sou · H7B358 · 2019-12-18 00:00:00 — Ett av tre huvud- mål är att få till stånd universell tillgänglighet till kulturarvet. Kulturarvsfrågorna behandlades även kulturpolitiska proposition, där tidsaspekter för kulturarvet beskrivs på följande sätt: Men kulturarvet har inte några bestämda tidsgränser och redan i vår livs- tid deltar vi i skapandet av både vårt eget och morgondagens kulturarv. Det går därför inte att ange när en företeelse blir en del av kulturarvet – somligt uppmärksammas nästan genast, för annat kan det dröja . När nya delar av kulturarvet lyfts fram glöms andra bort, medan vissa blir ”klassiker”, som ständigt kan upptäckas och nytolkas. Vi har ett an- svar för att bevara och berika kulturarvets mångfald och att lämna vidare till nästa generation.3 1996/97:3, s. 127. En moderniserad och anpassad arkivlag Gränserna för vad som ska betraktas som ett kulturarv och när kulturarvet bildas, började förändras från något statiskt till något mer dynamiskt. kritiserades också synen på kulturarvet som något materiellt. antog Konventionen om tryggandet av det immateriella kulturarvet, som omfattar exempelvis språk, musik, danser och sociala seder. har regeringen behandlat kulturarvsfrågor kulturpolitiska proposition – som anger de kulturpolitiska målen – och i kulturarvspropositionen 2016. Av de kulturpolitiska målen framgår att ”kulturpolitiken ska främja ett levande kulturarv som bevaras, används och utvecklas”.4 I propositionen Kulturarvspolitik behandlas kulturarvsfrågorna som ett eget politikområde.5 Regeringen menar att kulturarvet är föränderligt och öppet och att begreppet kan förstås som spår och uttryck från det förflutna som tillskrivs värde och används i samtiden. En sådan förståelse av kulturarvet säger ingenting om vad som ska anses höra dit och den utesluter ingenting på förhand. Denna för- ståelse betonar att ingenting är ett kulturarv i sig, utan att det blir det först genom att uppfattas och användas som sådant. Ett uttryck för detta är att olika objekt införlivas i samlingar vid offentliga insti- tutioner som museer, bibliotek eller arkiv, men det kan också handla om enskilda människors värdering av föremål eller sedvänjor. Vidare menar regeringen att det är nödvändigt att avgräns- ningar av vad som räknas till kulturarvet måste få avgöras i det civila samhället och av de professionella inom kulturarvsområdet. I pro- positionen behandlas även frågan om när kulturarvet uppstår och det konstateras att kulturarvet inte behöver avse något från det förgångna, utan det nästan samtida kan komma att inkluderas i kulturarvet om det be- traktas och används som sådant av människor. Kulturarvet förutsätts också användas: enskilda ska kunna använda kulturarvet för bildning, kunskap och konstnärliga upplevelser. Kulturarvet ska även kunna bidra till gemenskap och kritiskt ifråga- sättande. Beträffande kulturarvsinstitutionernas arbete beskriver regeringen att det offentliga kulturarvsarbetet kan bidra till en all- 4Tid för kultur (prop. 2009/10:3), s. 30. 2016/17:116, s. 58 f. En moderniserad och anpassad arkivlag sidig förståelse av det förflutna och att institutionerna kan ses som kunskapsinstitutioner i samhället. Regeringen presenterar en ny in- riktning på kulturarvspolitiken där det offentliga kulturarvsarbetet ska utvecklas så att –det gemensamma kulturarvet blir en angelägenhet för alla, –det offentliga samtalet vidgas och fördjupas, och –medskapande och engagemang främjas. Dessa mål ska ligga till grund för institutionernas kulturarvsarbete.6 Det nationella kulturarvet blir kulturarvet I förarbetena till lagen om kulturminnen m.m., beskrevs kulturarv som: det som tidigare generationer skapat. Varje tid bildar sin egen uppfatt- ning om det kulturella arvets betydelse och om vilka delar av kulturarvet som är särskilt värdefulla. Synen på kulturarvet växlar därför från till en annan. Den påverkas av sådana förhållanden som den ekonomiska utvecklingens tempo och inriktning, idé- och samhällsdebatten, utbild- ningens innehåll och forskningens rön.7 När den fortfarande gällande arkivlagen kom togs en särskild bestäm- melse in om att myndigheternas arkiv skulle vara en del av det natio- nella kulturarvet. I förarbetena till lagen sägs: De arkiv som bildas i skilda verksamheter kan alla betraktas som delar av vårt kulturarv. Det kan gälla enskilda personers brev- eller bildarkiv, gårdsarkiven från jordbruksfastigheter och industriarkiv såväl som myn- digheters arkiv.8 Det ges däremot ingen närmare beskrivning av kulturarvet som be- grepp men i propositionen sägs vidare: 2016/17:116, s. 69. 7Kulturmiljövård (prop. 1987/88:104) , s. 27. 8Arkiv m.m. (prop. 1989/90:72), s. 29. En moderniserad och anpassad arkivlag Arkiven är också en viktig bas för forskning av olika slag. Sålunda är arkiven nyttiga för den professionella forskning som ger oss sådana insikter i samband och orsaker som är av omedelbar praktisk nytta för framtiden. Jag tänker härvid t. ex. på den medicinska forskningen, men även modern ekonomisk forskning kan vara beroende av arkivmaterial, t.ex. från skattemyndigheterna. Att bevara, ordna och vårda arkiven så att de kan tjäna också forskningens olika behov ser jag som ytterligare en huvuduppgift i arkivverksamheten. Här framstår kulturarvsaspekten tydligast, det för en kulturnation självklara att bevara minnet av sin utveckling och använda detta minne för att dels belysa den historiska utvecklingen, dels nyttiggöra de erfarenheter som dras ur materialet.9 Någon egentlig definition av vad kulturavet utgörs av står inte att finna i dessa förarbeten. Lagstiftaren synes ha utgått ifrån att det är underförstått vad begreppet innebär. Propositionen Kulturarvs- politik, som bl.a. utmynnade i en museilag, beskriver och diskuterar vikten av kulturarvet och dess position i samhället. Någon reell definition av begreppet ges dock inte heller här. I förarbetena till arkivlag föreslog utredningen att arkiv skulle vara en del av det nationella kulturarvet. Begreppet ”nationellt kulturarv” definierades eller förklarades inte närmare. Däremot förde utredningen ett resonemang om att förutsättningarna för kulturpoli- tiken hade förändrats genom informationsteknologins utveckling, ett ökat bevarandeintresse och ett växande engagemang i svensk historia och kultur. Utredningen menade att kulturutbudet, genom den för- ändrade informationsteknologin, höll på att monopoliseras av utom- svenska aktörer. Man befarade att det utländska inflytandet skulle bli för dominerande vilket kunde öka avstånd mellan dem som kunde tillgodogöra sig det nya och dem som inte kunde det. Vidare menade utredningen att man kunde iaktta ”en renässans för det svenska”, som sågs som en reaktion mot informationsteknologins utveckling och mångkultur. Här menade utredningen att det låg i statsmaktens intresse att bevara mångfalden utan att avvisa insatserna till förmån för det svenska kulturarvet. Mot denna bakgrund skulle arkiven kunna bidra till ökad förståelse av och kunskap om de beskrivna sam- hällsförändringarna. Arkiven skulle enligt utredningen också fungera som en slags kulturcentra vid sidan av t.ex. bibliotek och museer.10 I den efterföljande propositionen avgränsades arkiv till att avse myndigheternas arkiv. Denna avgränsning motiverades med att de 1989/90:72, s. 32. 10Öppenhet och minne, Arkivens roll i samhället (SOU 1988:11), s. 36–38. En moderniserad och anpassad arkivlag offentliga arkiven utgjordes av allmänna handlingar och ”arkiv- materialet bildade en sammanhängande och detaljrik dokumentation av förhållandena i landet och hur landet har styrts”.11 Vidare fram- hölls att skrivningen om kulturarvet skulle ha betydelse i myndig- heternas tillämpning av bestämmelserna om arkivvård och gallring. I propositionen Kulturarvspolitik föreslås att bestämmelserna om utförsel av vissa kulturföremål i kulturmiljölagen ska göras ursprungs- neutrala. Vissa språkliga ändringar ska också göras. Det ska inte längre göras åtskillnad mellan svenska och utländska föremål när frågan om ett föremål ska få föras ut ur landet eller inte. Det väsentliga ska vara om föremålet har betydelse för kulturarvet i . För att ett före- mål ska omfattas av utförselrestriktion måste det dock ha anknytning till landet på något sätt. Regeringen anser att anknytningen till kan uttryckas genom att man antar att föremålet har funnits i landet och sätter den perioden till . Genom att utförselbestämmelserna ändras behöver inte längre regleringen av vilka föremål som ska anses svenska respektive utländska finnas kvar. I avsnittets sista stycke anför regeringen att: Någon ändring i sak avses inte med att orden ”det nationella” tas bort i lagtexten. Till följd av denna ändring i 1 § bör också 10, 11 och 16 §§ ändras på motsvarande sätt.12 På så vis har det nationella kulturarvet snarare blivit ett gemensamt kulturarv eller rätt och slätt: kulturarvet. Beträffande de enskilda arkiven har regeringen konstaterat att de ”givetvis tillhör vårt kulturarv” men det har inte ansetts nödvändigt att uttala något om deras status som kulturarv i arkivlagen eftersom lagen inte reglerar enskilda arkiv.13 Regeringen uttryckte samma stånd- punkt i propositionen Arkivfrågor och någon sär- skild bestämmelse om enskilda arkiv som kulturarv infördes inte heller i arkivlagen.14 hade då tidigare i betänkandet Arkiv för alla – nu och föreslagit en reglering av de enskilda arkiven som en del av det nationella kulturarvet.15 Efter kulturarvspropositionen 2016/17:116 har det inrättats ett centrum för utveckling av kulturarvsfrågor på . 1989/90:72, s. 29. 2016/17:116, s 132 f. 1989/90:72, s. 29–30 och s. 70. 2004/05:124, s. 13–14. En moderniserad och anpassad arkivlag På finns en definition av kultur- arv: Kulturarv avser alla materiella och immateriella uttryck för mänsklig påverkan – till exempel spår, lämningar, föremål, konstruktioner, miljöer, system, strukturer, verksamheter, traditioner, namnskick, kunskaper osv. Oavsett om det skrivs i obestämd eller bestämd form – kulturarv eller kulturarvet – innefattar det en mångfald av kulturarv. kan be- greppet preciseras för att belysa särskilda delar av samhällsutvecklingen, till exempel det biologiska kulturarvet, det industriella kulturarvet eller modernismens kulturarv. Kulturarvet är föränderligt och bör inte definieras Sammanfattningsvis verkar begreppet ”kulturarv” inte låta sig defini- eras exakt. Av redovisningen ovan framgår också att lagstiftaren inte definierat, eller försökt definiera, begreppet. Utifrån de redovisade beskrivningarna kan man dock konstatera att många olika saker och företeelser kan betraktas som en del av kulturarvet, exempelvis de bestånd och samlingar som finns hos arkiv, bibliotek och museer. Synen på kulturarv som något föränderligt har tydlig- gjorts. Det har också betonats att ett föremåls eller en företeelses ålder inte behöver vara en betydande komponent för att det ska be- dömas som kulturarv – det avgörs snarare av betraktaren eller använd- aren. Andra värdeord som framhållits är att kulturarvsarbetet ska vara inkluderande och främja delaktighet. Vad som betraktas som kulturarv är inte enbart en fråga för institutionerna utan även för sam- tida och framtida användare och för de grupper som skapar egna forum eller uttryck utanför de traditionella institutionerna eller arenorna. I stället för att tala om vissa arkiv som kulturarv ligger det kanske mer i tiden att tala om arkivinstitutionernas kulturarvsuppdrag. Även om det således inte går att exakt avgränsa vad som ska anses vara vårt kulturarv bör tillgången till den del av kulturarvet som finns hos arkiven tryggas. Kulturarvet är ett centralt begrepp och utred- ningen ansluter sig därvid till vad regeringen tidigare anfört. En moderniserad och anpassad arkivlag 5.3.2Arkiven har betydelse för det demokratiska samhället Arkiven har ett särskilt värde för en fri åsiktsbildning. Arkivlagen ska därför inte bara tillförsäkra tillgången till allmänna handlingar och kulturarvet utan ska också ha som syfte att bidra till det demo- kratiska samhällets beständighet och utveckling. Formuleringen är hämtad från bibliotekslagen (2013:801). Tillgången till arkiven kan, som det allmänna biblioteksväsendets verksamhet gör, bidra till en önskvärd samhällsutveckling i stort och till att demokratin kan för- djupas genom att välinformerade individer får bättre möjligheter till insyn, inflytande och deltagande i den demokratiska processen. Den kunskap som kan hämtas ur arkiven kan ge förutsättningar för ett offentligt samtal där enskilda fritt kan behandla gemensamma ange- lägenheter och utbyta åsikter. Regeringen har i förarbetena till biblio- tekslagen angett att: I den föreslagna lydelsen innefattas idén om att demokratin befästs och fördjupas genom att individer får ökad kunskap och goda förutsättningar för fritt åsiktsutbyte och diskussion om gemensamma angelägenheter. Att biblioteken ska verka för det demokratiska samhällets utveckling uttrycker en målsättning om allas delaktighet i samhällslivet som främjas genom de medel som nämns, det vill säga kunskapsförmedling och fri åsiktsbildning.16 Tillgången till och främjandet av användning av arkiven rimmar väl med grundtanken om stärkandet av demokratin, vilket bör komma till uttryck även i den föreslagna arkivlagen. En särskild fråga gäller vidareutnyttjandet av handlingar. Reger- ingen har i förarbetena till lagen (2010:566) om vidareutnyttjande av handlingar från den offentliga förvaltningen, den s.k. PSI-lagen, yttrat att den offentliga förvaltningen har en central roll i utvecklingen av och att en rättssäker och effektiv förvaltning stärker demo- kratin.17 Syftet med PSI-lagen är att främja utvecklingen av en informa- tionsmarknad genom att underlätta enskildas användning av hand- lingar som tillhandahålls av myndigheter. Med vidareutnyttjande avses enligt lagen användning av handlingar för andra, såväl ideella som kommersiella, ändamål än det ursprungliga ändamål för vilket handlingarna behandlas av en myndighet. En stor del av den infor- mation som finns hos kommunala och statliga myndigheter utgör, 2012/13:147, s. 13. 17Offentlig förvaltning för demokrati, delaktighet och tillväxt (prop. 2009/10:175). En moderniserad och anpassad arkivlag enligt regeringen, en samhällsgemensam resurs av stort värde för medborgarna, företagen och det civila samhället. Regeringen anser att det ska vara så enkelt som möjligt för så många som möjligt att tillgodogöra sig värdet av denna informationssamling. Myndigheterna bör aktivt sträva efter att möjliggöra ett effektivt vidareutnyttjande av offentlig information för att underlätta framväxten av en informa- tionsmarknad och för att bidra till att stärka människors självstyre och utövande av medborgerliga rättigheter.18 Samhället har således också av detta skäl ett brett behov av information från det allmänna. Förslag: I arkivlagens inledande bestämmelser ska det lyftas fram att arkiven är en del av kulturarvet. Det ska också framgå att arkiven ska bevaras, struktureras och förvaltas för att tillgodose 1.rätten att ta del av allmänna handlingar, 2.behovet av information för rättskipningen och förvaltningen, En delvis motsvararande bestämmelse finns arkivlag. Av bestämmelsen ska framgå att arkiven är en del av kulturarvet. Be- stämmelsen lag är grundläggande och bör framhävas i en ny arkivlag. Av bestämmelsen framgår bl. a. att huvudregeln är att myndigheternas arkiv ska bevaras. Undantag från denna regel ges senare i lagen främst genom bestämmelserna om gallring. Utredningen utvecklar grunderna för bestämmelsen i kapitel 7 och 11. Överväg- andena finns i avsnitt 7.11.1 och 11.7.1. Arkiven är en del av kulturarvet och arkivverksamheterna är viktiga för att trygga tillgången till och öka kunskapen om innehållet i arkiven. Av gällande arkivlag framgår att myndigheternas arkiv är en del av det nationella kulturarvet. Utredningens mening är att även de enskilda arkivens status som en del av kulturarvet ska framgå av en ny arkivlag. Det har i tidigare utredningar föreslagits att det i arkivlagen ska anges att även arkiv från enskilda arkivbildare är en del av kulturarvet. De enskilda arkiven innehåller både handlingar 18a.a., s. 131 och s. 139 f. En moderniserad och anpassad arkivlag om samhällsviktiga funktioner och handlingar som är viktiga från ett kulturhistoriskt perspektiv. Arkiven från såväl den offentliga som den enskilda sektorn är av betydelse för en allsidig historiebeskriv- ning, för bildning, forskning och samhällsengagemang. Enligt utred- ningens mening är det hög tid att de enskilda arkivens status, i enlighet med tidigare utredningsförslag, kommer till uttryck i en ny arkivlag.19 De enskilda arkivens betydelse ska lyftas fram i en särskild paragraf där det anges att dessa arkiv, jämte de offentliga arkiven, är en del av kulturarvet. Det ska vidare framgå att arkiven ska bevaras, struktureras och förvaltas för att tillgodose rätten att ta del av allmänna handlingar, behovet av information för rättskipningen och förvaltningen och forskningens behov. I detta avseende är det viss skillnad på arkiv som utgörs av allmänna handlingar och enskilda arkiv. För myndigheterna och andra organ som förvarar allmänna handlingar har bestämmelsen en betydande funktion i förhållande till bl.a. gallring. För enskilda arkiv får bestämmelsen ses som ett riktmärke, dvs. det är upp till de enskilda arkivbildarna och arkivinstitutionerna att svara för att arkiven hanteras och förvaltas på ett ändamålsenligt sätt. När det gäller myndigheternas arkiv går det att konstatera att arkivinformation i ökad omfattning kan förväntas finnas tillgänglig som grunddata och bidra till tjänste- och samhällsutveckling. För- valtningens arbete med bl.a. grunddata, vidareutnyttjande av hand- lingar och öppna data innebär att allmänna handlingar kan användas av en mängd aktörer på många olika sätt, se ovan. I förarbetena till arkivlag anges att arkivhandlingarna ska bevaras för att underlätta myndigheternas handläggning och praxisbildning. går det att understryka behoven av andra myndigheters tillgång av informationen. Bevarandet utifrån denna aspekt är viktig för att bl.a. upprätthålla principer som ”en uppgift, en gång” och effektiva infor- mationsutbyten. 19SOU 2002:78, s. 119 f. En moderniserad och anpassad arkivlag Förslag: Lagens bestämmelser ska gälla för 1.myndigheternas och vissa andra organs arkiv, och För sådana enskilda arkivinstitutioner som erhåller verksam- hetsbidrag av statliga medel ska vissa av bestämmelserna om till- gänglighet och rapportering gälla. Gällande arkivlag ska tillämpas på myndigheterna och vissa andra organs arkiv samt arkivmyndigheterna. Den nya arkivlagen ska ha samma tillämpningsområde som tidigare, men vissa enskilda arkiv- institutioner som får verksamhetsbidrag av statliga medel ska om- fattas av vissa bestämmelser. Utredningen utvecklar grunderna för dessa bestämmelser och sina överväganden i kapitel 11. Nuvarande arkivlag gäller för arkiv hos alla typer av myndigheter, dvs. både statliga, kommunala och landstingskommunala myndig- heter. Utlandsmyndigheterna är statliga myndigheter och omfattas av lagen. Myndigheter och organ som förvarar allmänna handlingar Beteckningen myndighet är inte definierad i någon lag men av för- arbetena till regeringsformen framgår att med myndighet avses i den författningen regeringen, domstolar och förvaltningsmyndigheter.20 Förvaltningsmyndigheter är samtliga statliga och kommunala organ med undantag för och kommunala beslutande församlingar (kommunfullmäktige, och regionfullmäktige).21 Som arkivlag används begreppet myndighet med samma betydelse i den föreslagna arkivlagen. Lagens bestämmelser omfattar också vissa andra organ. De be- stämmelser som gäller för statliga myndigheters arkiv ska gälla även för arkiv hos sådana organ som avses i 2 kap. 4 § första meningen offentlighets- och sekretesslagen (2009:400) till den del som arkivet härrör från den verksamhet som avses i bilagan till offentlighets- och 1973:90 s. 232 f. kommer emellertid beteckningen landstingskommun inte längre att finnas. En moderniserad och anpassad arkivlag På motsvarande sätt ska de bestämmelser som gäller för kommunala myndigheters arkiv gälla även för arkiv hos sådana juridiska personer som avses i 2 kap. 3 § offentlighets- och sekretess- lagen. Arkivlagens grundläggande bestämmelser 1, 2, 10–12 och 14 §§ ska gälla även de beslutande församlingarna , kommunfull- mäktige och regionfullmäktige, vilket lag gör. Dessa organ är annars inte generellt jämställda med myndigheter i arkivlagen på det sätt som de är enligt 2 kap. tryckfrihetsförordningen. Bestämmelserna avses inte ändras i sak. De grundläggande bestämmelserna jämte bestämmelserna om över- tagande av arkiv ska även gälla sådana enskilda organ hos vilka allmänna handlingar förvaras med stöd av lagen (2015:602) om överlämnande av allmänna handlingar för förvaring, och och dess organisatoriska delar vid förvaring av allmänna handlingar med stöd av lagen (1999:288) om överlämnande av allmänna handlingar till eller någon av dess organisatoriska delar för förvaring, m.m. Inte heller här avses bestämmelserna ändras i sak. I lagen ges också bestämmelser om arkivmyndigheterna. Vilka arkivmyndigheter det finns framgår av 20 §. Deras uppgifter regleras i 21–26 §§. Enskilda arkivinstitutioner som får statliga verksamhetsbidrag De enskilda arkiven är, som nämnts, en viktig del av kulturarvet. Därför utvidgas den nya arkivlagen till att omfatta vissa av de enskilda arkiven. Bestämmelserna i 7 § andra stycket och 14 § ska tillämpas på sådana enskilda arkiv som får verksamhetsbidrag av statliga medel. Dessa enskilda arkivinstitutioner ska främja tillgången till kultur- arvet och bidra till det demokratiska samhällets beständighet och utveckling. De ska också lämna uppgifter till det nationella arkiv- informationssystemet NAD, som drivs och förvaltas av . En moderniserad och anpassad arkivlag Förslag: Arkivmyndigheterna ska tillgängliggöra och främja an- vändningen av arkiven för att uppfylla syftena och ändamålen i de inledande bestämmelserna. De enskilda arkivinstitutioner som får verksamhetsbidrag av statliga medel ska tillgängliggöra och främja användningen av arkiven för att främja tillgången till kulturarvet och bidra till det demokratiska samhällets beständighet och utveckling De ska genom tillgängliggörande av arkiven och främjande av användningen också tillgodose forskningens behov. Att människor får tillgång till arkiven och deras bestånd hänger intimt samman med den föreslagna arkivlagens syfte och ändamål, se kapitel 4, avsnitt 5.3 och 5.4. Vissa överväganden finns också i av- snitt 11.7.1. Enligt utredningens direktiv återspeglar gällande lagstiftning i huvudsak ett synssätt där arkiven betraktas som slutstation för infor- mationen. Ett sätt att motverka ett sådant synsätt är att betona att arkiven ska tillgängliggöras och användas. En sådan bestämmelse saknas i gällande arkivlag. Det ska göras tydligt att arkivmyndigheterna och de enskilda arkivinstitutionerna som får verksamhetsbidrag av statliga medel ska tillgängliggöra sina arkiv och främja användningen av desamma. Människors rätt att ta del av allmänna handlingar medför att myn- digheternas verksamhet ska präglas av öppenhet och tillmötes- gående. Myndigheternas förhållningssätt gentemot enskilda regleras framför allt i förvaltningslagen (2017:900) där det bl.a. sägs att kon- takterna med den enskilde ska vara smidiga och enkla. Att arkiv- myndigheterna ska tillgängliggöra och främja användningen av arkiven kan ses som en del av detta förhållningssätt. Åliggandet bör därför inte innebära någon förändring av arkivmyndigheternas arbetsformer. De flesta enskilda arkivinstitutioner vill att människor ska kunna ta del av bestånden. Enligt utredningens mening bör man dock kunna ställa krav på de enskilda arkivinstitutioner som erhåller verk- samhetsbidrag av statliga medel.