prot · H60990 · 2019-05-10 00:00:00 — För föräldrarnas del handlar det om att de behöver kunna förmedla kunskap om just sitt barns behov och just sitt barns speciella situation. Men enligt nya praxis blir barnet, som statsrådet vet, på något mirakulöst sätt friskt på väg till förskolan eller skolan. Det har inte varit så tidigare, men de senaste årens nya bedömning innebär att ett barn som kan vara i förskolan eller i skolan inte är sjukt i mening. Därför kan föräldrarna heller inte ta ut vab. I stället måste de ta ut semester, försöka flexa – och därmed använda den fritid som de har och som ska kunna användas till allt annat i livet – eller vara tjänstlediga utan lön. Så här får det naturligtvis inte vara. Det var därför, herr talman, som jag ställde frågan till statsrådet om statsrådet kan tänka sig att arbeta för att ge föräldrar rätt till tillfällig föräldrapenning – vab – i syfte att stötta både barnet och skolpersonalen de här dagarna och ge den här kunskapen, som kan vara direkt livsavgörande. Jag bad också att få veta om statsrådet överväger någon annan möjlighet att vara lediga från jobbet än vab för de här föräldrarna. Jag frågade slutligen när föräldrarna och familjerna kan räkna med ett nytt regelverk och ny praxis vilka är bättre än dagens. Jag är lättad och hoppfull över det svar jag fått – statsrådet ser vikten av att varje barn får den hjälp det behöver i förskola och skola. Men jag hör egentligen inga svar på de frågor jag ställt. Att bry sig om är fint. Det är mycket viktigt, särskilt för en förtroendevald. Men hos oss som har makt måste omtanken alltid kopplas till handling. Därför ställer jag frågan igen och hoppas begripa bättre. Anser statsrådet att tillfällig föräldrapenning kan vara en av vägarna att gå för de här familjerna? Överväger statsrådet annars andra löningar, till exempel kontaktdagar? Slutligen: Jag inser att det naturligtvis är en fråga om en skattning, men när kan föräldrar slippa ta semester och bli utan lön för att hjälpa sitt sjuka barn? 96 Statsrådet (S): Tack, , för en väldigt viktig interpellation! Jag är ganska väl förtrogen med bakgrunden till den. Jag har också träffat företrädare för inte minst organisationer för föräldrar som har barn som lider av kroniska sjukdomar och funktionsnedsättning. De har pekat på just den här problematiken. Det är otroligt viktigt att påpeka att har gjort en annan bedömning och förändrat sin tillämpning i det här fallet. beviljades tillfällig föräldrapenning i de här fallen. Det baserar sig på en dom i . Faktum är att man drev ett sådant ärende hela vägen. Domarna först i förvaltningsrätten och i kammarrätten gick i olika riktningar i frågan. När frågan till slut avgjordes i utföll det på ett sådant sätt att det föranledde att förändra sin praxis när det gällde att kunna bevilja tillfällig föräldrapenning i de fallen. Ledamoten känner kanske till att vi under förra mandatperioden tillsatte en utredning för att titta över hela föräldraförsäkringen. Ambitionen i den utredningen – som är avslutad och överlämnad – var att man skulle hinna med att titta på den tillfälliga föräldrapenningen. Detta var en av de frågor som inkluderades i det man skulle titta på. Tyvärr hann utredningen inte med att titta på den tillfälliga föräldrapenningen. Därför måste vi nu söka en ny lösning på problematiken. Vi måste fundera, precis som ledamoten är inne på, i nya banor. Vad kan vi ta för initiativ under den här mandatperioden? Jag brukar understryka när det gäller de här fallen att hälso- och sjukvården och skolan har ett stort ansvar. Sedan har det utfallit så att mycket av det ansvaret har lagts över på föräldrar, anhöriga och ibland på den person som själv är drabbad när det gäller att kommunicera om den egna vården. Formellt kopplat till den lagstiftning vi har har hälso- och sjukvården och skolan ett ansvar här. Jag har också en mycket stor respekt för de samtal jag har fört inte minst med många oroliga föräldrar i de här fallen. Man upplever att det egentligen inte fungerar som avsett i många fall och att man inte är trygg med det. Därmed spelar föräldrarna i de här fallen en oerhört stor roll för att man ska kunna skapa en trygghet i övergången. Jag vet också när jag fick en fråga på den allmänna frågestunden om detta att jag hänvisade till att vi arbetar för att få familjeveckan på plats. Det är en del av januariavtalet som vi har slutit tillsammans. Dock vill jag, precis som jag gjorde i mitt interpellationssvar, säga att de bakomliggande orsakerna till familjeveckan inte är att lösa den här situationen, om jag får uttrycka det så. Men det kommer att medge fler föräldrar en större flexibilitet och även föräldrar till dessa barn. Jag är beredd att titta vidare på frågan. Jag är också beredd att fundera på andra lösningar för att skapa en trygghet i de här situationerna. Jag önskar att vi redan hade hunnit med det. 97 (L): Tack, återigen, statsrådet! Jag är glad över att statsrådet vill undersöka och försöka hitta bättre lösningar än dagens till hur föräldrar till barn med kronisk sjukdom eller funktionsnedsättning kan finnas på plats i skolan eller förskolan när det behövs. Jag kommer att fortsätta följa frågan, och jag hoppas att det ska gå att hitta en lösning på detta. Jag vill också tacka för det statsrådet precis sa om familjeveckan. , som statsrådet hänvisar till, förde statsrådet och jag själv även då ett samtal om familjer med barn som har en kronisk sjukdom. Då sa statsrådet: ”Sedan måste man naturligtvis ställa sig frågan framåt om det är förändringar i vab som vi ska fokusera på eller den alldeles utmärkta familjevecka.” ska jag inte hänga upp mig på ordet utmärkt. Men den inställningen gjorde mig då bekymrad. Genom januariavtalet har förvisso vi liberaler accepterat att ska införas. Då ska det också bli så. Avtalet ska hållas. Men föräldrar till kroniskt sjuka barn ska inte behöva tvingas använda de dagar som andra kan använda för att vara på stranden eller gå på bio till att sitta i skolan i möten med skolpersonal. Samma antal dagar kan heller inte räcka, oavsett vilken sjukdom barnet lider av eller hur många barn med kronisk sjukdom samma familj har. Därför är jag väldigt glad över att statsrådet sa här i talarstolen och även skrev i interpellationssvaret att familjeveckans syfte inte är att åtgärda de problem vi talar om här. Den ska användas när förskolan och skolan är stängd. Jag är mycket tacksam för att det är sagt. Det är för många familjer utmanande att få ihop familjeliv och arbetsliv. Naturligtvis är det etter värre för de familjer som har ett eller flera barn med stora behov och kroniska sjukdomar. Varmt tack för den vändningen. Den är viktig. Kan statsrådet lova oss liberaler att det är den nya inställningen som gäller i denna fråga? Familjeveckan ska inte användas för möten om sjuka barn med skolpersonal. 98 Statsrådet (S): Låt mig vara väldigt tydlig på den punkten. Precis som för många andra föräldrar är det tänkt att familjeveckan ska kunna innebära en större flexibilitet och möjlighet för föräldrar att få arbete och familjeliv att gå ihop. Det är också väldigt tydligt, vilket jag också uttrycker här, att det inte är det grundläggande syftet med familjeveckan att, som ledamoten säger, föräldrar av helt andra skäl ska sitta i möten med skolan. Så är det. Vi får naturligtvis söka vidare lösningar på den problematik som har uppstått relaterat till den förändrade tillämpningen av reglerna för den tillfälliga föräldrapenningen. Vi får försöka att möta upp, oaktat den lagstiftning som finns för skola eller hälso- och sjukvård, de behov som så tydligt uttrycks av föräldrar som har barn med kroniska sjukdomar eller funktionsnedsättning. Jag tackar för en viktig och bra interpellationsdebatt så här långt. 99 (L): Tack, statsrådet! Jag kan naturligtvis inte låta bli att ta chansen när jag nu står här att återigen betona det jag tror att vi är överens om. Någon i klassrummet, på skolutflykten eller rasten behöver ha grundläggande förståelse även för sjuka barns behov, deras symtom, kunna sticka i fingret, tolka svar och ge rätt dos medicin. Föräldrarna ska inte behöva bära hela bördan för att detta ska hända. Det måste bli en del av vårt sociala skyddsnät. Vi liberaler vill även att det ska gå att vabba vid möten mellan skolan och socialtjänst om ett barn till exempel har väldigt svåra sociala problem. Jag ser att vi kanske skiljer oss åt en del om lösningar, vilja och helt klart än så länge tydlighet i den här frågan. Jag ser också möjligheter till samsyn och till nya och bättre regelverk. Det tror jag att vi kan bygga vidare på och skapa någonting som kan vara riktigt bra. Det är min bestämda uppfattning att dessa familjers villkor måste förändras. Jag är övertygad om att det i ett land som vårt, med en demokrati som vår och med resurser som våra går att hitta en lösning på detta. Det behövs för föräldrarnas skull, skolpersonalens skull och framför allt för barnens skull. 100 Statsrådet (S): Så är det absolut; vi behöver naturligtvis titta på en klok och lämplig lösning för detta. tror jag att det är otroligt viktigt att vi som politiker är tydliga mot de huvudmän som har ansvar för såväl hälso- och sjukvård som skola med att det i grund och botten är så att förskolan och skolan har ett ansvar för att barnen får hjälp med sin egenvård. Det gäller till exempel det som vi talade om, att ta sin medicin, stick i fingret och så vidare. Också arbetsgivaren har ett ansvar för att se till att den anställde har den kompetens som behövs. Det får naturligtvis inte tummas på, oavsett om man hittar lösningar som innebär att vi kan tillmötesgå också föräldrars behov att i ett introduktionsskede lära upp eller samtala med personalen. Så kan vi nå en full tydlighet och balans i de här delarna. Jag tackar ledamoten för en bra och viktig interpellationsdebatt, och jag ser fram emot att arbeta vidare med frågan. Jag är också säker på att ledamoten kommer att återkomma och kolla upp det. Interpellationsdebatten var härmed avslutad. § 10 Svar på interpellation 2018/19:217 om feministisk utrikespolitik och hbtq 101 Statsrådet (MP): Jag ber om ursäkt för att jag var lite sen; vi hade räknat med att de andra interpellationerna skulle ta lite . har frågat utrikesministern i vilket avseende hon arbetar inom den feministiska utrikespolitiska teorin när stöder stater vars myndigheter förföljer hbtq-personer. har också frågat henne på vilket sätt hon avser att arbeta för att , , och ska reformera sin hbtq-lagstiftning i mer liberal riktning samt vilken faktisk effekt på dessa länders hbtq-lagstiftning jag anser att omvärlden har haft . Arbetet inom regeringen är så fördelat att det är jag som ska svara på interpellationen. Den feministiska utrikespolitiken ger mig och regeringen ett kraftfullt verktyg att verka för de mänskliga rättigheterna, vilket även gäller sexuell och reproduktiv hälsa och rättigheter, och för de grupper som är strukturellt underordnade och diskriminerade. Genomförandet av den feministiska utrikespolitiken tar alltid sin utgångspunkt i de utmaningar som råder i den aktuella kontexten, alltså i det land som man verkar. Hbtq-personer utsätts för kränkningar av de mänskliga rättigheterna i alla delar av världen, bland annat genom diskriminering, hot om våld och våld. När det gäller utvecklingssamarbetet har fastställt att det övergripande målet är att skapa förutsättningar för bättre levnadsvillkor för människor som lever i fattigdom och förtryck. Det gör utvecklingssamarbetet till ett viktigt verktyg för hbtq-personers åtnjutande av mänskliga rättigheter internationellt. är en viktig aktör och verkar såväl globalt och regionalt som lokalt. Dialog och påverkansarbete är viktiga arbetssätt. Sidas genomförandepartner arbetar med att bistå med bland annat expertis i lagstiftningsarbetet i samarbetsländer, och så gör även FN-aktörer som Högkommissariens kontor för mänskliga rättigheter. Genom utvecklingssamarbetet bygger en bredd av relationer med aktörer från olika delar av samhället, vilket bidrar till möjligheter att driva frågor som mänskliga rättigheter. I flera länder går bistånd i stor utsträckning till civilsamhället och till multilaterala partner. Situationen för hbtq-personer är mycket svår i de länder som lyfter, och vi måste arbeta långsiktigt för att nå en positiv förändring. handlar det om att bidra till att bromsa en negativ utveckling. I ser vi en oroande tillbakagång vad gäller demokrati och mänskliga rättigheter. Påverkansarbete gentemot en bredd av aktörer som civilsamhällesorganisationer, religiösa samfund, offentliga institutioner, politiker och journalister behövs och tar . stöder organisationer, inklusive FN-organisationer, som arbetar för hbtq-personers rättigheter i landet bland annat i syfte att bygga kapacitet för de lokala organisationer som arbetar med dessa frågor. Det svenska biståndet till kanaliseras i huvudsak via FN och och syftar till att stärka system och institutioner som upprätthåller och garanterar respekt för mänskliga rättigheter, demokrati och rättsstatens principer samt stärker den institutionella kapaciteten för ansvarsutkrävande. Detta ska naturligtvis också tillförsäkras hbtq-personer. De demokratiska reformer, bland annat den nya lagen för civilsamhället som genomförts i , innebär att möjligheterna har ökat för en liberalisering. Men en attitydförändring kan ta tid. För att bättre kunna stödja de demokratiska reformerna i landet har regeringen därför beslutat att utöka utvecklingssamarbetet med med för de två återstående åren av strategiperioden. I dialogen med lyfter regeringen att situationen för hbtq-personers åtnjutande av de mänskliga rättigheterna inte är tillräcklig. Men i övrigt finns en positiv utveckling i som vi kraftigt stöder. I är sexuella handlingar mellan personer av samma kön omgärdade av kraftig stigmatisering och bestraffas med långa fängelsestraff. Men sedan införandet av en straffrättsreform 2017 är de inte längre, som interpellanten hävdar, belagda med dödsstraff. Vi fortsätter att aktivt arbeta för en progressiv samhällsutveckling i där arbetet för mänskliga rättigheter är en huvuduppgift. Att upphöra med detta skulle försvaga de institutioner som håller på att växa fram, något som knappast skulle gagna landets hbtq-personer. 102 (SD): De länder som får mest bistånd från är , , och . En stor del av stödet går just till att stötta offentliga myndigheter och statsapparater. utövar myndigheter i de här fyra länderna ett ganska grovt och även lagstadgat förtryck mot just hbtq-personer – något som redogörs för på ett hårresande sätt i rapporten , som ges ut av . I riskerar den som begår en frivillig homosexuell handling livstids fängelse, medan samma gärning i kan ge fängelse. I och är situationen lite mer osäker. Det har skett en straffrättsreform i , så som biståndsministern påpekar, men eftersom det finns en hel del godtycklighet i rättstillämpningen där hävdar experter fortfarande att dödsstraffet är en risk. I har president lanserat en diplomatisk offensiv som kallas global pushed decriminalized homosexuality om hur man planerar att använda just biståndet som ett verktyg för att nå detta mål. har föreslagit ett moraliskt golv för biståndsmottagare, vilket skulle innebära att biståndspengar aldrig kan finansiera en myndighet som den förtrycker och begår människorättsbrott. Vi har naturligtvis förståelse för dilemmat som uppkommer mellan å ena sidan att finnas på plats och påverka och å andra sidan risken att man finansierar saker som inte är bra. Vi ser däremot väldigt lite som tyder på att något av dessa länder är på väg att förändra sin inställning till sexuella minoriteters rättigheter. Ett undantag skulle kunna vara den nya afghanska straffrättslagen, men det beror lite grann på hur den implementeras och om den faktiskt blir verklighet. Skillnaden mellan hur vi ser på dessa frågor och hur regeringspartierna ser på dem kokar ned till en klassisk konflikt mellan konservatism å ena sidan och vänsterliberalism å andra sidan. Konservatismen hävdar att det finns absoluta värden som gäller för alla människor oavsett ursprung, nationalitet eller religiös tillhörighet. Regeringspartierna däremot grundar sin världsbild i mångkulturalismen, vilken bottnar i en tanke om att alla kulturer är lika mycket värda och att beteenden och traditioner som bottnar i exempelvis religion eller kultur inte kan kritiseras av utomstående. Detta resulterar till exempel i att hbtq-personer i enligt uppgift fortfarande kan dömas till långa fängelsestraff, eller till och med döden, av ett rättsväsen som finanserias av pengar från Sida och Europeiska unionen – någonting som vi ser som fullständigt oacceptabelt. Jag vill därför fråga biståndsministern vad den feministiska utrikespolitiken i teorin säger om att stötta rättsväsendet i en stat som fängslar hbtq-personer eller belägger detta med dödsstraff. Jag vill också fråga om biståndsministern ser några tecken på att dessa länder är på väg i en mer positiv riktning. I har vi sett en potentiellt positiv utveckling, men om biståndsministern kan hålla sig till de andra tre länderna: Ser vi någon möjlighet till en positiv utveckling där? 103 Statsrådet (MP): Jag måste börja med att säga att jag tycker att den övergripande förändring vi nu ser i världen tyvärr går åt andra hållet. Det är fler och fler länder som blir mer och mer auktoritära och arbetar för att begränsa mänskliga rättigheter för minoriteter och för människor som arbetar politiskt i opposition, men också för journalister och det öppna samtalet. Det gäller naturligtvis också i en rad av våra biståndsländer. I ser vi ett litet tecken på en mindre förändring. I ser vi generellt en större frihet och en ökad möjlighet för en öppen offentlig debatt. Det finns alltså också exempel på positiv utveckling. Det här samtalet tycker jag också visar på en positiv utveckling. SD har ju annars snarare visat en mycket negativ attityd gentemot hbtq-personer och minoriteter. Man har varit emot praktiskt taget alla reformer på området som har beslutat . Vi har många exempel på det. Till exempel har ledande personer som jämfört homosexualitet med pedofili. Om vi ser en omvändning hos i det här perspektivet är det en oerhört positiv och oförutsedd utveckling som jag måste säga att jag stöder starkt. När det gäller , som också tar upp, har ju de fått ett dåligt rykte i fråga om bistånd då Trump har arbetat för att begränsa flickors och kvinnors rättigheter och också vill minska biståndsbudgeten. Detta har dock inte lyckats fullt ut, särskilt inte det sistnämnda. Jag träffade chefen för , , , och där har man lyckats upprätthålla en hyggligt bra budget på samma nivå som tidigare, trots administrationens och regeringens arbete för att begränsa den. Vi har också ett nära samarbete mellan svenska biståndsorganisationer och inom en rad områden. Det syftar på när det gäller arbete för hbtq-personer är vad jag förstår en enskild ambassadör som har gjort ett positivt utspel och vill att ska driva frågan om att förändra lagstiftningen i världen. Det verkar dock inte ha stöd i administrationen. Vi har frågat administrationen i , och de säger att de inte planerar några initiativ och att det inte kommer några pengar för att göra någonting på det här området. Det är nog tyvärr så att får fortsätta att driva hbtq-personers rättigheter vidare utan ett starkt stöd från . Men vi skulle naturligtvis välkomna en förändring även där. 104 (SD): Det är ju alltjämt så att är världens största biståndsgivare. De ger mer pengar än något annat land. Jag har naturligtvis inte samma personliga kontakter som biståndsministern. Jag har svårt att uttala mig om vad som sägs mellan de amerikanska myndigheterna. Jag kan bara utgå från det som vi läser i medierna. Det är sant, som biståndsministern säger, att fler och fler stater blir mer och mer auktoritära och att vi ser en generellt negativ utveckling. Men det är också så att dessa länder får mer och mer bistånd. Vad gäller de inkomster som kommer från biståndsgivarna är det inte alltid det finns en tydlig koppling mellan att ett land beter sig på ett sätt som vi inte kan acceptera och att pengaflödet avslutas, vilket vi tycker är ett verktyg som man borde använda i större utsträckning. är ett alldeles utmärkt exempel, men det finns fler. Jag tänkte att vi skulle titta lite grann på skillnaden mellan att skydda dessa personer från angrepp från civilsamhället eller från andra människor och att skydda dem från staten. Det är en väldigt stor skillnad. I det ena fallet, om hbtq-personer utsätts för diskriminering eller våld i samhället generellt, är det inte alltid statsapparaten har möjlighet att gå in och styra det. Dessa stater har ofta inte särskilt bra kontroll över sitt eget territorium, ibland inte ens över sitt eget rättsväsen. Men det vi pratar om här är alltså stater vars offentliga statsapparat i sin officiella brottsbalk skriver in att personer som begår till exempel en homosexuell handling ska dömas till fängelse eller livstid. De här länderna får fortfarande enormt stora mängder pengar från , trots att detta är någonting som de skulle kunna ändra med ett penndrag. Jag säger inte att det nödvändigtvis skulle lösa situationen helt och hållet, men det skulle ändå vara ett sätt för dem att visa att de här traditionerna som fortfarande finns är någonting som de försöker förbättra. Det är detta verktyg som biståndsministern inte verkar vara villig att använda. Jag tycker också att det känns tveksamt när biståndsministern säger att vi tar utgångspunkt i den aktuella kontexten. Jag tolkar detta lite grann som att man måste ta hänsyn till vad ett visst land tycker i dessa frågor när man till exempel bestämmer vilka krav man ska ställa. Detta ser vi som väldigt tveksamt. Det måste finnas en gräns som drar där vi kan vara med och finansiera ett visst projekt eller en viss myndighet. Ta den afghanska polisen, till exempel. Den tror jag är det bästa exemplet på detta. Den afghanska polisen är välkänd för att systematiskt våldta barn och hålla barn som sexslavar. Detta känner alla till som har insikt i hur fungerar. Det är en polismyndighet som har inte har varit särskilt aktiv med att upprätthålla de rättigheter som stadgas i den nya kvinnorättslagen, EVAW-lagen. Det har FN konstaterat, och det är också välkänt. Den afghanska polismyndigheten är inte en lämplig mottagare av biståndspengar – inte bara på grund av att landet fängslar hbtq-personer utan också av många andra anledningar. Det är just det som är kärnan i den här interpellationen. Vi anser att västvärlden måste vara beredd att stänga kranen när man når en viss gräns. Finns det en sådan gräns, skulle jag vilja fråga biståndsministern, när ni också känner att nu det är dags, nu kan vi inte längre finansiera till exempel den afghanska polisen? Vad är det den afghanska polisen ska behöva göra innan ni anser att måttet är rågat? 105 Statsrådet (MP): Jag tycker inte riktigt att svarar på min fråga om SD verkligen har nått upp till något slags golv som man kan anse acceptabelt när det gäller rättigheter för hbtq-personer eller om det är personligen som driver de frågorna. Jag ser många exempel på att just sverigedemokrater inte verkar anse att hbtq-personers rättigheter är väsentliga över huvud taget. I övrigt finns det naturligtvis en hel del att diskutera inom det här området. tycker jag är ett intressant exempel som visar hur vi jobbar och hur jag vill arbeta. Vi har , i går faktiskt, i regeringen antagit nya anvisningar när det gäller en ny strategi för där vi visar att vi känner en stor oro över utvecklingen där. Bristen på mänskliga rättigheter är betydande, och det finns också problem med hot mot och fängslande av politiska motståndare och journalister. Därför vill vi i den nya strategin ha en närmare dialog med landet innan vi bestämmer oss för hur omfattningen av och inriktningen på det tanzaniska biståndet ska vara framöver.