sou · H7B329 · 2019-06-05 00:00:00 — Vår utredning ska enligt direktiven utreda och lämna förslag på hur samverkan mellan och inom huvudmän och vårdgivare kan under- lättas och hur gränssnitten bör se ut.1 Vi ska också utreda hur förut- sättningarna för att samordna vårdinsatser för patienter och brukare i alla åldrar med omfattande och komplexa vårdbehov kan förbättras, samt se över befintlig lagstiftning avseende krav på vårdplaner och överväga om ett s.k. patientkontrakt bör författningsregleras2, se avsnitt 1.1.1. Uppdraget innefattar alltså förenklat tre olika gränssnitt: –samverkan inom en och samma huvudman (region/landsting eller kommun) för hälso- och sjukvård, –samverkan mellan olika huvudmän för hälso- och sjukvård, –samverkan mellan hälso- och sjukvård respektive socialtjänst. Hälso- och sjukvården har en rad olika potentiella samverkans- partner inom såväl verksamhet som statliga myndigheter och andra samhällsaktörer. Utifrån våra direktiv och vår bedömning av de mest centrala samverkansparterna för hälso- och sjukvården har vi gjort avvägningen att vi kommer fokusera vårt arbete på hälso- och sjukvård med region/landsting och kommun som huvudman samt närliggande delar av verksamhet. Givet att utbildning är en sådan stark hälsodeterminant, och skolan en arena som når i princip alla barn, kommer även samverkan med skolan att belysas. 2017:97 Tilläggsdirektiv till Samordnad utveckling för god och nära vård (S 2017:01). 2018:90 Tilläggsdirektiv till Samordnad utveckling för god och nära vård (S 2017:01). Vår utredning återkommer med förslag i slutbetänkandet . I detta kapitel beskrivs bakgrunden till behovet av sam- verkan, gällande rätt, författningsreglerade planverktyg och andra centrala stöd. Vi redovisar också utgångspunkter för det fortsatta arbetet. Beskrivningarna har för avsikt att beskriva samverkansbehov ur såväl patienter/brukares perspektiv som ur hälso- och sjukvårdens perspektiv. En grundförutsättning för en samordnad utveckling för god och nära vård är att alla aktörer som ska genomföra omställningen har en gemensam nulägesbild. För att bidra till det har vi samverkat med utredningen socialtjänst (S 2017:03) vad gäller bak- grundsbeskrivningar i kapitlet. I vårt förra delbetänkande gav vi en introduktion till utredningens tilläggsuppdrag rörande samverkan mellan huvudmännen, samt en redogörelse för de förslag från Effektiv vård som berörde sam- verkansfrågor.3 Som vi beskrev då saknas det en vedertagen defini- tion av vad det innebär att vården och omsorgen är samordnad på ett ändamålsenligt sätt. Myndigheten för vård och omsorgsanalys (Vårdanalys) har konstaterat att begreppet samordning används på olika sätt och med olika innebörd, ofta utgående från ett organi- satoriskt eller professionellt perspektiv. I dessa fall är samordning främst att förstå som organisationers eller professioners gemen- samma arbetssätt. Vårdanalys väljer i stället att betrakta samordnad vård och omsorg som ett resultat för patienten/brukaren. Utifrån detta synsätt definierar de vården och omsorgen som samordnad ”när alla aktiviteter ingår i en väl fungerande helhet kring individen som individen ges möjlighet att vara medskapande i aktiviteterna efter förmåga och preferenser”.4 Detta kan t.ex. ta sig uttryck som att patienter slipper upprepa information i onödan, att man får hjälp att ta nästa steg i vård och omsorgsprocesserna, och att patienten/brukaren så långt det är möjligt erbjuds kontinuitet inom 7 SOU 2018:39 God och nära vård – En primärvårdsreform. 4Vårdanalys, Från medel till mål – att organisera och styra mot en samordnad vård och omsorg ur ett patient- och brukarperspektiv, 2017, s. 43. vården och omsorgen. När samordningen brister läggs dessutom stora delar av ansvaret för att koordinera insatserna över på patienten, brukaren eller dennes närstående.5 Ett annat exempel som presen- terats av Regionalt Cancercentrum (RCC) är att en cancerpatient i snitt passerar 26 vårdövergångar mellan olika vårdgivare i sin vårdprocess. Dessa vårdövergångar är inte alltid väl samordnade.6 Behovet av samordning av vården finns hos många olika grupper, t.ex. hos multisjuka äldre samt personer med kroniska sjukdomar, cancer och psykiska sjukdomar. svarade av patienterna som var i behov av samordning att de fått hjälp med att samordna sina vårdkontakter på ett ändamålsenligt sätt. Vårdanalys utvecklade ett ramverk för att identifiera gene- rella patient- och brukargrupper som kännetecknas av att de har ett behov av samordning. innehåller fem olika generella grupper enligt följande: •Grupp 1: Individer med komplexa behov och små förutsättningar att vara delaktiga i samordningen av sin vård och omsorg. •Grupp 2: Nyinsjuknade individer som snabbt kräver insatser av flera aktörer och där det snabba förloppet påverkar individens förutsättningar att vara delaktig i samordningen av sin vård och omsorg. •Grupp 3: I huvudsak somatiskt friska individer med små förut- sättningar att vara delaktiga i samordningen av sin vård och omsorg. •Grupp 4: Individer med komplexa behov, men med goda förut- sättningar att vara delaktiga i samordningen av sin vård och omsorg. •Grupp 5: I huvudsak psykiskt och somatiskt friska individer. Utifrån detta ramverk gjorde Vårdanalys sedan en översikt av patient- och brukargruppernas storlek och kostnader. Denna visade att uppskattningsvis ca en miljon personer i har komplexa behov av insatser från olika aktörer inom vård och omsorg, 5Vårdanalys, Från medel till mål - att organisera och styra mot en samordnad vård och omsorg ur ett patient- och brukarperspektiv, 2017, s. 25. 6Regionalt cancercentrum , Cancerplanen 2013–2015, 2013. som de har små förutsättningar att vara delaktiga i sin egen vård. Kartläggningen indikerar även att totalt ca två miljoner individer har små förutsättningar att själva vara delaktiga i samordningen av sin vård- och omsorg (grupp 1–3). intervjuer och studier från Vårdanalys visar att samordningen ofta brister för dessa grupper och att det i många fall leder till en sämre vård och omsorg samt en otrygg situation för patienten/brukaren i fråga. Dessutom läggs ofta ett stort ansvar på de anhöriga att ta en samordnande roll. I samman- hanget bör också noteras att kartläggningen pekar på att en majoritet av befolkningen () i huvudsak är somatiskt frisk och inte möter några större problem vad gäller samordning av vård och omsorg.7 Patienternas rörlighet mellan olika vårdgivare och huvudmän har ökat i samband med att patientrörlighetsdirektivet8 och patientlagen (2014:821) (PL) trätt i kraft och antalet utförare har ökat, bl.a. i och med införandet av lagen (2008:962) om valfrihetssystem (LOV). Bristande samordning riskerar att leda till försämrade hälsotillstånd hos patienterna, vilket kan leda till fler besök på akutmottagningar, mer undvikbar sluten vård och ökade kostnader för hälso- och sjuk- vården.9 5.2.2Ädelreformen och kommunens huvudmannaskap Även Ädelreformen har bidragit till fler sam- verkansytor, i och med att även kommuner då fick ett ansvar att erbjuda hälso- och sjukvård till vissa grupper. Syftet med reformen var att tydliggöra gränsytorna och samarbetsformerna mellan lands- ting och kommun gällande åtgärder och insatser för äldre. De pro- blem som föranledde Ädelreformen var framför allt oklar ansvars- och uppgiftsfördelning och brist på samverkan mellan kommuner och landsting, allt fler medicinskt färdigbehandlade patienter i sjukvården som inte kunde komma hem samt ökade kostnader p.g.a. allt fler äldre patienter.10 I och med Ädelreformen fick kommunerna 7Vårdanalys, Samordnad vård och omsorg – En analys av samordningsutmaningar i ett fragmen- terat vård- och omsorgssystem, 2016, s. 62. 8Europaparlamentets och rådets direktiv /24/EU, om tillämpningen av patienträttigheter vid gränsöverskridande hälso- och sjukvård. 9OECD, The future of primary care Interim report and next steps, 2017, s. 8. 10Socialstyrelsen, Ädelreformen slutrapport, 1996. ett samlat ansvar för långvarig service, hälso- och sjukvård och socialtjänst till äldre och personer med funktionsnedsättningar. Kommunerna övertog bl.a. ansvaret för och driften av sjukhem11 och andra vårdinrättningar för somatisk långtidssjukvård. Kommunerna blev också skyldiga att inrätta särskilda boendeformer (SÄBO), till vilket räknas bl.a. ålderdomshem, , gruppboende och de sjukhem som kommunerna övertog i samband med reformen. De blev även ansvariga för att erbjuda hälso- och sjukvård (exklusive läkarinsatser) i dessa särskilda boendeformer och i dagverksamheter. Efter överenskommelse med fick kommunerna också möjlighet att bedriva hemsjukvård. Kommunen fick ansvaret för att inom varje verksamhetsområde som huvudregel ha en sjuksköterska med ett särskilt medicinskt ansvar ().12 Vidare fick kom- munerna betalningsansvar för somatisk långtidssjukvård bedriven av landsting eller enskild vårdgivare och för medicinskt färdig- behandlade personer vid landstingens enheter för somatisk akut- sjukvård och geriatrisk vård.13 I praktiken innebar Ädelreformen att kommunerna övertog ca 490 sjukhem med 31 000 vårdplatser för somatisk långtidssjukvård, drygt 400 gruppboendeenheter med 3 000 boende, drygt 200 dagverksamheter och ca 130 enheter för dagsjukvård. Kommunerna övertog också ca 55 000 landstings- anställda, som alltså blev kommunanställda. De kostnader som av- lastades landstingen genom reformen överfördes till kommunerna genom en ekonomisk reglering. Totalt motsvarade kommunernas övertagande . Beloppet tillfördes kom- munerna genom en kombination av förändringar i skatteutjämnings- systemet, förändrade statsbidrag, mellankommunal kostnadsutjäm- ning och skatteväxling.14 Skatteväxlingen skedde genom lokala och regionala avtal mellan landstingen och kommunerna. I elva län över- tog kommunerna direkt ansvaret för hemsjukvården. I övriga län växlades ansvaret för vården i ordinärt boende successivt över till kommunerna. hade en sådan överlämning skett i 11Inrättning för somatisk långtidssjukvård som före Ädelreformen betraktades som ett sjuk- hus och efter som en boendeform. Sedan Ädelreformen innefattas sjukhemmen i begreppet särskild boendeform för äldre, se 3 § lag (1990:1402) om övertagande av vissa sjukhem och andra vårdinrättningar. 12Ansvaret reglerades i 24 § i (den äldre) hälso- och sjukvårdslagen (1982:763). 13Socialstyrelsen, Ädelreformen slutrapport, 1996. 14Socialstyrelsen, Ädelreformen slutrapport, 1996. samtliga regioner eller landsting förutom i dåvarande landsting.15 Ansvarsfördelningen för hemsjukvård varierar regionalt. Ansvaret mellan respektive landsting och kommun regleras i lokala överens- kommelser, s.k. avtalssamverkan. Avtalen reglerar principer för vem som bedöms ha behov av hemsjukvård, vilka åtgärder som kom- munen och är förpliktigade att utföra samt hur sam- arbetet mellan dessa parter ska ske. Avtalen tecknas i regel gemen- samt mellan regionen/och alla berörda kommuner, dock kan vissa specifika ansvarsområden bestämmas i avtal som tecknas med enskilda kommuner. Avtalen ser övergripande lika ut över landet. Ett vanligt kriterium för att avgöra när kommunens ansvar för hälso- och sjukvården för en patient aktualiseras är att det är svårt för patienten att ta sig till vårdcentralen (den s.k. tröskelprincipen). Ett annat är att sam- ordningen av hälso- och sjukvårds- och socialtjänstinsatser fungerar bättre om patienten får hemsjukvård. En tredje förutsättning kan vara att behovet av hemsjukvård ska pågå för att det ska bli aktuellt att bli inskriven i hemsjukvården. Samverkansavtalen innehåller också skillnader. Här redovisar vi ett antal exempel för att illustrera dessa. I ett fåtal regioner/landsting har kommunen inte bara ansvar över hemsjukvård på primär- vårdsnivå utan de ansvarar också enligt avtalen för specialiserad vård i hemmet.16 Den exakta ansvarsfördelningen för de specialiserade insatserna avgörs i vårdplanering. I dessa avtal ansvarar regio- nerna/landstingen för läkarinsatser och insatser från andra pro- fessioner knutna till den specialiserade vården, t.ex. dietister. Kommunen ansvarar för den vård som kan göras av professioner anställda i kommunen.17 15Socialstyrelsen, Kommunalt finansierad hälso- och sjukvård – Förstudie, 2018, (I Region är det bara kommun som ansvarar för hemsjukvård, utr. 16Region och Region . 17Region/, Avtal mellan Region och kommunerna i om överlåtelse av skyldighet att erbjuda hälso- och sjukvård i ordinärt boende, 2018; Region/, Avtal om övertagande av hälso- och sjukvårdsinsatser i ordinärt boende mellan och kommunerna i län, 2007. Även i regioner/landsting som har det huvudsakliga ansvaret för avancerad sjukvårdvård i hemmet skiljer sig definitionerna av specialiserad vård i hemmet i avtalen vilket gör att ansvarsfördel- ningen ändå kan se olika ut. T.ex. i är regionen/ansvarig för ”specialiserad vård i hemmet som kräver insatser dygnet runt”18 men i är de ansvariga för ”läkarinsatser och stöd till kommunernas sjuksköterskor av annan sjukvårdspersonal med specialistkompetens vid avancerad hemsjukvård”.19 I vissa regio- ner/landsting är kommunerna endast ansvariga för planerade och oplanerade insatser till människor som är inskrivna i hemsjukvården.20 Om patienter är i behov av oplanerad vård i hemmet och är berättigade till detta enligt tröskelprincipen men inte är inskrivna i hemsjukvården är det då regionens/ansvar.21 Avtalen skiljer sig också bl.a. genom att kommunernas ansvar för hemsjukvård i ordinärt boende omfattar olika åldrar; och uppåt22, och uppåt23, och uppåt24 och och uppåt25.26 För de åldersgrupper som inte om- fattas av hemsjukvård har regionen/ansvaret för hälso- och sjukvård i ordinärt boende. Vem får kommunalt finansierad hälso- och sjukvård? De flesta patienter som omfattas av kommunalt finansierad hälso- och sjukvård är äldre och en majoritet är kvinnor. I ålders- gruppen var kvinnor och andelen kvinnor 18Region/, Avtal om övertagande av ansvar för vissa hälso- och sjuk- vårdsinsatser i ordinärt boende, 2013. 19Region/, Överenskommelse gällande samverkan inom hemsjukvård i –2022, 2018. 20Region och Region . 21Region/, Avtal hemsjukvård mellan Kommunerna och i , 2013, Region/län, Överenskommelse avseende ansvar för den somatiska hemsjukvården mellan läns landsting och kommunerna i län, 2016. 2212 regioner/landsting; , , , , , , , , , , , . 25Sex regioner/landsting; , , , , , . 26Socialstyrelsen, Kommunalt finansierad hälso- och sjukvård – Förstudie, 2018. är högst bland de allra äldsta. Det är få barn som omfattas av kom- munalt finansierad hälso- och sjukvård. var det 2 200 per- soner under som fick sådana insatser.27 Via samkörning av uppgifter från , register över kommunala hälso- och sjukvårdsinsatser och register över socialtjänstinsatser till äldre och personer med funktionsned- sättning för 201428 erhölls uppgifter om samtliga patienter som skrivits ut från sjukhus och därefter fått kommunalt finansierad hälso- och sjukvård eller insatser från . De enda patienter som inte inkluderades i uppgifterna var de som vårdats inom rättspsykiatrin. Totalt skrevs 1 121 823 personer ut från sjukhus i . hade vårdats inom den somatiska vården, medan hade vårdats på en psykiatrisk klinik. Av samtliga utskrivna personer fick knappt 30 procent29 fortsatt kommunalt finansierad hälso- och sjukvård, medan knappt 20 procent30 fick insatser från . Av alla patienter utskrivna från sjukhus hade knappt 5 procent31 fortsatt behov av både kommunalt finansierad hälso- och sjukvård och socialtjänst. En majoritet av dessa var eller äldre, och fler- talet var . Fler kvinnor än män fanns i gruppen. Vem arbetar i kommunalt finansierad hälso- och sjukvård? Enligt sammanställd statistik var ca 200 000 personer sysselsatta (med månadslön) i vård och omsorg i egen regi . Av dem var drygt hälften undersköterskor eller skötare (105 000 personer) och en tredjedel (66 000 personer) vård- biträden eller vårdare. Det fanns även ca 15 000 sjuksköterskor sysselsatta i kommunerna varav knappt 12 000 arbetade inom vård och omsorg. Inom vård och omsorg fanns ca 13 000 personliga assistenter anställda. Utöver detta fanns knappt 70 000 timavlönade anställda inom vård och omsorg, med en genomsnittlig sysselsättningsgrad på . Av dessa var drygt 2 000 sjuk- sköterskor.32 27Socialstyrelsen, Kommunalt finansierad hälso- och sjukvård – Förstudie, 2018. 28Socialstyrelsen, Om övergångar mellan sluten vård och öppen vård och omsorg, 2017. 29334 420 personer. 30221 221 personer. 3153 763 personer. 32Socialstyrelsen, Kommunalt finansierad hälso- och sjukvård, 2019, s. 30. I statistik om legitimerad personal inom hälso- och sjukvården finns uppgifter om legitimerad personal som var sysselsatta , fördelade på olika näringsgrenar (SNI). Av denna framgår att ca 10 000 sjuksköterskor var sysselsatta i vård och omsorg med boende (varav 2 700 arbetade i privat regi) och ca 7 000 sjuksköterskor var sysselsatta i öppna sociala insatser (varav 900 arbetade i privat regi). Det fanns även 3 300 specialistsjuk- sköterskor sysselsatta i vård och omsorg med boende varav 800 arbetade i privat regi. Inom öppna sociala insatser fanns 3 100 spe- cialistsjuksköterskor, varav 350 arbetade i privat regi. Andra legitimerade grupper i hälso- och sjukvård är t.ex. arbetsterapeuter, fysioterapeuter och dietister. Av Socialstyrel- sens statistik framgår att ca 1 900 arbetsterapeuter var sysselsatta i vård- och omsorg med boende och 2 200 arbetsterapeuter inom näringsgrenen öppna sociala insatser. Ca 1 200 fysioterapeuter var sysselsatta i vård och omsorg med boende och ca 1 300 fysiotera- peuter inom näringsgrenen öppna sociala insatser. Ca 30 dietister var sysselsatta inom vård och omsorg med boende och knappt 50 dietister var sysselsatta inom näringsgrenen öppna sociala insatser.33 5.2.3Samverkan för ökad personcentrering Det råder inte alltid samsyn kring varför man ska samordna sin planering och vem den samordnade planeringen i första hand är till för, verksamheten eller patienten/brukaren. En viktig distinktion måste göras mellan den egna planeringen av framtida insatser som varje berörd vårdenhet ska göra och den gemensamma planeringen mellan olika vårdenheter som syftar till att samordna de olika aktörernas insatser på ett för den enskilde tillfredställande sätt. För att skapa en sammanhängande hälso- och sjukvård utifrån varje patients behov, förutsättningar och preferenser krävs att samt- liga aktörer som är inblandade i insatserna, inklusive patienten själv, har samsyn om hur patientens vårdprocess ska se ut. Det är viktigt att sätta mål utifrån patienten, inte efter organisatorisk indelning av hälso- och sjukvården, när man utformar en personcentrerad vård- process. Samordning måste mätas och följas upp utifrån effekten för patienten, inte utifrån de enskilda insatserna eller åtgärderna. 33Socialstyrelsen, Kommunalt finansierad hälso- och sjukvård, 2019, s. 31. Figur 5.1 är en generisk processbeskrivning av de sex moment en patient går igenom när hen får hälso- och sjukvård, en individ- anpassad vårdprocess34, oavsett vilket hälsoproblem eller diagnos hen har. Många olika aktörer och professioner kan vara involverade i olika delar av processen. Syftet med beskrivningen är att skapa samsyn mellan olika aktörer om vilken process som ska stödjas utifrån individens perspektiv och möjliggöra sådant som gemensam målformulering för de olika aktörer och professioner som är del- aktiga i den. behov avÅtgärdaFölja upp åtgärder Källa: , 2016.35 Det förekommer fall vid enklare hälsoproblem där de sex processtegen kan hanteras inom en och samma vårdkontakt. Dessa ”korta” vård- processer förekommer nästan uteslutande inom öppen vård. I många fall är dock en individanpassad vårdprocess betydligt längre och mer komplex. 34Vårdprocess som är anpassad för en enskild patient. En individanpassad vårdprocess kan baseras på en eller flera standardiserade vårdprocesser i kombination som används för en specifik patient i syfte att förebygga, identifiera, utreda och behandla ett eller flera hälso- problem eller hälsotillstånd. En individanpassad vårdprocess kan omfatta ett eller flera vård- åtaganden. termbank, 2013. 35Socialstyrelsen, Nationell informationsstruktur 2016:1, 2016, s. 70. Hälso- och sjukvårdsinsatser från flera vårdgivare och huvudmän Det är vanligt att en individanpassad vårdprocess involverar vård- åtaganden36 från flera vårdgivare. En individanpassad vårdprocess omfattar också ofta vårdåtaganden från flera huvudmän, dvs. från både regioner/landsting och kommun eller flera olika regioner/landsting. var det ca 400 000 patienter som fick hälso- och sjuk- vård där kommunen var huvudman. Merparten av dessa patienter fick också hälso- och sjukvårdsinsatser där var huvud- man.37 Det är alltså många patienter som får hälso- och sjukvård från flera huvudmän i sin individanpassade vårdprocess. Insatser från både hälso- och sjukvård och socialtjänst Formellt startar insatser från hälso- och sjukvård och socialtjänst alltid på olika sätt. En individanpassad vårdprocess, enligt modell, initieras alltid av att en vårdbegäran fram- förs till hälso- och sjukvården, oftast av patienten själv men ibland av en närstående eller annan aktör. En individanpassad process i initieras i stället alltid av en aktualisering till social- tjänsten via en anmälan, en ansökan om bistånd, en begäran om insats enligt LSS eller information på annat sätt. Vid anmälan eller information på annat sätt inleds en förhandsbedömning som avslutas med ett beslut om att en utredning ska initieras. har konstaterat att utifrån nu gällande lagstiftning och därmed organisering av hälso- och sjukvård respektive social- tjänst finns det inget juridiskt stöd för att bedriva hälso- och sjuk- vård och socialtjänst för en och samma individ enligt samma process.38 Dock finns det gemensamma mönster i en individanpassad vårdprocess respektive en individanpassad process inom socialtjänst. För den enskilda individen är det förstås oftast så att man ser det som olika delar i en och samma process. Att en och samma process enligt inte kan inne- fatta både hälso- och sjukvård och socialtjänst är särskilt intressant i 36Enligt termbank är ett vårdåtagande ett beslut av mottagande vårdenhet att acceptera vårdbegäran. 37Socialstyrelsen, Kommunalt finansierad hälso- och sjukvård – Förstudie, 2018. 38Socialstyrelsen, Hälsoärende och process-id – Förutsättningar för en sammanhållen vård- och omsorgsdokumentation kring individanpassade processer, 2015. relation till gällande rätt om s.k. individuell plan. En individuell plan ska upprättas just när en enskild behöver insatser och åtgärder från både hälso- och sjukvård och socialtjänst, alltså omfattas av både en individanpassad vårdprocess och en individanpassad process i social- tjänsten (se avsnitt 5.3.3). I gränsytan för samverkan mellan region/landsting och kommun och mellan hälso- och sjukvård och socialtjänst uppfattar många vi möter att det finns ett slags gråzon. Gråzonen benämns ofta som omsorg. härleds gråzonen till insatser som har kommunen som huvudman, men benämningen används även när landstingen är huvudman. Ur lagstiftarens perspektiv finns ingen sådan gråzon, utan det stöd en patient eller brukare får från kommunen eller regionen/är antingen åtgärder med stöd av hälso- och sjukvårdslagstiftning eller insatser med stöd av socialtjänstslagstift- ning. En del av förklaringen till den uppfattade gråzonen kan vara att det tidigare fanns en lag om särskilda omsorger om psykiskt utveck- lingsstörda m.fl.39 som i vardagligt tal benämndes omsorgslagen. I den s.k. omsorgslagen reglerades en rätt till särskild omsorg för de som då benämndes psykiskt utvecklingsstörda. De särskilda om- sorgerna bestod bl.a. i rådgivning, kontaktperson, daglig verksam- het, korttidsvistelse utanför det egna hemmet och boende i familje- hem eller gruppbostad. Lagen upphävdes 1994 och ersattes av bestämmelser i lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade (LSS). En annan del kan vara en sammanblandning av olika begrepp och benämningar.