prot · H60968 · 2019-03-27 00:00:00 — § 1 Justering av protokoll Protokollet för justerades. § 2 Anmälan om fördröjt svar på interpellation Följande skrivelse hade kommit in: Interpellation 2018/19:142 Interpellation 2018/19:142 Tjänstemannaansvar av Per (SD) Interpellationen kommer att besvaras . Skälet till dröjsmålet är inbokade arrangemang. § 3 Ärenden för hänvisning till utskott Följande dokument hänvisades till utskott: 2018/19:59 och 68 till socialutskottet 2018/19:65, 77, 78 och 81 till justitieutskottet 2018/19:67, 72 och 83 till finansutskottet 2018/19:74 till utbildningsutskottet 2018/19:82 till skatteutskottet 2018/19:75 och 103 till 2018/19:76 till trafikutskottet 2018/19:90 till utrikesutskottet 2018/19:RR3 till utbildningsutskottet 2018/19:3036 och 3040 till civilutskottet 2018/19:3038 till utbildningsutskottet 2018/19:3039 och 3041 till utbildningsutskottet § 4 Ärenden för bordläggning Följande dokument anmäldes och bordlades: 2018/19:SoU13 Äldrefrågor 2018/19:SoU14 om investeringsstödet till särskilda boenden för äldre 2018/19:TU7 Trafiksäkerhet 2018/19:NU7 Näringspolitik 2018/19:NU8 Regional tillväxtpolitik 2018/19:AU8 Jämställdhet och åtgärder mot diskriminering § 5 Kompletterande bestämmelser till EU:s förordning om gränsöverskridande paketleveranstjänster betänkande 2018/19:TU9 Kompletterande bestämmelser till EU:s förordning om gränsöverskridande paketleveranstjänster (prop. 2018/19:36) Talmannen konstaterade att ingen talare var anmäld. (Beslut fattades under § 15.) Finansiell stabilitet och finansmarknads-frågor § 6 Finansiell stabilitet och finansmarknadsfrågor betänkande 2018/19:FiU22 Finansiell stabilitet och finansmarknadsfrågor (skr. 2018/19:35) 1 i (M): För tids vinnande vill jag yrka bifall till reservation 5. Finansiell stabilitet är grunden för hela vår ekonomi, för att hushåll ska kunna konsumera och för att företag ska kunna investera. Den är grunden för att jobben ska kunna blir fler och för att välfärden ska kunna finansieras. I är finansiell stabilitet en mycket central fråga för riksdag och för hela landet. Ekonomin globalt är fortsatt stark men visar tecken på avmattning. Räntor har varit låga , vilket har resulterat i högre risktagande och stigande tillgångspriser. Det finns risker kopplade till den internationella utvecklingen som kan påverka den finansiella stabiliteten i . Exempel på detta är handelskonflikter samt den osäkerhet som rör de ekonomiska och finansiella effekterna av utträde ur EU. Förutom dessa risker kvarstår också de strukturella problemen i euroområdet, bland annat inom banksektorn, och problem med de offentliga finanserna, inte minst i . Finansiell stabilitet och finansmarknads-frågor Sedan finanskrisen har många utvecklade ekonomier bedrivit en exceptionellt expansiv finanspolitik. Centralbanker har hållit styrräntorna mycket låga och vidtagit historiskt oprövade åtgärder i form av så kallade kvantitativa lättnader. Den expansiva penningpolitiken har hjälpt den ekonomiska återhämtningen men har skapat en miljö där finansiell sårbarhet kan ha byggts upp. Den långvarigt låga räntenivån har lett till att investerare sökt sig till mer riskfyllda tillgångar för att nå tillräckligt hög avkastning. Därmed har risktagandet ökat, och tillgångspriserna är mycket höga i ett historiskt perspektiv. Denna jakt på avkastning är ett globalt fenomen. Såväl internationellt som i finns en risk för stora korrigeringar i tillgångspriserna och hög turbulens på de finansiella marknaderna om viljan att ta risk snabbt förändras. av de svenska hushållens bolån är tagna till rörlig ränta, vilket innebär att ränteförändringar snabbt får genomslag på hushållens räntekostnader. Hushållens ränteutgifter, både i absoluta tal och som andel av disponibel inkomst, förväntas därför öka . De flesta bedömer att hushållens höga skulder är den största risken för den svenska ekonomin; den samlade skuldkvoten är . Men i takt med att penningpolitiken globalt blir mindre expansiv väntas räntorna stiga framöver. Detta bör leda till att risktagandet mattas av och att skulderna växer långsammare. En kontrollerad återgång till en mer normal räntenivå är naturligtvis bra för stabiliteten i det finansiella systemet, men den långa perioden med exceptionellt låga räntor har gjort att det finns betydande osäkerhet om hur stora sårbarheter som kan ha byggts upp. Det går därför inte att utesluta att återgången till mer normala räntor kan bli turbulent, med korrigeringar i tillgångspriserna. Det mesta talar dock för att högkonjunkturen kulminerade . Ekonomin är nu på väg in i en avmattningsfas. Vi vet att finanskriser är kostsamma. Det är viktigt med robusta regelverk, och trovärdigheten för det finanspolitiska ramverket är oerhört viktig. Ett av målen för den ekonomiska politiken är att stabilisera konjunktursvängningar. Hög arbetslöshet kan leda till ökad arbetslöshet längre fram. För att man ska kunna driva en aktiv stabiliseringspolitik som mildrar effekterna för de mest utsatta, dämpar uppgången i arbetslösheten och undviker besparingar i lågkonjunktur krävs betydande överskott i högkonjunktur. Lågkonjunkturer och kriser slår alltid hårdast mot dem som redan är mest utsatta och i störst behov av välfärd och en trygg ekonomi. En försiktig och återhållsam inriktning på finanspolitiken i högkonjunktur ger ett land större möjligheter att klara den efterföljande lågkonjunkturen. En viktig komponent för att förhindra nästa kris är starka offentliga finanser. Att goda ekonomiska tider ska användas för att förbereda för sämre tider är en bärande princip för en ansvarsfull finanspolitik. Tyvärr gör den nuvarande regeringen ett kraftigt avsteg från denna princip. sparar avsevärt mindre än under någon av de senaste högkonjunkturerna, vilket gör att vi står sämre rustade när nästa lågkonjunktur kommer. Finansiell stabilitet och finansmarknads-frågor Jag är övertygad om att regeringen har gjort ett historiskt misstag genom att elda på högkonjunkturen med en expansiv finanspolitik i stället för att stärka statens finanser och genomföra de strukturella reformer som hade behövts. är nu ytterst sårbart inför nästa lågkonjunktur. 2 (SD): behandlar vi finansutskottets betänkande Finansiell stabilitet och finansmarknadsfrågor. Det är ett viktigt block med motionsyrkanden som berör allt från makrotillsyn och hushållens skuldsättning till bank- och finansmarknaden. Jag vill börja med att yrka bifall till reservationerna 11 och 12, och det är också dessa som jag i huvudsak ska uppehålla mig vid . Till att börja med vill jag således ta upp de konkurrenshämmande förutsättningar som råder på pensionsförsäkringsmarknaden. Om man vill byta försäkringsbolag finns det så kallade flyttavgifter som måste bekostas av försäkringsinnehavaren. Detta är avgifter man beläggs med om man vill gå till ett annat bolag, det vill säga till en förmodad konkurrent. Dessa flyttavgifter har varit på tapeten i mediala sammanhang på grund av sin storlek och art. analyserade detta i en rapport och konstaterade då att det skapats inlåsningseffekter på denna marknad och att kostnaden har fått bäras av konsumenterna i form av höga flyttavgifter. Dessa flyttavgifter har dessutom höjts i flera steg, vilket naturligtvis är ett fördelaktigt upplägg för aktörerna som gör det ekonomiskt kännbart och administrativt belastande för den enskilde kunden att byta ut det ena försäkringsbolaget mot det andra. Sett ur ett makroperspektiv inskränker det själva grundbulten i en marknadsekonomi: makten att som konsument agera på en fri marknad och välja den aktör som erbjuder de mest fördelaktiga villkoren. Det är denna problembild som vår motion utgått ifrån. Vi tar också fasta på rekommendationer om ett antal förändringar för att åtgärda denna situation. Det som behövs är att man för det första begränsar flyttavgifterna och för det andra begränsar hur länge man får ta ut dessa flyttavgifter – åtgärder som våra nordiska grannländer redan infört. När jag var uppe och talade om detta pågick en beredning på som gick i samma riktning som de förslag som presenterats i vår motion. Vi har ännu inte sett resultatet av det arbetet, men en proposition har aviserats och ska lämnas till . Vi ser fram emot att ta del av den. Förhoppningsvis innehåller den de regelförändringar som krävs för att åtgärda problemet. Vidare ska jag beröra en fråga som i mångt och mycket också verkar konkurrenshämmande. De allra flesta människor har eller kommer att ansöka om ett lånelöfte i syfte att finansiera ett bostadsköp. I samband med det tas kreditupplysningar på den som gör anspråk på lån. Kreditupplysningar begärs av olika anledningar och innehåller olika mycket information beroende på vem som begär den och varför. Men generellt innehåller en kreditupplysning uppgifter om inkomster, lån, betalningsanmärkningar och tidigare kreditupplysningar. Finansiell stabilitet och finansmarknads-frågor Den sparade kredithistoriken och dess längd utgör en balansgång mellan en fungerande kreditmarknad med riskminimering å ena sidan och konsumentens möjlighet att sluta kreditavtal å andra sidan. Om man ansöker om lån hos flera banker, exempelvis i syfte att få ned räntan, registreras lika många kreditupplysningar, vilket den presumtiva fordringsägaren kan tolka som att man planerar att ta flera olika lån alldeles oavsett om de kvitteras ut eller inte. Det i sin tur sänker kreditvärdigheten. Systemet är naturligtvis legitimt i sig för att bankerna ska kunna göra sina riskbedömningar. Det man dock kan ifrågasätta är hur länge sådana här uppgifter, så kallade omfrågeuppgifter, ska lagras. Lite bakgrundsinformation till detta är att det var den dåvarande alliansregeringen som i kreditupplysningslagen ändrade gallringstiden från tre till , och det är det som fortfarande gäller . I propositionen motiverade man då beslutet med den problembild som jag beskrev. Jag citerar: ”En person kan vara föremål för flera förfrågningar hos kreditupplysningsföretag utan att det i praktiken har någon betydelse för kreditvärdigheten.” Det som diskuterades då var att helt och hållet förbjuda behandlingen av omfrågeuppgifter med motiveringen att det leder till ett oproportionerligt stort ingrepp i den personliga integriteten, men man landade mycket klokt i att begränsa dessa uppgifter från tre till . Det här ger dock stöd åt argumentet att flera färska omfrågeuppgifter belastar kreditvärdigheten mer än flera som är spridda . Om det då är ett riskbeteende som man vill kunna syna med denna lag är det utkvitterade låneansökningar åt höger och vänster med hög intensitet som man vill komma åt. Jag tycker att det är dags att ompröva dagens regelverk och se om det går att modernisera det, så att det inte utesluter dem med sunda privatekonomiska förehavanden, och öka konkurrensen genom att ge kunderna större flexibilitet att spela ut bankernas ränteerbjudanden mot varandra men motverka överskuldsättning. Jag har inga exakta svar på hur det skulle se ut. Det överlåter jag till professionen att ha synpunkter på. Men en konkret sak som man kan se över är om det går att ha bättre informationsflöden så att långivaren kan se hur många låneerbjudanden man har accepterat och refuserat, vilket alltså inte är möjligt . Min ambition är i fall att lyfta upp denna fråga på dagordningen och se om det finns underlag för att utreda frågan parlamentariskt. Avslutningsvis vill jag också kommentera den något ovanliga allians som formerats runt reservation 1 med L, KD och SD. Som socialkonservativ tycker jag att det är viktigt att värna försiktighetsprincipen i alla sammanhang, och då i synnerhet inom ekonomisk politik. Därför vill vi bland annat trappa av ränteavdragen med en procentenhet , för att sedan utvärdera effekterna av det innan man eventuellt kan gå vidare. Enligt samma principer förhåller vi oss till amorteringskraven. Vi drev på för det första men var emot det andra skärpta amorteringskravet av det enkla skälet att är en för att utvärdera effekterna av det första kravet på ett adekvat sätt. Det här är stora ingrepp i bostadsmarknadens funktionssätt. Finansiell stabilitet och finansmarknads-frågor Trösklarna på bostadsmarknaden för unga vuxna var höga redan förut. Vi menar att man måste utvärdera effekterna och måluppfyllelsen av det första kravet innan man vidtar åtgärder som höjer trösklarna ännu mer. 3 (V): Jag yrkar bifall till reservation 6. Gång på gång kan vi ta del av feta rubriker om bankernas girighet och vad den leder till. Det är cum-cum-upplägg, penningtvätt, skatteflykt, skattesmitning och riktlinjer som brister i centrala frågor. Frågan är hur vi ska tåla det. För vår del har tålamodet egentligen tagit slut för länge sedan. visade konsumentorganisationer att sju största banker följer enbart en tredjedel av de internationella riktlinjer som har tagits fram av till exempel gällande skatteflykt, och detta som bankerna har kontakter, affärer eller verksamheter i olika skatteparadis som , och i . Av alla områden som konsumentorganisationerna kollade på var just skatteflykt det område som bankerna var absolut sämst på att motverka – föga överraskande. Skatteflykt är ju ett område som också är fullt av olika former av gråskalor, och då krävs det att man som bank tar fram egna kompasser. För banker med verksamhet i länder där det är en onaturligt låg beskattning och strikt sekretess, som utnyttjas av företag och privatkunder för att gömma pengar, är det naturligtvis ännu viktigare. Man kan väl säga att bankernas kompass verkar ha lett dem rejält vilse, för vad händer när banker bidrar till att människor och företag tillåts bedriva såväl penningtvätt som skatteflykt? Jo, välfärden undandras resurser som behövs för att korta köerna till sjukvården, för barnen i förskolan, för att få fler unga att gå igenom skolan med fullständiga betyg och för att få en äldreomsorg som möter varje enskild äldre människas behov och tar till vara dess förmåga. Bankerna bidrar till att vi alla som inte har den moralen att ägna sig åt skatteflykt, undandra pengar från skatt eller inte heller har resurserna att göra det får bära en större börda än vad vi annars skulle ha gjort. Internationellt förs en debatt om bankernas roll i aggressiv skatteplanering. Banker, revisionsbyråer, skattejurister och konsulter tjänar ju stora pengar på att tillhandahålla rådgivning och tjänster som leder till såväl skatteflykt som aggressiv skatteplanering. Det är uppenbart att dessa rådgivare är en viktig del av den så kallade skatteflyktsindustrin. Därför är det bra att regeringen efter en överenskommelse med har tillsatt en utredning för att tvinga dessa att anmäla nya skatteupplägg. har också lagt fram förslag som innebär att banker och andra finansiella mellanhänder i förväg måste rapportera alla gränsöverskridande skatteupplägg som görs för kunders räkning om de har vissa kännetecken till respektive nationell skattemyndighet. I princip alla finansiella tillgångar är placerade hos banker eller andra finansiella institutioner. Något hårdraget skulle man faktiskt kunna säga att utan banker, inga överföringar till skatteparadis. Finansiell stabilitet och finansmarknads-frågor Ett problem som vi har med dagens böter är till exempel att banker och andra stora företag har så mycket pengar att böterna inte är avskräckande. En lösning kan vara att införa tillgångsbaserade böter, som gjort. Där infördes bestämmelser om tillgångsbaserade böter för de mest allvarliga fallen av skatteflykt i utlandet. Böterna börjar från vad som är lägst av av värdet på tillgångarna och 10 gånger de uteblivna skatteintäkterna. Detta bör även införa. En annan möjlighet att stoppa bankers medverkan till skatteflykt är att förbjuda brevlådeföretag och begränsa möjligheterna att använda skalbolag men också att ifrågasätta bankernas tillstånd att verka i . Bankerna tjänar pengar på att delta och vara sina kunder behjälpliga i detta, och därför är deras intresse för att komma till rätta med problemen rätt svagt. Men om deras tillstånd ligger som en del i vad de riskerar kanske moralen skulle bli något högre. Därför borde regeringen låta utreda om banker som vid upprepade tillfällen gör sig skyldiga till skatteflykt eller medhjälp till skatteflykt bör förlora sin rätt att verka som bank i . Detta vore en rimlig åtgärd. Jag vill också ta upp att banker bör vara skyldiga att tillhandahålla kontanter. Jag vill även beröra frågan om hushållens skuldsättning, eftersom detta är en del av den debatt som förs här . Borgarna valde att avskaffa fastighetsskatten under sin regeringstid och införde i stället en så kallad fastighetsavgift, vilket bidrog till kraftigt stigande fastighetspriser, inte minst i storstäderna, där lyxvillor med höga taxeringsvärden fick halverad skatt medan landsbygden fick ökad skatt. Dessutom valde man att behålla ränteavdragen. Dessa är, som alla känner till, en tickande bomb i statsbudgeten, men de gynnar också skuldsättning och därmed bankerna. Tack vare dessa så kallade reformer och uteblivna reformer steg hushållens skuldsättning snabbt, och vi ligger i skuldsättningens toppliga. I bostadsbristens får människor skuldsätta sig upp över öronen. var snabbt ute och krävde åtgärder för att öka bostadsbyggandet, men detta ville borgarna inte kännas vid. Inte heller tyckte man att ränteavdragen var något som man behövde bry sig om när vi lyfte upp frågan . Då lyfte vi även upp frågan om ett amorteringskrav, men inte heller det ville borgarna vara med på och tyvärr heller inte Socialdemokraterna. Om vi hade gjort detta då hade vi haft en annan situation . Vi kanske inte hade behövt det senaste skärpta amorteringskravet, och vi kanske inte hade behövt bolånetaket. För är ränteavdragen och fastighetsskatten det mest centrala. Om vi börjar trappa ned ränteavdragen kan vi lätta på det skärpta amorteringskravet och bolånetaket. Förutom dessa åtgärder och att bygga fler hyresrätter tycker vi att bankerna ska tvingas förhandla med sina bolånekunder utifrån det som kallas Stibor, det vill säga internbankräntan. Om bankerna skulle tvingas till det skulle bolånekunderna ha större makt att pressa ned sina kostnader, det vill säga betala lägre räntor på sina bolån och därmed amortera mer. En sådan modell har man infört i , och vi tycker att den är mycket intressant och borde införas även här i . Det vill nog inte bankerna, men det vore bra för bolånekunderna. 4 (KD): Finansiell stabilitet och finansmarknads-frågor Först vill jag säga att jag ställer mig bakom samtliga reservationer i betänkandet, men för tids vinnande nöjer jag mig med att yrka bifall till reservation 1. Det är framför allt denna reservation som jag tänker prata om här. Vi diskuterar finansiell stabilitet. Det är otroligt viktigt att vi klarar den finansiella stabiliteten, men det kräver att vi gör en helhetsanalys när vi vidtar åtgärder för att värna den, eftersom den har så stor påverkan på till exempel bostadsmarknaden och kan leda till lägre rörlighet och mindre utbud, vilket driver upp tillgångspriserna och kan skada den finansiella stabiliteten . Det är därför viktigt att göra en helhetsanalys, och jag menar att detta inte har gjorts när det gäller kreditrestriktionerna. Under den förra mandatperioden genomförde den nygamla rödgröna regeringen alltför få reformer för att underlätta byggandet. I stället fördes en dyr och ineffektiv politik som gav statliga mångmiljardsubventioner till byggherrar. fick många hushåll med stabila inkomster se sina möjligheter till lån strypta när regeringen, utan en egen helhetsanalys, godkände införandet av det förstärkta amorteringskravet ovanpå tidigare kreditrestriktioner. Det förstärkta amorteringskravet fick mycket kritik under remissrundan och har funnits i ungefär . Flera kritiker pekade på att förslaget riskerade att göra det väsentligt svårare för unga och andra kapitalsvaga hushåll att få låna och därmed köpa en bostad, särskilt i växande storstadsregioner. Detta blir en hämmande faktor för företag och den offentliga sektorn, som behöver kompetensförsörjning. När dessa grupper inte får denna möjlighet blir alternativet andrahandsmarknaden, med ofta väsentligt högre månadsutgifter, eller andra sämre lösningar, till exempel dyra nyproducerade hyresrätter. Därmed drivs grupper in i boendeformer som är väsentligt dyrare och riskerar att skapa fattigdomsfällor. Vi ser, senast i nya analys, att blankolånen nu ökar, och detta kan vara en effekt av försöken att komma runt det förstärkta amorteringskravet. Rörligheten riskerar att minska eftersom kravet bara ställs på nya lån. Äldre med låg pension tvingas vid en flytt helt plötsligt amortera stora summor bara för att de säljer sitt gamla boende och flyttar till ett nytt, lika dyrt boende. Är detta en effekt som man vill uppnå? I analys kan vi också se att det är just de allra äldsta låntagarna som har förändrat sitt beteende mest, på grund av det förstärkta amorteringskravet. Är det denna effekt man vill uppnå – att äldre personer inte ska kunna flytta till ett anpassat boende? Då har man lyckats. Efter bara har förstås inte alla konsekvenser fullt ut analyserats. Sedan kravet infördes har dock bostadsbyggandet minskat, och många hushåll vittnar om svårigheterna att få och klara bostadslån. Prognosen över byggstarter pekar mot en halvering av byggandet jämfört med . Detta har förstås flera orsaker, men det förstärkta amorteringskravet pekas allt oftare ut som en huvudorsak. Den förra regeringen ville inte lyssna på sin bostadsminister i denna fråga utan valde helt perspektivet finansiell stabilitet, utan en helhetsanalys av konsekvenserna. Hur påverkas bostadsmarknadens funktionssätt, vilka grupper får det svårt och hur passar det förstärkta amorteringskravet in i helheten av den kreditregleringsvåg som svensk bostadsmarknad genomgått ? Finansiell stabilitet och finansmarknads-frågor har regeringen lagt finansmarknads- och bostadsfrågorna i samma ministerportfölj. Detta är bra, om det leder till att regeringen på allvar börjar adressera bostadsmarknadens funktionssätt och människors möjligheter att komma in på den ägda bostadsmarknaden. Där är kreditregleringarna centrala. Det är rätt att möta överskuldsättning med politiska åtgärder. Det är också rätt att amortera på sina lån och att amorteringskulturen varit för svag. Men det är knappast rätt att det är förstagångsköpare och de som rör på sig på bostadsmarknaden som ska bära hela denna börda. Om vi summerar effekten av de på varandra staplade kreditregleringarna framträder en problematisk bild. Man ska klara en ränta på 7–, och man ska kunna amortera av lånet och dessutom ha i handpenning. För ett hushåll i som köper en tvårummare för 3 miljoner innebär detta att banken måste testa för utgifter på 18 800, när den faktiska bostadsutgiften kanske är , enligt en rapport från Veidekke. Det är alltså en skillnad på nästan 15 000 som måste uppfyllas, och då måste hushållet ha nästan i eget kapital. Vilka unga hushåll kan klara detta, om de inte har rika föräldrar som är beredda att ställa upp? Exemplet visar på hur reglering efter reglering har lagts på utan att någon tagit ordentlig hänsyn till helheten. Vi ser nu en kraftigt minskande andel hushåll som kan få lån jämfört med före det förstärkta amorteringskravet. Vi ska ta skuldsättningen på allvar. Vid en kris kan den få betydande spridningseffekter. Men behövs svar på hur människor med stabila inkomster ska kunna efterfråga en bostad, speciellt i nyproduktion som påverkas särskilt hårt av reglerna. Behövs ett bolånetak på när en ung person med dagens amorteringskrav kommer att äga mer än halva lägenheten ? Ska unga hushåll, med ofta snabbt stigande inkomster, inte kunna efterfråga ägt boende då amorteringar krävs på redan i början av bostadskarriären? Jag vill även lyfta fram det fördelningsproblem som jag tycker att det innebär att det bara är de hushåll som rör på sig – förstagångsköpare och de som flyttar – som träffas av dessa kreditrestriktioner.