett i förväg avgivet svaromål kan skapa förutsättningar för en effektiv handläggning vid huvudförhand- lingen och minska risken för uppskov (prop. 1986/87:89 s. 231). Be- stämmelsens tidigare tredje stycke, som gav rätten en möjlighet att vid behov förelägga den tilltalade att skriftligen uppge inställning och grund för denna, tas bort som en följd av ändringen. Att den tilltalade ska föreläggas att uppge inställning till åtalet inne- bär att han eller hon ska uppge sin inställning avseende samtliga de yrkanden som åtalet omfattar. Föreläggandet avser därför den till- talades inställning i fråga om ansvar, påföljd och särskild rättsverkan. När det gäller uppgift om enskilda anspråk som kan finnas med i stäm- ningsansökan, så omfattas sådan talan inte av rättens föreläggande i samband med att stämning utfärdas. Inget hindrar dock i och för sig att rätten inom ramen för sin materiella processledning söker ta reda på hur den tilltalade ställer sig i skadeståndsfrågan. Om det på grund av den tilltalades erkännande eller andra om- ständigheter kan antas att de uppgifter som föreläggandet avser inte behövs kan rätten låta bli att förelägga den tilltalade att inkomma med svaromål. Detta har gällt i fråga om den tilltalades bevis- uppgift och ska nu också gälla i fråga om uppgiften om den tilltalades inställning till åtalet. De andra omständigheter som kan innebära att uppgifterna inte behövs rör framför allt målets omfattning och kom- plexitet. I mindre mål kan det i regel antas att de uppgifter som före- läggandet avser inte behövs. I likhet med vad som gällt vid rätts- tillämpningen kommer bestämmelsen om undantag för föreläggande sannolikt framför allt att få betydelse på det sättet att rätten i vissa fall, trots att den enligt huvudregeln förelagt den tilltalade att komma in med svaromål, anser sig kunna kalla till huvudförhandling utan att avvakta ett eventuellt svar från den tilltalade. I likhet med vad som gällt i fråga om rättens föreläggande om svaromål bör en underlåtenhet att följa ett sådant föreläggande inte följas av någon påföljd i utredningshänseende, men däremot kan en underlåtenhet i vissa fall ge underlag för åläggande av kostnads- ansvar för försumlig processföring enligt 31 kap. 4 § (jfr Fitger m.fl., – en kommentar på internet, kommentaren till 45 kap. 10 § första stycket RB). Av ändringen i tredje stycket följer, att rätten har ett ansvar för mate- riell processledning under förberedelsen. Syftet med förberedelsen i brottmål är att huvudförhandlingen ska kunna genomföras på ett ända- målsenligt sätt. Det som avses är framför allt att huvudförhandlingen ska kunna genomföras koncentrerat utan onödiga dröjsmål. Det är inom ramen för detta syfte som rättens ansvar för processledning under förberedelsen bör utövas. Rätten ska se till att inget onödigt dras in i målet. Rätten ska också genom frågor och påpekanden arbeta för att yrkanden, inställning och grunder för dessa klarläggs under förberedelsen. På samma sätt ska rätten se till att parterna anger den bevisning som de vill åberopa i målet. Det faller då inom rättens ansvar att klargöra för parterna hur bevisning kan läggas fram och, i förekommande fall, att en skriftlig berättelse normalt har ett lägre bevisvärde än bevisning som presenteras genom ett direkt förhör eller med ljud- och bildupptagning (jfr 35 kap. 14 § och 35 kap. 14 a §). I stora brottmål eller brottmål med mer komplicerade rättsfrågor ställs det ett högt krav på rätten att vara aktiv under förberedelsen, bl.a. med processledning i förhållande till parterna, för att det ansvar som rätten har över att förberedelsen fyller sitt syfte ska sägas vara uppfyllt. Övriga ändringar i paragrafen är endast redaktionella. 45 kap. 11 § Om det behövs för att målet ska kunna slutföras i ett sammanhang vid huvudförhandlingen, får rätten på yrkande av en part förelägga åkla- garen att komplettera en förundersökning eller, i de fall en förunder- sökning inte genomförts, att genomföra en sådan. Om en part vill att en åtgärd enligt första stycket vidtas ska han eller hon så snart det kan ske göra en framställan om det till rätten. Paragrafen reglerar rättens möjligheter att förelägga åklagaren att komplettera eller genomföra en förundersökning. Övervägandena i den del ändringarna gäller finns i avsnitt 8.4. Av ändringen i första stycket följer, att det krävs ett yrkande från en part för att rätten ska kunna förelägga åklagaren att antingen kom- plettera en förundersökning eller, i de fall en förundersökning inte har genomförts, att genomföra en förundersökning. Rätten ska fort- sättningsvis inte på eget initiativ kunna förelägga åklagaren detta. Av andra stycket följer, att en part som vill få till stånd en åtgärd enligt första stycket ska göra en framställning om det hos rätten så snart det kan ske. Om en komplettering ska utföras eller en för- undersökning genomföras bör det ske så tidigt inför eller vid huvud- förhandlingen som det är möjligt för att handläggningen av brott- målet inte ska fördröjas i onödan. Bestämmelsen ställer ett krav på parterna om ett sådant skyndsamt agerande. Övriga ändringar i paragrafen är endast redaktionella. 45 kap. 13 § Om det behövs för målets förberedelse eller av något annat skäl, ska rätten hålla ett sammanträde med parter och andra som berörs. Vid bedömningen av om ett sammanträde behövs ska rätten särskilt beakta om målets omfattning gör att ett sammanträde kan antas främja att huvudförhandlingen kan genomföras på ett ändamålsenligt sätt. Ett sammanträde ska också hållas om en part har gjort en framställan om det och det inte är uppenbart obehövligt. I fråga om hur parterna ska kallas ska 15 § tillämpas. Om någon uteblir som kallats till sammanträdet, får samman- trädet ändå hållas om det främjar beredningen av målet. Om den som uteblivit förelagts vite, får rätten besluta att nytt vite ska föreläggas eller att han eller hon ska hämtas till rätten. I 6 kap. finns bestämmelser om vad som ska antecknas från samman- trädet. I 24–27 kap. finns bestämmelser om sammanträde för prövning av tvångsmedel. Paragrafen reglerar vad som gäller för förberedande sammanträden i brottmål. Övervägandena i den ändringarna gäller finns i avsnitt 6.8. Av ändringen i första stycket följer, att förutsättningarna enligt vilka rätten avgör om ett sammanträde ska hållas under förberedel- sen av ett brottmål utvidgas. Ett sammanträde ska, utöver vad som gällt, också hållas om en part gör en framställan till rätten om det och rätten bedömer att det inte är uppenbart obehövligt att ett sammanträde hålls. Parterna ges alltså en formell initiativrätt till för- beredande sammanträden. Utgångspunkten för bestämmelsen är att parterna har en insyn i målet som rätten inte alltid kan eller ska ha för åtals väckande och att parternas uppfattning om behovet av förberedande sammanträden därför i princip bör godtas. Bara om det är uppenbart obehövligt med ett sammanträde ska en framställan från en part avslås. Det föreligger en presumtion om att en parts bedömning om att sammanträdet behövs ska godtas. Rätten ska avgöra frågan om ett sammanträde på en parts begäran är obe- hövligt i första hand med utgångspunkt i vad parterna anför i frågan. Vad som kan medföra att ett sammanträde bedöms vara uppenbart obehövligt trots att en part har begärt att sammanträdet hålls måste avgöras från fall till fall. En omständighet som kan få betydelse för rättens bedömning är att målet är mindre omfattande utan några sär- skilda frågor att reda ut. I de fall det rör sig om mål av mindre omfatt- ning och komplexitet är det ofta uppenbart obehövligt med ett för- beredelsesammanträde även om en part gör en framställan om ett sådant. Det är framför allt i mer omfattande eller komplicerade brott- mål som sammanträden fyller en funktion för en ändamålsenlig huvud- förhandling. En ytterligare omständighet som kan få betydelse är tids- aspekten från det att en framställan görs till dess huvudförhandlingen ska inledas. Om ett förberedande sammanträde skulle fördröja handläggningen och det är uppenbart att fördelarna med ett samman- träde är begränsade kan det vara uppenbart obehövligt med ett sam- manträde. I tredje stycket har en hänvisning till bestämmelserna om vad som ska antecknas från sammanträdena i 6 kap. lagts till. Av vårt förslag till ändring i 15 § i förordningen (1996:271) om mål och ärenden i allmän domstol följer att anteckningar enligt 6 kap. 3 eller 4 § rätte- gångsbalken vid ett sammanträde i brottmål som avser målets för- beredelse ska göras i ett protokoll. Jfr vad som sägs i 46 kap. 6 § första stycket om ansvaret som rättens ordförande har att se till att det som parterna har anfört vid förberedelsen läggs fram ur handlingarna vid huvudförhandlingen i den utsträckning det behövs. Övriga ändringar i paragrafen är endast redaktionella. 46 kap. 6 § Vid huvudförhandlingen ska åklagaren framställa sitt yrkande. Den tilltalade ska uppmanas att kort ange sin ståndpunkt och grunden för den. Åklagaren ska därefter utveckla sin talan. Målsäganden och den tilltalade ska i den utsträckning det behövs ges tillfälle att utveckla sin talan. I den utsträckning det behövs ska rättens ordförande se till att det som parterna har anfört vid förberedelsen läggs fram ur handlingarna Därefter ska målsäganden och den tilltalade höras och annan be- visning läggas fram. Förhör med målsäganden och den tilltalade bör hållas innan vittnesbevisning tas upp om den omständighet som förhöret gäller.