prot · H7098 · 2019-09-20 00:00:00 — Det handlar om att det finns en grupp – den är inte stor – barn, unga och naturligtvis även vuxna som under puberteten och den tid när man blir vuxen lider av könsdysfori, som är en medicinsk beteckning och bedömning. Huruvida någon har diagnosen könsdysfori eller inte är inte något som vi ska diskutera här i riksdag. Det måste vi överlåta åt professionen, på samma sätt som vi inte här diskuterar huruvida någon har en eller annan cancerdiagnos eller hur man på bästa sätt möter en person med högt blodtryck. Det gör professionen. Vi har myndigheter som ser till att ge professionen riktlinjer. Jag avslutade mitt interpellationssvar med att tydligt beskriva att vi ska ha fokus på att de får rätt stöd och behandling. Naturligtvis ska vi ta kritiken på mycket stort allvar. Ingen ska bli felbehandlad, oavsett om det handlar om könsdysfori eller något annat. kom denna interpellation i ett läge där vi håller på att arbeta. Det blir ibland så, och man kan säga att det blir lyckosamt. I det här fallet blev det precis i skarven, så jag hade inte möjlighet att i interpellationssvaret skriva om de uppdrag som gavs. Jag kommer att redogöra för dem i två replikskiften här. Människor ska få den vård de behöver. Jag vill nog ändå påstå att för rätt många av oss är könsdysfori en relativt ny företeelse. Det är en diagnos som vi relativt har fått stifta bekantskap med. När jag växte upp var stigmat kring trans- och könsdysfori så mycket större än , även om det naturligtvis fortfarande finns. Det var inget det talades om. Vårt ansvar som samhälle är att se till att personer som har könsdysfori verkligen blir lyssnade på och respekterade och att de får den vård som vården bedömer att de behöver. Därför gör vi insatser för att få ett bättre och mer fördjupat kunskapsunderlag som har bäring både på de frågor som ställer och på den kritik som gavs av Lagrådet. fick i går i uppdrag att analysera och bedöma om den föreslagna åldersgränsen för att – detta vill jag understryka – i de fall det finns synnerliga skäl få genomgå ett kirurgiskt ingrepp i könsorganen är en lämplig ålder eller om en annan åldersgräns ska gälla. Regeringen gav vidare i uppdrag att uppdatera myndighetens kunskapsstöd God vård av barn och unga med könsdysfori. Vid genomförandet av uppdraget ska man ta hänsyn såväl till ny kunskap som till de erfarenheter som har samlats under de senaste årens expanderande kliniska verksamheter. Av särskild vikt är att myndigheten i detta arbete tar till vara de erfarenheter som vårdsökande och deras närstående har av tillgång till vård och hur utredning, vård och uppföljning bedrivs. ska samordna uppdraget med sitt pågående uppdrag om att sprida kunskapsstödet om vård och behandling vid könsdysfori till hälso- och sjukvårdens professioner och andra berörda. De får också i uppdrag att se över och uppdatera meddelandebladet Barn som söker hälso- och sjukvård. Detta ska genomföras . 11 (KD): All välrenommerad forskning visar faktiskt att det helt saknas vetenskapligt stöd för den här typen av behandling när det gäller barn. Det är också väldigt bristfälligt när det gäller vuxna, i synnerhet unga vuxna. Jag har tittat noggrant på detta och talat med många av de experter vi har i . Jag har också lyssnat till föräldrar. Jag skulle också vilja uppmana socialministern att tala med föräldrarna. Det var 17 föräldrar som skrev på och uttryckte sin oro. De är föräldrar som har barn i den växande grupp som i tonåren plötsligt uttrycker en stark oro och känslan av att ha fel kön. De säger att vårdens ensidiga fokus på hormoner och kirurgi innebär att annat prioriteras ned. De säger: ”Vi kräver omsorg och vård för våra barns lidande – inte en lång kö till kirurgiska och medicinska experiment.” Det finns naturligtvis vuxna och barn som har de här problemen, och dem måste vi behandla. Vi kan vara överens om att det är en fråga för professionen. Därför blir jag lite förvånad över det som statsrådet säger. Jag vill gärna ha svar: Varifrån kommer efterfrågan på den förändring som föreslås i propositionen och som alltså är bakgrunden till lagrådsremissen? Vem var det som drev att man skulle sänka åldersgränsen från till , och var kommer detta ifrån egentligen? I de allra flesta fall handlar det om flickor. Det är den gruppen som ökar. De barn som de här föräldrarna representerar har i den tidiga barndomen inte uttryckt tvivel över sin könsidentitet, utan det kom plötsligt. De har andra problem och diagnoser som ångest, trauma, depressioner och ätstörningar. Andra har Aspergers syndrom. En sak som också kommer fram är att de har varit väldigt aktiva i olika nätcommunityer med stark påverkan. Föräldrarna tvekar inför dessa ingrepp, som är irreversibla. Gör man dessa ingrepp får man, precis som framkom i , leva med det resten av livet. Som flicka får man under resten av sitt liv leva med skäggväxt och mörk röst, och gör man om underlivet kan man aldrig få tillbaka det igen. Det är just detta som föräldrarna tvekar inför. Varför kommer då vården direkt med bekräftelse i stället för att titta på andra vägar? När det gäller andra typer av psykiska problem försöker man att se hur man kan lösa dem eller hjälpa till, men här blir man direkt bekräftad. Här i får man direkt komma till . I flera fall har det visat sig att det räcker med för att man ska komma igång med behandlingen för att stoppa puberteten, och sedan går man in och ger preparat. Detta handlar ju om något som är livslångt. Det var också detta som tog upp i : Vem tar ansvar för att en 15-åring med psykiska problem blir steril? Det är ju det som händer när man äter de här preparaten. 12 Socialminister (S): Jag tänker att skulle kunna ägna nästa inlägg åt att berätta vem som ska bestämma om vi ska ha könskorrigerande behandling eller inte. Jag som socialminister tänker inte bestämma det, utan jag tycker att professionen ska göra det. Vi vill att tar fram bättre underlag. har vi bett om en översyn om det är som ska gälla. Det är klart att det är oerhört få som finns i den målgruppen. Det har inte varit möjligt. Bedömer professionen att det behövs en sådan möjlighet när inget annat kan hjälpa en individ med könsdysfori? Jag har också läst den debattartikel som hänvisar till och känner naturligtvis med de föräldrar som skrivit under den. Jag har den i bakhuvudet när jag bereder de här underlagen och så vidare liksom naturligtvis när vi fattar beslut framöver. Men jag tycker inte att man ska beskriva det som att någon som upplever sig vilsen besöker vården och nästan har bytt kön. Jag tycker inte att vi ska förenkla diskussionen. Detta är otroligt komplicerat. Det är sannerligen inte enkelt. Men om man, oavsett åldern, funderar på varför inte bara föräldrarna får bestämma vill jag gärna dra en parallell med föräldrar som av religiösa skäl kanske nekar sitt barn en blodtransfusion. Om vården bedömer att detta skulle kunna hota barnets liv finns det en ordning för hur vården ändå ska kunna hantera detta. Jag tycker att detta är en relevant jämförelse. Barnet eller den unga personen kanske inte ens klarar sitt liv. Suicid är ju överrepresenterat i den här målgruppen. Men jag vill ta upp det andra uppdraget. Vi tar detta på stort allvar. Det ska inte göras vare sig enkelt eller förhastat. Det måste finnas ett kunskapsunderlag för vården. ska alltså se över om åldersgränsen är den rätta för att det ska vara möjligt att påbörja behandling, och man ska uppdatera kunskapsunderlaget och meddelandebladet. Det andra uppdraget handlar om att två utredare ska analysera och beakta de synpunkter som Lagrådet lämnade i sitt yttrande över remissen , . Lagrådets yttrande handlade om vilken rättsverkan en ändring av kön kan få, för propositionen som förbereddes handlade inte bara om könskorrigerande behandling och åldersgräns utan också om juridiskt kön – jag vill bara understryka att det finns skillnader i detta när det gäller vad som är irreversibelt – kopplingen till och liksom förslaget om att förändra folkbokföringen. De ska särskilt analysera vilken rättsverkan ett beslut om ändring av det kön som framgår av folkbokföringen har för både samhället och den enskilde, att kartlägga författningar där en persons könstillhörighet kanske har en rättslig betydelse – jag vet att detta går lite vid sidan av frågan, men det har definitivt att göra med den lagrådsremiss som planerades – och att utreda vilka konsekvenser de förslag som lämnades i lagrådsremissen får för dessa och andra delar av rättssystemet, bland annat det straffrättsliga. Vad händer till exempel om en person byter kön och därmed får en ny identitet? De ska bistå de utredare som fått i uppdrag att biträda departementet när det gäller intresseavvägningen i fråga , om självbestämmanderätt är det förslag som ska gälla eller inte. De ska också lägga särskild vikt vid hur förslagen förhåller sig till om barns rättigheter. Det handlar också om huruvida socialnämnden ska kunna besluta om en ansökan om ändring av kön om en av vårdnadshavarna inte samtycker. Man ska kartlägga behovet av att införa en sådan bestämmelse. Jag skulle vilja säga att det är otroligt viktiga insatser vi nu gör för att kunna tillmötesgå Lagrådets kritik och synpunkter. Vi gör det offentligt. Vi gör det väldigt transparent. Vi fortsätter diskussionen och samtalet om detta. Men jag tror att det är viktigt att vi verkligen ser att det handlar om bästa tänkbara vård som står för våra ögon. 13 (KD): Ja, det är just det sista som är det som driver mig. Men det är väldigt viktigt att se att av dessa har en annan psykiatrisk problematik. Det är ändå så att det har gått från 12 patienter 2001 till 1 859 . Det är unga tjejer vi pratar om. I får man vänta tills man är innan man kan ta körkort. Ska du köpa alkohol måste du vänta tills du är . Ska du sterilisera dig måste du vänta tills du är . 25-årsgränsen är satt, herr talman, eftersom det är först då som den mänskliga hjärnan är fullt utvecklad – det handlar om loben där uppe. Det är då man kan överblicka konsekvenserna. Då är det väldigt märkligt att regeringen har kommit med det här förslaget. Så sent som för en månad sedan argumenterade din regeringskollega för att vi skulle sänka från till . Det är väldigt oroväckande. Flera experter säger att det för flera av dessa barn blir som ett övergrepp. Jag anser att vi behöver ta en paus för barn och unga till dess att vi vet mer, så att vi får evidens. Det är ju det som är så viktigt: att vi har en sjukvård som är grundad på forskning och evidens. Bemötande, utredning och vård ska utgå från forskning och beprövad erfarenhet. Det är det som saknas. Det vore en sak om detta vore någonting som man sedan kunde ändra tillbaka, men det är inte det. Jag är förälder. Jag har barn i tonåren. För mig är det viktigt att se att vi inte kan vara på väg att införa en lagstiftning som sänker åldersgränsen. Det vore helt fel. 14 Socialminister (S): Jag noterar att avslutningsvis inte är så intresserad av vilka förslag som kommer att läggas fram, vilket kunskapsläge som finns, vad kommer att komma fram till och vad utredarna kommer att föreslå, utan beslutet är redan fattat från sida. För min och regeringens del handlar det om att se till att det finns vård för den som behöver vård, oavsett vilken vård det är. Om det finns brister i vårt system som gör att unga människor kanske tar sitt liv – de mår så dåligt, och det finns en diagnostiserad könsdysfori – kan inte jag stå i kammare och tala om hur vården ska behandla det. Men jag är oerhört angelägen om att vi ska ha tillräckligt kunskapsunderlag. Det är just därför som har fått ett stort uppdrag där de ska se över vid vilken ålder gränsen rimligen ska sättas. Detta betyder inte, eller någon annan som lyssnar, att man lättvindigt som 15-åring kontaktar vården och säger: Jag vill byta kön. Och så sätter man igång. Jag vill verkligen understryka att det inte är så det går till. Och skulle det gå till så vill jag säga att det naturligtvis inte är så det ska gå till. Men låt oss säga att någon har den här diagnosen och mår så dåligt att man inom vården bedömer att detta är den enda vård som står till buds. Ska vi då neka till den vården för att vi ser framför oss att alla inte vill byta kön? Nej, alla vill inte det. Det är ingen fråga om att vilja. Detta är en diagnos där man inom vården gör en bedömning. Man ska grunda den på bästa tänkbara kunskap och evidens. underlag kommer att vara otroligt viktigt för regeringen. Jag vill också understryka att i den lagrådsremiss som fick mycket kritik och som vi nu arbetar om är det inte bara fråga om könskorrigering. Det handlar också om juridiskt kön. För många som upplever att de är i fel kropp kan det också handla om ett juridiskt könsbyte, det vill säga att man helt enkelt i folkbokföring och i andra sammanhang får byta kön. Det är en annan del av utredningen. Vi får se vilka delar vi kommer att gå vidare med och på vilket sätt. Interpellationsdebatten var härmed avslutad. § 8 Svar på interpellation 2018/19:319 om statens stöd till trossamfund 15 Kultur- och demokratiminister (MP): har frågat mig när regeringen avser att återkomma till med anledning av utredningen av statens stöd till trossamfund samt vilka åtgärder jag avser att vidta för att olika livsåskådningar ska behandlas neutralt av staten vid fördelning av stöd till trossamfund. Dagens lagstiftning är , och den bygger i sin tur på en praxis som funnits i . Utredningen, som den särskilde utredaren ledde, var den första större översynen av politikområdet. När vi nu ser över stödet till trossamfunden i grunden är det naturligt att många olika åsikter kommer fram. Det har tydligt synts i de remissvar som inkommit. En viktig fråga som behandlas i betänkandet gäller just den fråga som lyfter fram, nämligen vilka som ska få del av stödet. Utredningen öppnar för att det kan vara möjligt att vidga målgruppen till att även omfatta sekulära livsåskådningsorganisationer men menar att frågan bör utredas vidare. För mig är det viktigt att vi inte försenar processen för att återkomma till i frågan om demokrativillkor för statsbidrag. Just denna fråga är något som har lyft. För mig och regeringen är det en central princip att när statliga bidrag beviljas till trossamfund och andra organisationer ska de gå till verksamhet som är förenlig med grundläggande demokratiska principer så som de bland annat uttrycks i regeringsformen. I det kommande lagstiftningsarbetet behöver flera svåra avvägningar göras. För mig är det viktigt att vi kan hitta ett förslag som har så brett stöd som möjligt i . 16 (L): Jag tackar för svaret. Jag delar uppfattningen att det är viktigt att vi får på plats ett demokrativillkor när det gäller statsbidraget till civilsamhället. Det är en del i januariavtalet mellan regeringen och Liberalerna och . Jag tycker att det är viktigt att vi får det på plats. Jag tycker att det är bra. Jag ser dock inte att det skulle stå i vägen för den del som jag pratar om i min interpellation, som är en annan fråga. Staten ger bidrag till civilsamhället – idrott, kultur, trossamfund och annat. Det är rimligt, tycker jag. I denna debatt handlar frågan om den del av bidragen som går just till trossamfunden. Jag tycker att man kan ställa sig den grundläggande frågan: Varför ger staten bidrag till dessa? Ges det för att trossamfunden är en viktig del av civilsamhället? Ja, så skulle det kunna vara. Men då skulle man också kunna tänka sig att de inte skulle ha ett särskilt bidrag just för detta utan att det i stället skulle ingå i en större pott av stöd till civilsamhället. De är rimligen en viktig del av civilsamhället. Man kan tänka sig att just den delen är särskilt viktig, och då är det ett argument för detta. Men det måste finnas något ytterligare, herr talman. Därför tycker jag att vi ska gräva vidare och fråga oss: Varför är det så viktigt att just trossamfunden får en egen pott, ett eget stöd? Idrottsrörelsen får ett särskilt stöd eftersom idrotten bidrar med någonting särskilt i civilsamhället. På samma sätt måste det finnas ett argument för att just trossamfunden får en särskild pott: att de bidrar till något särskilt i civilsamhället. Jag kan tänka mig att det finns ett sådant skäl. Det måste bygga på att människan i grunden är en meningssökande varelse. Vi söker sammanhang och mönster, och vi försöker skapa oss en bild av vår egen roll i den stora berättelsen, om det finns en stor berättelse och om vi tror på den berättelsen. Man kan tänka sig att staten anser att det behövs ett särskilt stöd till organisationer som hjälper människor att hitta sin plats, förstå sin mening, förstå den stora meningen och se mönster och sin livsuppgift. Men om det är skälet till att det finns ett särskilt stöd just till trossamfund måste man fråga sig: Varför får vissa berättelser, vissa förklaringar och vissa mönster en sorts behandling medan andra organisationer som står för ett annat mönster och en annan livsåskådning får en annan bedömning? Varför får vissa samfund som skapar en mening som inkluderar en gud ett särskilt stöd medan de som har ett meningssökande som inte inkluderar en gud inte får stöd? Jag har svårt att se den här logiken, för om det finns ett särskilt skäl att ge stöd till trossamfund måste det ju vara ett skäl som inte diskriminerar dem som inte inkluderar en gud eller en religiös bekännelse i sitt meningssökande. har ingen statsreligion. ska inte ha någon statsreligion. Stödet är mer generellt än att försöka få människor att tolka in något visst i sig själva. Det är i stället ett stöd för att försöka hitta mening i livet, att se sig själv i det stora sammanhanget och hitta stöd i en livsåskådning och på det sättet säkert också må bättre. Det är detta min interpellation handlar om: Varför ska staten ge ett särskilt stöd till dem som inkluderar en religiös uppfattning men inte ge stöd till dem som inkluderar en sekulär livsuppfattning? För mig är den enda rimliga slutsatsen att stöd till trossamfund ska gå till trossamfund oavsett om de inkluderar en gud eller inte. Jag undrar därför vilka argument statsrådet ser för att ha en ordning som vi har , där olika livsåskådningar behandlas olika. Vilka argument finns för en ordning som innebär att religiösa livsåskådningar får en annan behandling än icke-religiösa livsåskådningar? 17 Kultur- och demokratiminister (MP): Trots att vi lever i ett samhälle som oftast kallas världens mest sekulära kan vi konstatera att religion och tro betyder mycket för många människor. Precis som lyfte fram delar jag fullt och fast det faktum att vi har ett stöd från staten som delas ut till trossamfund. Det finns en lång historia bakom detta. Det här är en ordning som vi har haft , och i grunden handlar det om att ge förutsättningar för alla människor som tror eller som ingår i ett religiöst samfund i att i realiteten utöva sin tro. Vi måste också komma ihåg att det system vi har utgår från en situation då hade en utpräglad särställning, och på det sättet skulle förutsättningarna mellan olika trossamfund utjämnas. Detta är bakgrunden och också ett av skälen till att vi just nu genomför den här översynen. Det är min absoluta uppfattning både att trossamfunden ger ett mervärde i samhället och att religionsfriheten är en mänsklig rättighet, det vill säga en hörnsten i den svenska demokratin. Där fyller detta stöd en funktion. Det vi ska komma ihåg är att staten delar ut 14 miljarder till civilsamhället. Ett levande och blomstrande civilsamhälle är någonting som jag och regeringen tycker är oerhört viktigt och fundamentalt. Civilsamhället består av många olika saker som folkbildning, ungas organisering och idrottsrörelsen, och vi har olika slags stödsystem utformade för vårt mångfasetterade civilsamhälle. Jag skulle inte säga att vi särbehandlar trossamfunden bara för att det finns ett särskilt bidragssystem för trossamfund. Det finns som sagt var många exempel på riktade bidrag för olika grupper av civilsamhällets aktörer, där jag även kan nämna stöd till kvinnoorganisationer och partistöd. Med detta sagt resonerar utredningen lite just om frågan om ett livsåskådningsneutralt stöd och konstaterar att det inte borde stå i strid med diskrimineringsförbudet i kapitel 14, eftersom situationen för konfessionella samfund och andra typer av organisationer inte är helt jämförbara. är långt ifrån det enda landet som har det här systemet – , och har det också. Sedan finns det andra länder som har gått över till ett mer livsåskådningsneutralt system. Det här är en komplex fråga, vill jag säga. Om man ska införa ett livsåskådningsneutralt system måste man se till att skapa tydliga kriterier för detta, eftersom det finns andra organisationer som är värde- eller idébaserade. Där måste man hitta en gränsdragning. Som jag sa i mitt inledningsanförande finns det ett stort tryck från att vi ska återkomma i frågan om demokrativillkor. Utredningen konstaterar därför att om man ska gå vidare med ett livsåskådningsneutralt system måste det utredas vidare. Det är ingenting vi kan ta ställning till här och . 18 (L): Vi är överens i ganska många led: dels att det är viktigt med civilsamhället, dels att det av det skälet är rimligt att det finns ett särskilt statsstöd till civilsamhället. Vi är överens om att man kan dela in civilsamhället i olika delar som har lite olika uppgifter, och jag tror att vi är överens om att just livsåskådningar har en särskild dimension när det gäller att hjälpa människor att hitta sin del i den stora berättelsen eller hitta sina mönster. Det vi inte är överens om är om man här och , , ska gå över till ett system där man likställer olika livsåskådningar så att sekulära livsåskådningar behandlas på samma sätt som religiösa livsåskådningar. När staten ger bidrag måste det finns tydliga och transparenta principer. Jag tycker att staten ska vara livsåskådningsneutral och inte positivt särbehandla några framför andra. Det ska finnas en likställighet; oavsett vem det gäller ska man behandlas lika. För att utreda stödet till trossamfunden har regeringen tillsatt denna utredning, som jag har läst med stort intresse. Jag konstaterar att det finns många intressanta delar i det som partierna bakom januariavtalet har anledning att skyndsamt arbeta vidare med, till exempel demokrativillkor, för att se till att de som får stöd från staten också upprätthåller grundläggande mänskliga rättigheter och demokrati. Utredningen kom , och remissrundan är genomförd. Man tittar vidare på just detta med sekulära livsåskådningar och pekar på att det finns argument för att göra lagstiftningen neutral när det gäller synen på livsåskådningar. Utredaren konstaterar också i en debattartikel att betänkandet redovisar att staten inte är förpliktad att ge stöd, men att man om man gör det bör förhålla sig neutral mellan olika samfund. Ganska långt bak i utredningen konstaterar man, och citerar jag, herr talman, att ”ur ett likställighetsperspektiv går det också att argumentera för att stödet även bör ge förutsättningar för personer som har en sekulär livsåskådning att i gemenskap med andra utöva och uttrycka en sådan övertygelse”. Utredningen nämner sedan ett antal länder som är ganska lika och som har gått över till ett system som inte diskriminerar vissa livsåskådningar jämfört med andra livsåskådningar. är stödet till trossamfund utformat så att livsåskådningar som inte innefattar en tro på en gud eller annan övernaturlig makt inte får del av stödet. Utredningen noterar att man kan behöva se över detta och att det finns skäl att göra det. Jag gör bedömningen att utredaren på det sättet säger till oss politiker att nu är detta en politisk fråga och får politikerna hantera detta vidare. Jag tycker att vi ska hantera det vidare. De föreslår inte en förändring i grunden, men jag uppfattar att de med detta också signalerar att politikerna bör fälla avgörandet. Anser statsrådet att det är rimligt att vi från politikens sida nu för detta resonemang vidare? 19 Kultur- och demokratiminister (MP):