prot · H60971 · 2019-04-02 00:00:00 — Jag ställde faktiskt en fråga och hade ett mycket konkret förslag om att borde kräva en inventering av vilka stater som har kvinnodiskriminering inskriven i lag, trots det som står i FN:s deklaration om mänskliga rättigheter och om kvinnors och barns rättigheter. Det kanske kan vara en känslig fråga. Men jag vill faktiskt ställa frågan och framföra mitt förslag om inventering, även om det kanske är lite knöligt och kontroversiellt. Men om man inte pekar på ett missförhållande och inte preciserar sina krav kommer man inte heller till rätta med detta. Varför har vår feminism i väckt så stor uppmärksamhet? Jo, det är därför att vi har vågat kritisera oss själva och ifrågasätta. Det gör vi också med metoo och insatserna mot hedersförtryck. Genom att ställa sådana krav pekar man ut dem som på detta sätt diskriminerar kvinnor. De ska pekas ut och faktiskt skambeläggas. Jag skulle till och med vilja använda ett starkare uttryck, nämligen att de faktiskt ska brännmärkas. Det är könsapartheid i till exempel , , , , , och många andra länder, och kvinnor diskrimineras i lagstiftningen. Dessa länder har samma röst i FN som . Min fråga är: Kommer utrikesministern att se till att tillsätta en kommission för att se över lagarna om detta i dessa länder, där halva befolkningen – kvinnor och barn – diskrimineras på grund av att de är kvinnor? I många länder könsstympas till exempel miljoner kvinnor och flickor , även om detta kanske inte finns med i lagstiftningen. I vissa länder i har man börjat ifrågasätta detta. Men i många andra länder gör man inte det. Det handlar om rädsla i fråga om mödomen och mödomshinnan, trots att mödomshinnan inte finns. Men detta styrs av stater och deras lagar eller oskrivna lagar. När man ser djupare på detta tänker man: Hur kan det vara möjligt att sådana länder där barnäktenskap, tvångsäktenskap och könsstympning finns, och som 2019 har medeltida lagstiftningar, har samma röst i FN som och andra demokratiska länder? En enskild individ som faktiskt har en demokratianda inom sig kan inte acceptera att miljoner flickor och kvinnor könsstympas, gifts bort genom tvångsäktenskap och mycket annat. Kvinnor blir till och med stenade på grund av utomäktenskapliga förhållanden i länder som sitter i FN. Detta menar jag att vi borde göra någonting åt. 10 (S): Den feministiska utrikespolitiken har inneburit en revolution på samma sätt som metoo-rörelsen, och de går hand i hand. Det handlar ju om halva befolkningen som har varit förtryckt , och det handlar om mänskliga rättigheter. Vi får inte glömma att det är bara ungefär , , som den feministiska utrikespolitiken började. Det är egentligen inte så , men det känns som oceaner av tid eftersom den har fått ett så stort genomslag. Det handlar inte bara om att var den första regeringen som hade en feministisk utrikespolitik, utan det var också den första regeringen som också kallade sig för en feministisk regering. Det innebär inte bara att det är hälften kvinnor och hälften män i regeringen utan att hela politiken ska genomsyras av jämställdhet och att man ska ha ett feministiskt perspektiv. Kampen har bara påbörjats. Vi har jobbat . Men detta är sådant som har pågått i hundratals eller tusentals år, alltså strukturer som tar att förändra. Jag tycker ändå, efter , att man kan se att det har hänt enormt mycket. Inte minst kan man se hur detta sprider sig och hur fler länder får upp ögonen för , de flesta på ett positivt sätt. Sedan finns det naturligtvis många konservativa krafter som ser detta som ett hot. Men att man ser detta som ett hot visar bara att vi har lyckats nå fram med detta. Även när det gäller kontroversiella frågor som inte borde vara kontroversiella, som kvinnors rätt att bestämma över sina egna kroppar och flickors rätt att bestämma över sina egna kroppar, har vi varit mycket tydliga och nått fram. Precis som utrikesministern nämnde finns det ett arbete i till exempel UN Women som speciellt nämner till exempel könsstympning. Hedersvåld, tvångsäktenskap, barnäktenskap och könsstympning går hand i hand, alltså att kvinnor och flickor inte får bestämma över sina egna kroppar och inte får bestämma över sina egna liv. Jag tror att det också är viktigt att poängtera att detta måste gå hand i hand med annat. Vi ser nämligen att där det är svår fattigdom, konflikter, krig och våld kommer flickors och kvinnors rättigheter längst ned. Det är det som prioriteras bort direkt. Därför måste arbetet för kvinnans rättigheter gå hand i hand med fattigdomsbekämpning, med fredsarbete och med nedrustning. Det är också så vi kan se till att rättigheterna bibehålls. Annars blir det en backlash där kvinnor drabbas. Vi kan se att det sexuella våldet ökar i krig och att det också används som ett vapen, vilket utrikesministern uppmärksammade världen på redan när hon hade detta speciella uppdrag i FN om sexuellt våld i konflikter. Kvinnor blir tyvärr också ofta en handelsvara. Man kan se det när det gäller IS fruktansvärda slavhandel. Men man kan också se att risken ökar för tvångs- och barnäktenskap. Det är naturligtvis patriarkala strukturer som är huvudproblemet. Men fattigdom förstärker problemet där kvinnor används som ett ekonomiskt medel. har aktivt bidragit till att har kartlagt 173 länder när det gäller diskriminering. Där gäller kvinnors rättigheter som en tydlig diskriminering. Jag tycker att detta är en bra ingång som vi ska fortsätta jobba med. Det är möjligt att man ska ha något annat utöver det. Men det är viktigt att vi har denna kartläggning och följer upp hur det går, som Amineh Kakabaveh nämner. 11 Utrikesminister (S): Amineh Kakabaveh ställer en viktig fråga, nämligen: Hur följer vi upp? Hur vet vi hur saker och ting utvecklas? Som svar kan jag säga att är ett av två länder i världen som gör omfattande rapporter om mänskliga rättigheter, demokrati och rättsstatens principer. presenterade vi 135 rapporter, och vi har fortsatt . har vi fokuserat mer geografiskt, men vi kommer att täcka mer och mer . Även genom alla de FN-organ som just har till uppgift att exempelvis följa kvinnors och flickors rättigheter och möjligheter runt om i världen görs den här kartläggningen. Detta är väldigt utförligt; de MR-rapporter vi gör täcker alla dessa frågor – i stor detalj, faktiskt. Därför är det lättare för oss att genom alla våra utlandsmyndigheter följa upp. Vi kan föra diskussioner med civilsamhället om hur vi ska arbeta mot könsstympning eller barnäktenskap. Jag såg det också själv, till exempel när jag reste till – till både och – för att prata med företrädare där. Vi har med oss en rad fakta och uppgifter som kan användas i dialogen med politiska beslutsfattare. Det är väldigt viktigt. Jag känner mig alltså trygg med det vi gör som enskilt land. Vi är nämligen unika i det sätt på vilket vi skriver MR-rapporter men också i att vi förstås arbetar såväl via FN-organen och i EU som i andra sammanhang – inte minst i rådet för mänskliga rättigheter i och de regelbundna rapporter och översyner som görs där – för att kunna följa den här frågan i alla dess detaljer. Sedan kan man också säga att även det normativa är viktigt. Det startar egentligen i deklarationen om mänskliga rättigheter. I , som snart fyller , står det att ett av syftena med FN är att främja respekten för mänskliga rättigheter utan åtskillnad mellan könen. Det normativa arbetet med att förhindra hedersförtryck och barn- och tvångsäktenskap är helt centralt, och därför ska vi förstås fortsätta både med att upprätthålla normgivningen och med att följa upp det mycket konkret inte bara i våra egna rapporter utan också genom alla FN-organ. När man möts i FN-sammanhang, till exempel som man gjorde i för att diskutera Pekingplattformen eller när man träffas för att prata om Agenda 2030 och så vidare, är en viktig del att kunna kontrollera hur länderna lever upp till sina ambitiösa åtaganden. konvention om avskaffande av diskriminering av kvinnor gör ett jätteviktigt arbete genom att granska staters arbete med att förhindra diskriminering av kvinnor, precis som har gjort med återkommande rapporter om att det fortfarande finns diskriminerande lagstiftning kvar på väldigt många håll, inklusive i vår egen världsdel. Jag kan alltså bara hålla med om den verklighetsbeskrivning som Amineh Kakabaveh ger och förstås också om behovet av att fortsätta både det normgivande arbetet och den konkreta uppföljningen land för land. 12 AMINEH KAKABAVEH (V): Tack för redogörelsen, utrikesministern! Jag är helt säker på att gör jättemycket och att utrikesministerns och ambition är stark. Det vet vi, men min fråga är: Okej, det skrevs rapporter om 135 länder , men vad har man åstadkommit? Vilka länder med en lagstiftning som är barbarisk och bygger på medeltida lagar blev brännmärkta eller fick påpekandet att de, som sitter i FN på samma villkor som andra, måste ändra i sina lagar? Utan det kommer det här att fortsätta. I rapporten om länderna söder om , där barnäktenskap är vanligt, står det att antalet flickor i kommer att öka från 275 miljoner till 465 miljoner . Om man inte gör någonting , på väg dit, kommer detta att öka. Det finns färska rapporter om att 650 miljoner kvinnor har blivit könsstympade eller gifts bort när de var barn. Det är bra att skriva rapporter om denna barbariska behandling av kvinnor, men man måste också kunna använda rapporterna. Jag menar att som enskilt land i FN ska föreslå en konferens om hedersfrågorna. Det är nämligen viktigt. Jag vet att man i många länder i känner till att det finns problem med hederskultur; problemet är att det även finns en handfallenhet. Jag tror personligen att en av orsakerna till detta är att flera av dessa stater har ett kolonialt förflutet. Rasismen utgjorde en del av det koloniala förtrycket, och jag skulle vilja säga att många politiker i lider av dåligt samvete för sin historia. De vill inte framstå som rasister eller kulturimperialister, och därför faller de till föga när det gäller kvinnors och barns rättigheter. Inom olika kulturer i världen finns det ett fördjupat patriarkalt och religiöst förtryck, och det menar jag att man måste kunna påpeka. Om vårt feministiska stöd till andra länder, till exempel för att kvinnor ska få möjlighet till ekonomisk självständighet för att kunna utbilda sig, hindras av lagar och kulturer måste dessa regeringar underlätta – precis som i andra länder där man har underlättat och stiftat lagar. Om själva lagstiftningen till exempel inte tillåter kvinnor att vara självständiga kommer det inte att fungera. Mina frågor är därför: Kommer utrikesministern att ta initiativ till inventering, särskilt när det gäller länder med barbariska lagar? Kommer att i FN ta initiativ till en konferens om hedersförtrycket? 13 (S): Det är självklart viktigt att man i lag förbjuder kränkningar av flickors och kvinnors mänskliga rättigheter, men det räcker inte. Om vi tittar till exempel på barnäktenskap och könsstympning ser vi att det förekommer även i länder som har förbjudit det. Ofta är det djupt kulturellt rotat; just när det gäller till exempel könsstympning kan man inte ens säga att det är religiöst betingat, utan det finns kulturer som gör att detta tyvärr går i arv. Det innebär att den generation som har utsatts för det utsätter nästa, och så fortsätter det. Det är klart att lagstiftning hjälper – det är ändå det första steget när det gäller att sätta ned foten för vad man tillåter och inte – men detta är tyvärr utbrett även i länder där det har förbjudits. Jag tror därför att det är väldigt viktigt med bistånd och stöd till dem som arbetar mot detta. har vi detta som exempel, och sedan finns det ju tvångsäktenskap och andra former av förtryck. Det har dock visat sig att det faktiskt kan få effekt om en kvinna som är speciellt utbildad, till exempel en barnmorska, reser runt i byarna och undervisar om konsekvenserna av könsstympning och att det finns en annan väg att gå. Vi har exempel på att det kan fungera. Det sker inte över , utan det sker långsiktigt. Jag tror att vi måste göra både och. Jag tror att vi måste sätta tryck på lagstiftningen, både på internationell nivå – att man pressar länder som kränker mänskliga rättigheter – och på de inhemska lagarna. Men det handlar också om bistånd och annat arbete som kan undergräva detta på . Jag tror också att det är bra att som vara självkritiska. Vi tillhör ju de länder som anses ha kommit längst, men vi ska kritiskt granska vårt eget land. Det tror jag är viktigt för att vi ska kunna vara en förebild. Vi kan alla göra mer, och det är det kampen handlar om. 14 Utrikesminister (S): Jag tackar först och främst , för en del av det hon sa var detsamma som jag ville säga till Amineh Kakabaveh. Jag tror som sagt att vi delar verklighetsanalysen och beskrivningen av hur utmaningarna ser ut runt om i världen. Trots ambitiösa målsättningar och trots att vi har rättskonventioner och annat råder det långt ifrån jämställdhet runt om i världen. Brännmärkning ingår inte i den diplomatiska verktygslådan. Vi använder oss av alla de uppgifter vi har – till exempel använder våra utlandsmyndigheter de MR-rapporter som vi sammanställer själva i vårt eget land. Hur använder man dem? Till exempel ser man till att följa upp. Om man vet att det finns diskriminerande lagstiftning försöker man att ordna en dialog med beslutsfattare för att kanske se till att dela med sig av de erfarenheter som vi har. Kanske försöker man tillsammans med andra nordiska länder att skapa en dialog och debatt och se till att det finns någon som lyssnar på kvinnorna och att de får framföra sina egna synpunkter. Vi använder också vårt bistånd till att kompensera, för vad ska man säga om ett stort land som ? Ska vi brännmärka också , som förföljer kvinnor som vill ha tillgång till lagliga aborter? Hur ska vi betrakta alla de länder som har en lång väg kvar eller där vi rent av har sett en tillbakagång när det gäller kvinnors rättigheter? Vi måste fortsatt engagera oss när det gäller dessa länder. Vi kompenserar för att ett land som har dragit tillbaka sitt stöd till projekt runt om i världen som rör sexuell och reproduktiv hälsa. Vi fortsätter att se till att sakta men säkert förändra denna verklighet. Jag har ingenting emot något av dessa teman – konferenser i FN-sammanhang eller vad som är det bästa sättet. Jag är säker på att denna fråga också togs upp under den vecka som har varit i samband med kommittén Cedaw, som arbetar för kvinnors rättigheter. Vi ska fortsätta att arbeta med dessa frågor, både konkret och med det normgivande och politiska arbetet, för att se till att det blir en förändring. Att ta ifrån länder deras tror jag inte hjälper – det är sällan isolering hjälper. Däremot ska vi fortsätta att markera och säga ifrån när vi märker att framsteg vänds till bakslag för kvinnor runt om i världen. Det är tyvärr en sådan utveckling vi har sett . Ofta är det autokrater – mycket självsvåldiga politiska ledare – som börjar sin politik med att se till att de kontrollerar kvinnors utseende, klädsel eller beteende på ett sätt som flyttar oss tillbaka i tiden. Jag tror att jag har gjort mig känd för att våga säga vad jag tycker om en del metoder som har använts. Jag tror att det blir aktuellt även i nästa fråga att diskutera vad vi kan göra. Här bör länder som har samma syn på behovet av jämställdhet komma samman och agera gemensamt med ett tydligt budskap om nödvändigheten av jämställdhet och jämlikhet runt om i världen. 15 AMINEH KAKABAVEH (V): Det är glädjande att vi är överens. Detta är viktiga frågor, och alla som har lite humanism inom sig borde egentligen agera mot det barbari som barn och kvinnor får utstå i många delar av världen. Jag menade inte att man helt och hållet ska ta ifrån länder vetorätten. När det finns sådana här lagar kan man dock – som den första feministiska utrikesministern skulle kunna påpeka – undra varför dessa länder ska vara med på samma villkor. Några länder borde vara observatörer i FN i stället för att ha fullt medlemskap. Jag menar att man också bör använda andra metoder. Jag vet att repressiva metoder inte alltid är bra eller kännbara, men ibland kan sådana metoder användas som en markering i fråga om halva befolkningen i många länder. Hundratals miljoner kvinnor, flickor och barn utsätts och för de värsta av övergrepp. Därför menar jag att det är dags att gå från den tysta diplomatin till någonting kännbart. Jag hoppas att utrikesministern kommer att ta upp förslaget om en inventering och en konferens i FN om de länder där hedersförtryck, könsstympning och barnäktenskap förekommer. Problemet ligger i deras lagstiftning. Jag vet att lagen inte ändrar allt, men lagen är ett viktigt skydd. 16 Utrikesminister (S): Amineh Kakabaveh vet mycket väl att om det finns ett område där vi inte använder oss av tyst diplomati utan den raka motsatsen är det detta. Vi har skrutit om en feministisk utrikespolitik, och vi har varit tydliga med vad detta innebär: Kvinnor och flickor ska åtnjuta samma rättigheter, möjligheter och skyldigheter i ett samhälle som män. De ska ha samma lagliga och mänskliga rättigheter. De ska vara representerade och ha en röst överallt där viktiga beslut tas. Resurser ska dessutom gå också till deras behov. Vi fortsätter att vara högljudda, vill jag säga. Men det är klart: Det skulle inte bli så väldigt många länder kvar i FN om vi skulle utesluta alla dem som vi inte tycker riktigt genomför jämställdhet så som vi skulle vilja. Då skulle vi bli ganska få kvar. Däremot ska vi förstås fortsätta att arbeta med att följa upp våra rapporter via alla våra utlandsmyndigheter och via de organisationer och plattformar som vi har för att agera. Detta kan Amineh Kakabaveh vara alldeles övertygad om. Vår plats som ett av de mest jämställda länderna är ett resultat av ett långsiktigt och systematiskt arbete, och vi behöver fortsätta att övertyga andra länder om att även de ska göra detta arbete. Dessa teman är absolut lämpliga för en debatt framöver. Inte minst såg jag själv i och behovet av att se till att man stoppar barnäktenskap. Allt som plågar och förföljer kvinnor och flickor runt om i världen måste vi göra upp med. Amineh Kakabaveh och andra kan vara övertygade om att också i fortsättningen ska gå i spetsen för detta arbete. Interpellationsdebatten var härmed avslutad. § 11 Svar på interpellation 2018/19:130 om iranska kvinnor 17 Utrikesminister (S): Amineh Kakabaveh har frågat mig vad jag gör för människorättsadvokaten och andra fängslade kvinnor i . Vidare har Amineh Kakabaveh frågat på vilket sätt kan stödja och andra kvinnliga människorättsförsvarare i landet. Hon har också frågat mig om jag avser att kalla upp ambassadör för samtal om kvinnornas situation i . Domen mot är ännu ett exempel på hur den iranska regimen inte respekterar rättsstatens principer. har därför i tagit upp fallet Sotoudeh under samtal med seniora iranska företrädare på hög nivå, inklusive den iranske ambassadören. Den svenska hållningen har framförts på flera nivåer, inklusive högsta tjänstemannanivå, och detta skedde omgående efter att domen blev känd. Jag har också offentligt sagt att jag står bakom EU:s uttalande i frågan. EU förväntar sig en omedelbar översyn av dom samt att säkerställer skyddet för hennes rätt att överklaga domen. Yttrandefriheten och förenings- och församlingsfriheten är hörnstenar i FN:s konvention om medborgerliga och politiska rättigheter, som är part i och förväntas efterleva. Situationen för de mänskliga rättigheterna i är fortsatt mycket dålig. position vad gäller respekten för mänskliga rättigheter, demokrati och rättsstatens principer är tydlig, och vi har upprepat kritiserat för deras brister. Detta inkluderar tillämpning av dödsstraffet, som vi fördömer i alla dess former. Vi kommer fortsätta att ha en tydlig dialog med iranska företrädare om situationen i landet. Diskriminering av kvinnor och flickor är exempel på frågor som regelbundet tas upp i vår dialog med . Ett konkret resultat av dialogen är det bilaterala samförståndsavtalet om samarbete för ökat kvinnligt deltagande . Avtalet, som följs upp av , omfattar såväl arbetsmarknaden som samhällslivet. Kvinnors ekonomiska egenmakt är en viktig del i arbetet med den feministiska utrikespolitiken. Att skydda, främja och stödja ett brett spektrum av människorättsförsvarare är en annan tydlig prioritering i svensk utrikespolitik. Fängslandet av är bara det senaste av flera tecken på den negativa utvecklingen för människorättsförsvarare i . Genom vår ambassad i deltar vi i gemensamma EU-démarcher till det iranska och rättsväsendet. 18 AMINEH KAKABAVEH (V): Jag tackar utrikesministern för redogörelsen. Det gläder mig att utrikesministern har lyft frågan i olika sammanhang och också har kallat till sig den iranske ambassadören. är inte ensam. I världens olika länder har kvinnor, advokater, journalister och människorättsaktivister höjt rösten. Det måste vi också göra. Jag gjorde det under statsministerns frågestund, och jag gör det också . I har kvinnorna lidit under sharialagar och islamisk fundamentalistisk lagstiftning som osynliggör kvinnor. Kvinnornas kroppar ägs inte av dem själva utan av staten och lagarna. brott är inget brott i egentlig mening. I en rättsstat, i en stat med lite mer mänskligt ansikte, kan man ta av sin slöja och äga sin egen kropp. Sotoudeh är anklagad för att ha tagit av sin slöja till exempel i fängelset, på grund av att hon företräder kvinnor som har tagit av slöjan. Hon har också lagt blommor på ställen där polisen aggressivt har arresterat kvinnor. Detta är Sotoudehs brott, enligt lag. För det har hon fått först fängelse 2016 och – sammanlagt fängelse och 148 piskrapp för att hon är människorättsadvokat och företräder kvinnor. Detta borde man fördöma öppet. Här borde inte bara en översyn göras; vi måste kräva omedelbar frigivning av ! Hon talade , har jag sett på Youtube, med sin son. Hon är mamma till två barn och har en familj. Det är så fruktansvärt att man inte kan hålla tillbaka tårarna när man ser en sådan människa bli symbol för den frihet som folk, i synnerhet kvinnorna, har törstat efter . Så länge har det rått slöjtvång i . Visst ska samtala. Visst ska kalla in ambassadören. Men har också en minister som varit på ambassaden och gratulerat på årsdagen av blodbad, mördande av oppositionella och inte minst förtryck av kvinnor. Hur kan man gratulera en stat för detta? Vi har också till exempel Ahmadreza Djalali, vars fru och två barn väntar på hans död här i . bör kräva av att dessa personer ska friges. Förutom har vi i denna kammare lyft fram till exempel , en arbetaraktivist från Haft Tepeh, som fått fängelse för att han kräver löner åt arbetarna. Jag menar att är helt desperat när det gäller de progressiva feministernas kamp. Man har inget annat kvar än att ge oacceptabla och omänskliga långa fängelsestraff och piskrapp åt och många andra. Jag hoppas att vi kan kräva hennes frigivning. 19 TREDJE VICE TALMANNEN: Jag vill påminna om att det är det talade ordet som gäller i kammaren. Att visa bilder under hela anförandet är ett gränsfall. 20 (S): Det är en oroväckande utveckling i . säger att detta är en av de värsta domarna . Man kan tolka den som ett försök att tysta en oppositionell kraft. Tyvärr står det inte rätt till med rättsväsendet i . Jag tycker att det är extra allvarligt när man ger sig på en fredlig aktivist och människorättsförsvarare. Hennes ”brott” är att hon har propagerat för kvinnors rätt att klä sig som de själva vill, vilket borde vara en självklarhet i alla världens länder. Hon har också propagerat mot dödsstraff, något som inte borde finnas i världen längre, och över huvud taget reagerat mot bristen på mänskliga rättigheter i . Detta är alltså i allra högsta grad en politisk dom, och hon är en politisk fånge. Det finns mycket man kan kritisera i rättsväsen. Det handlar om människor som döms för brott de begått när de var minderåriga. Det handlar om offentliga avrättningar, något som känns helt främmande och fruktansvärt .