sou · H7B33 · 2019-01-30 00:00:00 — LO menar (i ett internt arbetsmaterial som överlämnats till utred- ningen) att arbetsmarknadspolitiken i och med nedläggningen av länsarbetsnämnderna förlorade fotfästet på regional nivå, och att de regionala kompetensplattformarna inte lyckats fylla detta tomrum.14 Det saknas en stödjande struktur som kan fungera som en 14Enligt ett internt arbetsmaterial som överlämnats till utredningen. initiativkraft för att möta regionala arbetsmarknadsbehov kopplade till kompetensförsörjning, effektiv omställning och matchning. Med anledning av detta har LO utformat ett förslag om regionala stöd- strukturer för samverkan. En fungerande regional samverkan i arbetsmarknadsfrågor skulle enligt LO kunna samla olika aktörer i ett gemensamt, snarare än parallellt, arbete för effektiv omställning och matchning och kom- petensförsörjning. Idén är att skapa ”regionala ” som helt eller delvis ägs och förvaltas av arbetsmarknadens parter tillsammans med Arbetsförmedlingen. Dessa skulle stödjas av den nationella styrgruppen som beskrivits ovan. TCO menar att det finns skäl att fundera på hur Arbetsför- medlingens regionala samverkan med fackförbund, arbetsgivare och andra relevanta aktörer kan utvecklas på ett bättre sätt.15 En väl fungerande samverkan skulle kunna fungera som ett forum för diskussion kring bland annat prognoser över kompetenskrav, och därmed ligga till grund för en gemensam syn eller lägesbeskrivning hos berörda parter. Utifrån en gemensam bild av läget kan ett regionalt forum eventuellt också ha förutsättningar att bedöma dimensioneringen av olika utbildningsformer. TCO:s medlemsför- bund har god insikt i denna typ av frågor, bl.a. genom representation på företags- och arbetsplatsnivå via fackliga klubbar och regionala ombudsmän. Saco-förbunden anser att det saknas en välfungerande och hel- täckande struktur för att säkra samverkan om kompetensförsörj- ningen för akademiker.16 är många bristyrken akademiker- yrken, som såväl branschråd som kompetensplattformar inte upplevs rikta sig till akademikeryrken. Olika samverkansformer nationellt, regionalt och lokalt måste enligt i större utsträck- ning fokusera på akademikeryrken, och då inte bara på vissa brist- yrken. Det är även nödvändigt att samverkansformer i huvudsak tar en nationell utgångspunkt. Avsaknaden av stabila strukturer för samverkan för akademikeryrken anser är en bidragande orsak till den akuta akademikerbrist vi har i . föreslår att Statskontoret, eller någon annan relevant myndighet, får i uppdrag att föreslå formaliserade samverkansformer mellan olika statliga myndigheter och mellan lärosäten, arbetsmarknadsparter och andra 15Enligt inlaga till utredningen. 16Enligt inlaga till utredningen. intressenter för att säkerställa att systematisk och heltäckande sam- verkan kommer till stånd med syftet att skapa en bättre kompetens- försörjning i hela landet av alla yrken, inte minst akademikeryrken. 9.3.3Branschsamverkan är avgörande men fragmentarisk Arbetslivets deltagande är avgörande för alla delar av kompetensför- sörjningsarbetet. Arbetslivet och arbetsmarknadsparternas organi- sationer behöver medverka i analyser och prognoser över arbets- marknadens kompetenskrav, i utvecklingen av yrkeskvalifikationer, valideringsmodeller och andra rörelsefrämjande verktyg, i kvalitets- säkring av yrkesinriktad utbildning och arbetsplatsförlagda insatser, m.m.Myndigheter, utbildningsanordnare och andra offentliga aktörer inom kompetensförsörjningsområdet är beroende av sam- verkan med företrädare för arbetslivet både för strategisk planering och för att det praktiska genomförandet av såväl den löpande verk- samheten som tillfälliga projekt och insatser inom kompetensför- sörjningsområdet. Samverkan mellan arbetsmarknadsparternas branschorganisatio- ner och offentliga aktörer kring frågor som rör kompetensför- sörjning sker i många olika kanaler. Med hjälp av utredningens branschkontakter listas de huvudsakliga nedan. Detta är dock inte att betrakta som en komplett lista. Tabell 9.3 Samverkan med företrädare för arbetslivet kring kompetensförsörjningsfrågor Statliga myndigheter med fasta På nationell nivå finns ett övergripande partsråd och ett bransch- specifikt råd för samhällsbyggnadssektorn. Myndigheten för (). har ett övergripande branschråd för MYH har även ett råd för den nationella referensramen SeQF. För varje nationellt yrkesprogram i gymnasieskolan finns ett nationellt socialfonden har en övervakningskommitté, ett arbetsutskott och en högnivågrupp samt Statliga myndigheter med samverkan Universitets- och högskolerådet (UHR) utbildningspolitisk utvärdering (IFAU) Regionala och lokala offentliga aktörer (kallades tidigare de regionala Lokala programråd inom gymnasieskolan, yrkesråd för regionalt yrkesvux och college- modeller för gymnasieskolan och vuxen- utbildningen i samverkan med kommuner Utredningen har genom fokusgrupper och löpande dialog med arbets- marknadsparternas branschorganisationer inhämtat synpunkter om de offentliga aktörers samverkan med företrädare för arbetslivet kring kompetensförsörjningsfrågor. Nedan presenteras utredningens bear- betning av de diskussioner som hållits med Svenskt Näringslivs medlemsorganisationer, SKL:s avdelning för arbetsgivarpolitik samt nätverk för kommuners personalchefer, , samt . Utredning- ens referensgrupp har även omfattat representanter från Arbets- givarverket, Arbetsgivaralliansen och KFO, Företagarna, , och Ledarna. Samverkan på nationell nivå behöver samordnas över myndighetsgränser och bli mer strategisk Branschsamverkan med nationella myndigheter har enligt utred- ningens branschkontakter stor utvecklingspotential. Det finns ingen naturlig motpart för branschorganisationernas frågor rörande kom- petensförsörjning. Branscherna måste samverka med många olika myndigheter och departement kring frågor om branschens kompetensförsörjning. De samverkansorgan som finns hos natio- nella myndigheter har inte i uppdrag att hantera övergripande kompetensförsörjningsfrågor. I nationella programråd förs branschvisa diskussioner om utbildning på gymnasial nivå, men det är svårt att hitta ett sammanhang för en mer holistisk diskussion om olika vägar in i ett yrke och hur de förhåller sig till varandra. Exempel som har tagits upp är att det saknas samlad nationell uppföljning av arbetsmarknadsetablering efter avslutad utbildning i olika utbildningsformer, samt att inget politikområde tar riktigt an- svar för omställningsfrågan. Tillfälliga delegationer som YA-delega- tionen och Valideringsdelegationen tillsätts för att hantera tvär- sektoriella frågor, men när dessa avslutar sina uppdrag finns ingen tydlig ansvarig aktör för att driva frågorna vidare. Frågan om vad som behövs på arbetsmarknaden upplevs hamna mellan , och . Under utredningens hearing med kom- petensförsörjningsansvariga hos Svenskt Näringslivs medlemsorga- nisationer framkom önskemål om en tydligare styrning av de departe- mentsöverskridande frågorna, t.ex. i form av ett ”kompetensförsörj- ningsdepartement”. Regionala samverkansstrukturer saknas i stor utsträckning Den dominerande åsikten i utredningens branschkontakter är att den regionala nivån för kompetensförsörjningsfrågor inte är tillräck- ligt utvecklad. Många branschorganisationer som utredningen har haft dialog med har inte hört talas om regionalt kompetensförsörj- ningsarbete eller de regionala kompetensplattformarna. Däremot finns en uppfattning om att om den regionala nivån definieras tydligare och ges ett tydligare mandat så kommer branschorganisa- tionerna att möta upp mot detta. En viktig fråga att lösa är hur den geografiska indelningen borde se ut. LO menar att 7–8 regioner är rimligt, men att det viktigaste är att strukturerna för det offentliga åtagandet matchar varandra, inte hur många geografiska delar de består av. Bland finns uppfattningen att det ser väldigt olika ut över landet gällande möjligheten för arbetsmarkna- dens parter att delta i diskussioner kring regional kompetens- försörjning. I vissa regioner är det svårt för förbund att komma i kontakt med exempelvis Arbetsförmedlingen, och TCO:s med- lemsförbund tycks inte heller alltid bli inbjudna till möten då kom- petensförsörjning diskuteras (enligt inlaga till utredningen). Enligt i har kontaktytorna kring kompetensförsörj- ning minskat regionalt sett. fanns länsarbetsnämnder och arbetsmarknadsråd, men är kontaktytorna färre. Regionala branschråd finns på vissa håll inom Arbetsförmedlingen, men de har enligt inget beslutsmandat. För akademikeryrken har kompetensförsörjningsfrågorna ofta en mer nationell utgångspunkt. har enligt något löpande samarbete med kompetensplattformar regionalt (enligt inlaga till utredningen). Det kan, enligt , visa på att strukturer saknas för att bättre svara emot kompetensförsörjningen av akade- miker i hela landet. Högskoleutbildning styrs mer efter individens kunskapssökande och lärosätena har stor autonomi. Men finns bilden att utbildningarna skulle kunna matcha bättre mot Det finns också smala yrkesområden på högskolenivå som kan behöva värnas på ett mer strategiskt sätt. Arbetsmarknadsprognoser och statistik behöver förbättras Det görs många olika analyser och prognoser över arbetsmarkna- dens kompetensbehov. Det finns dock ingen aktör som ansvarar för att samla olika prognoser och det är enligt branschorganisationerna ibland svårt att förstå hur de förhåller sig till varandra. har pekat på att det är många olika aktörer som gör prognoser över rekryteringsbehoven av lärare. Prognoserna ser olika ut och har olika tidshorisonter, men alla har en statlig myndighet som avsändare. Det är inte tydligt hur olika prognoser förhåller sig till varandra. En ytterligare fråga är i vilken utsträckning lärosätena använder sig av dessa prognoser vid dimensionering av sin lärarutbildning. Olika myndigheter är olika framgångsrika när det gäller att göra prognoser utifrån borde kort och lång sikt. Vissa branschorganisa- tioner menar att analyserna inte fångar snabba förändringar i kom- petensbehoven medan andra menar att även detta fångas i analyser. har lyft att prognoserna behöver ta bättre hänsyn till skillnaden mellan vilken kompetens arbetsgivare önskar rekrytera och vilken kompetens man i praktiken rekryterar. Ett exempel är yrkesgruppen barnskötare. Arbetsgivare har för avsikt att rekrytera förskollärare framför barnskötare, men då dessa inte finns tillgängliga i tillräckligt antal rekryterar man i stället barnskötare. Arbetsmarknaden för utbildade barnskötare är därmed bättre än vad prognoserna ger vid hand. Även branscher utan volymmässigt stora rekryteringsbehov kan ha stort behov av utbildad kompetens. Det gäller exempelvis inom handeln, där prognoser inte fångar behovet av kvalificerat yrkes- utbildade som exempelvis butikschefer. Det stora kompetensskifte som pågår till följd av ökad e-handel är också svårfångat med dagens prognosverktyg. Befintliga anställda kan behöva kompetensutveck- ling bl.a. vad gäller vissa specifika it-kunskaper. En övergripande synpunkt är att det saknas tillräckliga analys- verktyg för ett mer effektivt kompetensförsörjningsarbete. Det är svårt att få samlad statistik på utbildningsvolymer och det finns ingen utvecklad samhällsekonomisk analysmetod för att bedöma konsekvenser av kompetensbrist och flaskhalsproblematik. Det sak- nas även en gemensam begreppsstruktur för att beskriva kompe- tenskrav, vilket försvårar matchningen. En vanligt förekommande åsikt är att Arbetsförmedlingens prognoser är för grova. Det kan se ut som att det är överskott inom ett yrkesområde där det egentligen är brist då hänsyn tas också till de specifika kompetenskrav som arbetsgivare till yrkesområdet brukar ha. Inom industrin har valideringsmodeller tagits fram för Industri- teknik bas som ska motsvara SeQF-nivå 4. Valideringsmodellen är dock inte kompatibel med de yrkeskoder som Arbetsförmedlingens använder (SSYK12). Arbetsgivarorganisationerna inom industrin menar att de skulle kunna vara behjälpliga i arbetet med att hitta en bättre kodning av deras behov. Många företag har också svårt att definiera sina kompetensbehov eftersom det är ett krävande arbete i sig. Det krävs tid och resurser för att identifiera vilka arbetsuppgifter som är kritiska och kun- skapen om hur dessa kopplar till nödvändiga, tillräckliga och önsk- värda kompetenskrav kan vara ganska låg. Särskilt mindre företag behöver ett bättre stöd för att definiera sina kompetensbehov. Branschernas utvecklingsarbete behöver tas till vara på ett bättre sätt Branschorganisationer har ofta inte resurser för att utföra insatser för stärkt kompetensförsörjning men kan bidra genom att utveckla modeller som kan användas både i utbildningssystemet och i arbetsmarknadspolitiken. Yrkeskvalifikationer, när de har formulerats, kan användas som grund för många olika insatser som arbetsmark- nadsutbildningar, yrkesvux och validering. Men för att de modeller som branscherna tar fram ska göra nytta behöver de enligt utredningens branschkontakter komma till större användning än . Modeller som finns och fungerar måste användas, exempelvis collegemodeller och valideringsmodeller. är ett fackförbund som organiserar arbetstagare i branscher där många människor som är nya på den svenska arbetsmarknaden kan hitta sin första anställning. Branschen har utarbetat verktyg för validering, yrkesbevis, osv. som kan användas av Arbetsförmed- lingen. menar dock att de lokala variationerna är stora mellan olika arbetsförmedlingskontor när det gäller att använda de modeller som branschen utformat. Få deltagare får ta del av insatserna trots att organisationen är riggad för att ta emot många. Arbetsmarknadspolitiska insatser konkurrerar ibland med de lösningar som arbetsmarknadsparterna har utarbetat. Exempelvis kan de kollektivavtalade yrkesintroduktionsanställningarna ha svårt att konkurrera med de subventionerade anställningar som kan bevilja som staten även vill främja an- vändningen av yrkesintroduktionsanställningar. Om detta är avsikten har prioriteringen inte framgått för branschorganisationerna. Den samlade bilden är att branschorganisationernas utvecklings- arbete skulle kunna komma till större användning. saknar många branscher resurser att beskriva sina kompetenskrav på rör- lighetsfrämjande sätt, t.ex. genom att utveckla och sprida yrkeskvali- fikationer. Främjande åtgärder, bl.a. i form av utvecklingsmedel, skulle kunna bidra till att fler branscher kan bidra till det arbetet. Ofta är arbetstagar- och arbetsgivarorganisationer överens om de viktigaste kompetensbehov som finns inom respektive bransch, men arbetsmarknadsprognoserna omsätts ofta inte i tillräcklig utsträck- ning. En övergripande synpunkt är att de prognoser som tas fram inte används tillräckligt i dimensionering av utbildningsutbud, exem- pelvis inom den kommunala vuxenutbildningen. Den tröghet som finns för att ta till sig prognoser i utbildningssektorn kan leda till kompetensbrist, och när utbildningssektorn använder inaktuella eller för grova beskrivningar av kompetensbehov kan det leda till utbildningar som inte ger anställningsbarhet. Stödstrukturer behövs för lärande på arbetsplats Många av de insatser som utförs inom arbetsmarknadspolitiken och utbildningspolitiken omfattar arbetsplatsförlagda moment. Det hand- lar om extratjänster, gymnasieelever och vuxenstuderande på praktik, personer i arbetsträning, osv. När de arbetsplatsförlagda momenten inte samordnas mellan olika anordnande aktörer kan det bli trångt på arbetsplatserna, särskilt inom offentlig sektor. har lyft svårigheten att få utrymme för utbildnings- insatser och tillgång till handledare på arbetsplatserna. Brist på arbets- platser som kan ta emot personer på arbetsplatsförlagt lärande kan utgöra en flaskhals för kompetensförsörjningen. Det skulle behövas stöd för det arbetsplatsförlagda lärandet i form av en ansvarig sam- ordnande aktör, gärna på regional nivå. Kommunernas kompetensförsörjningsbehov behöver lyftas fram I dialog med kommunala arbetsgivare framkommer att kommuner- nas intressen som arbetsgivare kan hamna i skymundan i diskus- sioner om kompetensförsörjning med andra aktörer. Kommunerna deltar i dessa diskussioner oftare i egenskap av huvudmän för kom- munal vuxenutbildning eller som samverkanspartners till inom arbetsmarknadspolitiken, inte som arbetsgivare. Samarbetet med Arbetsförmedlingen gäller ofta kommunernas arbets- marknadspolitiska insatser eller möjlighet att ta emot arbetssökande i olika arbetsplatsförlagda åtgärder. Arbetsförmedlingen utgår i denna samverkan snarare från behovet att utforma insatser för personer som står långt ifrån arbetsmarknaden snarare än från kommunernas kompetensförsörjningsbehov. Det är svårt att i praktiken dra gränsen mellan arbetsmarknadspolitisk åtgärd och kompetensförsörjning. kommun har sänkt sina utgifter för försörjningsstöd bland annat genom att använda sig av så kallade ”boråsanställningar”. Samma sak har gjorts i . kommun har också haft ”huddingejobbare”. Dessa personer utgör inte full kompetensförsörjning , men kan bli värdefulla medarbetare . Ett hinder för samverkan kring kompetensförsörjning är också stuprör i den kommunala förvaltningen. Samverkan med sker främst genom kommunernas arbetsmarknads- enheter. Dessa har inte i uppgift att säkerställa den kommunala kom- petensförsörjningen utan snarare att minska kostnaderna för försörj- ningsstödet. Om kommunerna som arbetsgivare bedriver samverkan om strategisk kompetensförsörjning så är det snarare med den kom- munala vuxenutbildningen genom vård- och omsorgscollege än med Arbetsförmedlingen eller arbetsmarknadsenheten. 9.3.4Internationell utblick: Den norska kompetensförsörjningspolitiken I har kompetensförsörjningspolitiken en tydlig institutionell organisering. Utredningen har besökt myndigheten som ansvarar för de norska kompetensförsörjningsfrågorna. Formellt sorterar myndigheten under Kunnskapsdepartementet, den norska motsvarigheten till det svenska Utbildningsdeparte- mentet, men myndigheten får även uppdrag från andra departement med frågor som rör kompetensförsörjning. Myndighetens uppdrag är både att arbeta för att höja individers kompetens och att arbetsgivare ska förses med den kompetens de söker. Målgruppen är bred, men man fokuserar mer på vuxna per- soner som har kompetensutmaningar än på barn och ungdomar. Myndigheten ansvarar bland annat för kontakter med bransch- organisationer, validering av reell kompetens och den nationella kom- petenspolitiska strategin. Man arbetar också med att stötta kompe- tensutveckling i arbetslivet. Den nationella kompetenspolitiska strategin signerades av fem departement, de åtta huvudorganisationerna i arbets- livet, och folkbildningen. Initiativet till strategin kom efter att (2014) stöttat med en kompetenspolitisk analys. Slutsatsen var att man inte klarade att utnyttja befolkningens kompetens gott nog. PIAAC-undersökningen om vuxnas kompe- tenser i visade att det fanns grupper med svaga kompetenser som oljekrisen gjort att många individer som varit anställda i oljeindustrin nu står inför omställningsbehov. En förklaring till att dessa frågor inte kunnat mötas var enligt analys att man inte klarat av att organisera sig tvärsektoriellt. förespråkade en ”Whole government approach” i betydelse att frågan inte ska vara uppdelad på olika myndigheter. Med utgångspunkt i slutsatser beslutade sig den norska reger- ingen för att utforma den nationella kompetensförsörjningsstrategin i samverkan med parterna. I samband med att strategin togs fram inrättades även ett övergripande kompetenspolitiskt råd. Där kan övergripande kompetenspolitiska frågor nu diskuteras. Utöver detta bjuder myndigheten in arbetsmarknadsparternas organisationer till olika sammanhang och organ efter behov. Utredningens slutsats är att det finns ett stort behov av att öka samordningen och samsynen inom kompetensförsörjningspolitiken. För det första behöver innehållet i kompetensförsörjningspolitiken formuleras i form av gemensamma målsättningar och en tydlig an- svarsfördelning mellan de berörda aktörerna, oavsett om dessa finns inom eller utanför den offentliga sektorn. För det andra behövs en långsiktigt stabil organisering för det tvärsektoriella flernivåarbete som kompetensförsörjningspolitikens genomförande kräver. Dessa aspekter behöver stärkas både på nationell och regional nivå. Utred- ningen föreslår därför i följande avsnitt att: –En ny nationell myndighet får ett samlat ansvar för kompe- tensförsörjningspolitiken. Myndigheten ska ansvara för att sam- ordna och främja kompetensförsörjningsarbetet och utgöra ett rådgivande organ till regeringen och andra relevanta myndig- heter. Myndigheten ska ha en strategisk roll för det samlade arbetet för utveckling och användning av kompetens i syfte att stärka både individers och verksamheters omställningsförmåga. Som utgångspunkt för myndighetens arbete ska en nationell strategi för kompetensförsörjningspolitik tas fram i samverkan mellan den politiska ledningen för berörda departement, arbets- livets representanter och andra relevanta aktörer. –De regionalt utvecklingsansvariga aktörerna får ett tydligare regionalt mandat i kompetensförsörjningsfrågor. Förslaget syftar både till att befästa det arbete som redan bedrivs, men också till att utöka mandatet på vissa områden och att lägga en grund för framtida ambitionshöjningar. Utredningen lämnar i kapitel 8 förslag om att Arbetsförmedlingen i första hand ska använda det reguljära utbildningssystemet för att tillgodose arbetssökandes utbildningsbehov, samt att Arbetsförmed- lingen inte ska tillhandahålla motsvarande utbildning om individens utbildningsbehov kan tillgodoses genom det reguljära utbildnings- systemet. Dessutom lämnas förslag om ett nytt arbetsmarknads- politiskt program för vägledning, validering och utbildning som ska rymma de utbildningsinsatser som Arbetsförmedlingen ska kunna anvisa inskrivna arbetssökande till. Arbetsförmedlingens användning av reguljär utbildning som arbets- marknadspolitisk insats är beroende av det reguljära utbildnings- systemets kapacitet att möta arbetssökandes utbildningsbehov. Utredningen menar att förutsättningarna för detta redan är goda, men att de kan stärkas ytterligare genom de förslag utredningen lämnar i detta kapitel om att ansvaret för statsbidraget för regionalt yrkesvux tydligare kopplas till kompetensförsörjningspolitiken, samt att de regionalt utvecklingsansvariga aktörerna får ett förtyd- ligat uppdrag att bidra med analyser inför regional utbildnings- dimensionering. Målgruppen för de förslag som lämnas i kapitel 8 är arbetssök- ande inskrivna hos arbetsförmedlingen som bedömts behöva utbild- ning för att stärka sin ställning på arbetsmarknaden. Men för en mer dynamisk arbetsmarknad och en mer aktiv kompetensförsörjnings- politik behövs även förbättrade möjligheter till livslångt lärande för redan yrkesverksamma. Därför föreslår utredningen i detta kapitel även att frågan om individers försörjning under utbildning för om- ställning utreds vidare. 9.4.1En ny nationell myndighet för kompetensförsörjningsfrågor Förslag: En ny myndighet, Myndigheten för kompetensförsörj- ning, inrättas. Myndigheten ska ansvara för att samordna och främja kompetensförsörjningspolitiken och utgöra ett råd- givande organ till regeringen och andra relevanta myndigheter. Myndigheten ska ha en strategisk roll för det samlade arbetet för utveckling och användning av kompetens i syfte att stärka både individers och verksamheters omställningsförmåga. Myndigheten ska ledas av en styrelse där representanter för arbetslivet ingår. En organisationskommitté ska få i uppdrag att närmare utreda myndighetens uppdrag och organisation. ser följande myndighetsupp- gifter som lämpliga: –Ta fram arbetsmarknadsprognoser och analyser av arbetsgivares kompetenskrav. –Ha huvudmannaskap för den digitala plattform för livslång vägledning som utredningen lämnat förslag om i delbetänk- andet (SOU 2017:82).