prot · H609102 · 2019-06-11 00:00:00 — Utmaningen är dock att det , , står patienter, framför allt från norra , och väntar. De väntar på att få tillgång till behandling. Det är en behandling som redan är godkänd och tillgänglig men som 21 landsting väljer att avvakta med och inte använda. Skelleftesjukan drabbar människor i livets höjdpunkt. De flesta arbetar och har kvar i arbetslivet, men även kvar som förälder till sina barn och kanske som mor- och farförälder till sina barnbarn. Skelleftesjukan drabbar framför allt människor som är födda, eller har sitt ursprung, i norra . Så här långt har det inte funnits mycket annat att göra för vården än att trösta och lindra. Många har ställt sitt hopp till levertransplantationer, med de risker det medför och med den brist på organ som råder. Men finns en behandling tillgänglig, som är godkänd av det europeiska läkemedelsverket och därmed funnen säker och relevant för patienter så att de kan fortsätta att leva sina liv och slippa vänta på transplantation. I detta läge, när läkemedel har forskats fram bland annat i och godkänts, händer ingenting. Svenska landsting säger varken ja eller nej utan väntar, väntar och väntar på att man ska komma igång med de så kallade trepartssamtalen. Medan , och övriga landsting väntar förvärras patienternas situation, och köerna till transplantationer riskerar att öka. Det är förståeligt att statsrådet vill bereda en utredning, men det svar som statsrådet ger slår mot patienterna – mot de patienter som just nu här, på kammarens åhörarläktare, och hemma framför sina tv-apparater följer debatten. Jag skulle vilja att regeringen markerade att det inte är acceptabelt att skjuta på användningen av det som redan är vetenskapligt godkänt och att de 21 landstingen borde skynda på. Regeringen har ju också, oavsett utredningen, möjlighet att redan nu ändra avtalet med så att solidarisk finansiering av läkemedel som ges på sjukhus blir möjlig. Det kan regeringen göra utan beredning. Det kräver bara politisk vilja. Då får också de landsting som har en större samling av patienter med bland annat skelleftesjukan hjälp att börja behandlingen. Kan statsrådet ge dessa människor hopp om att regeringen vill inkludera exempelvis skelleftesjukan i den solidariska finansieringen så att patienterna får den hjälp och den behandling de behöver? 19 Socialminister (S): Tack, , för frågan! Den belyser hur olika det ser ut i vårt land och hur viktigt det är att vi prioriterar vården och att ge resurser både till den direkta vården, det vill säga behandlingar, och till läkemedel. Det är en omfattande kostnad, och med den utveckling vi ser och den medicinska kunskap som finns blir det allt fler och allt dyrare läkemedel som vi successivt får tillgång till. Obeaktat den specifika fråga som ställdes om skelleftesjukan är det väldigt viktigt att vi har en ordnad process, eftersom det är väldigt stora resurser som tas i anspråk. Om det sedan är statens resurser eller regionens resurser är egentligen mindre relevant; det är våra gemensamma resurser. Jag kan inte låta bli att nämna att representerar ett parti som gärna sänker skatten så fort man kommer åt. Eftersom detta i grund och botten är en kostnadsfråga måste man göra ett val. Är det fråga om att prioritera resurser runt om i hela landet krävs det, skulle jag vilja säga, en solidarisk diskussion mellan partier och inom partier. Jag vet hur den diskussionen just nu ser ut när det handlar om att över huvud taget skruva i utjämningssystemet, trots att det finns kommuner som betalar mer i skatt än den kommun som betalar minst. Att bara göra en omfördelning för att få likvärdiga förutsättningar att erbjuda god välfärd i hela landet är inte en självklarhet. För mig är det ganska självklart att vi ska ha tillgång till en jämlik vård oavsett var vi bor. Bara för att förklara för eventuella åhörare: Om staten skulle tillskjuta medel – det är inte det säger; han tycker att det ska vara en solidarisk fördelning mellan regionerna – kräver det naturligtvis både budgetprocesser och prioriteringar mot annat. Om SKL skulle ha en önskan att dela mer solidariskt på de läkemedelskostnader som finns skulle jag gärna ta den dialogen med SKL, inte minst med och , som ju båda är partivänner till . Jag har så här långt inte hört det. Jag tror att det är viktigt att staten styr och utvecklar sjukvården i en riktning som också stämmer hyggligt överens med den som finns i regionerna. Jag tror också att det är viktigt att eventuella förändringar av detta slag, som ändå är ganska omfattande, nämligen att bara göra en solidarisk fördelning i stället för att låta alla stå för sina egna kostnader, har gehör i landstingssektorn. Jag vill återigen understryka detta så att det inte blir konstigt: har försökt ta ett grepp om den väldigt komplicerade fråga som läkemedel är. På ett sätt kanske den inte är så komplicerad, men eftersom det handlar om så stora resurser – och framför allt eftersom vi har väldigt svårt att överblicka vilka resurser det handlar om de kommande fem tio åren – är det en grannlaga uppgift att hantera det betänkandet och se till att vi efter bästa förmåga får det att landa på ett sätt som gör att våra regioner och landsting får bättre förutsättningar att bedriva en jämlik hälso- och sjukvård. Jag har inget specifikt besked att ge i den här frågan som avviker från det svar som jag gav. Det är helt enkelt en överenskommelse om läkemedelsanslaget som gäller, där staten har kostnader på . 20 i (M): Statsrådet hänvisar till mina moderata kollegor i SKL och till olika partiers syn på skattesatser. Jag vill inte tro att statsrådet använder den här debatten till att försöka ta billiga politiska poäng medan människor väntar på att få en godkänd behandling. Faktum är att det är regeringen som är den statliga parten när det gäller solidarisk finansiering och användning av läkemedelsanslaget. Låt mig också vara tydlig med att sjukvården i mångt och mycket gör ett fantastiskt jobb. Men det hjälper ju inte när landstingen via det så kallade inte öppnar dörren för behandlingen. Det handlar för skelleftesjukan om behandlingar som radikalt ändrar förutsättningarna så att människor får hjälp att leva ett längre och bättre liv, behandlingar som efter åratal av studier levt upp till myndigheternas krav på effektivitet och säkerhet. Statliga TLV blev klara med sin positiva bedömning , men de svenska landstingens NT-råd valde , utan att ens prata med patientföreningar och läkemedelsbolagen, att be landstingen vänta med behandling – en väntan som kommer att kosta liv. Visst finns det signaler om att landstingen nu tänker börja prata, men faktum kvarstår: är en förlorad dag för dessa patienter. Jag tycker att regeringen har ett ansvar att hjälpa landstingen att börja med behandlingen. Vad är statsrådet beredd att göra för att snabba på hanteringen så att behandling blir möjlig? 21 Socialminister (S): Nej, , jag försöker inte ta några som helst billiga poäng. Jag kan bara konstatera att när det gäller läkemedelsfrågan har staten kostnader på , kostnader som har ökat med 7–, medan landstingen enligt en överenskommelse som har funnits har kostnader på . Att bara ändra på detta är naturligtvis ett stort beslut, även om man ”bara” gör en solidarisk fördelning av dessa 8 miljarder. I stället för att låta varje region ta sina kostnader för det som förskrivs på sjukhusen skulle man alltså dela det mellan landstingen. Hela poängen från sida är ju, tänker jag också, att se till att det fördelas på ett annat sätt, vilket innebär att det finns både vinnare och förlorare. Att göra det inom ramen för ett system med så pass mycket resurser är inte så lättvindigt, för det kan naturligtvis också få motsatt effekt. Det kan lika gärna finnas någon i en annan region som därmed inte kan få sitt läkemedel eftersom regionen blivit av med pengar. Jag tror att det är viktigt att vi har spelregler. Sedan kan man tycka olika saker om dem, men det är viktigt att vi har spelregler som gör så att inte miljarder förflyttas mellan landstingen väldigt lättvindigt. Det är därför som det kommunala utjämningssystemet har utretts och remissbehandlats och kommer att hanteras på ett klokt sätt. Det är också därför som har arbetat och dess betänkande gått ut på remiss. Vi fortsätter att verkligen överväga hur vi ska hantera resultaten. Det är nämligen inte bara pengar som förflyttas. Dessa pengar kan betyda tillgång eller inte till olika läkemedel och behandlingar. är det inom SKL som beslutar vilka läkemedelsgrupper som ska ingå i den solidariska finansieringen. Det finns ett antal brister i detta – jag understryker det. Det är också därför som fått titta på detta. Det betyder dock inte att det är enkelt att rätta till, även om det är uppenbart att man ser bristerna. Det finns ett antal frågor att verkligen fundera över. För att komma in på den fråga som ställer – även om jag kanske inte kan uttala mig specifikt om skelleftesjukan – kan vi tala om sällsynta diagnoser och de överenskommelser som finns med SKL. Sällsynta sjukdomar är ofta obotliga och kräver livslång vård och behandling. Ändå är det många av dessa sjukdomar där kunskapen är väldigt bristfällig och där tillgängligheten varierar över landet. Mot den bakgrunden beslutade man om en långsiktig inriktning för vård och behandling av sällsynta sjukdomar genom en överenskommelse mellan regeringen och SKL så sent som . Där är parterna överens om att målsättningen måste vara att behandlingen är långsiktig och att den kan fortsätta men att man också skapar förutsättningar för en tillgänglig vård med patienten i centrum. Då gäller det att ha programområdesstruktur, att stärka och utveckla den nationella samordningen, att öka patientperspektivet och också att öka kunskapsstyrningen i hälso- och sjukvården. Jag är medveten om att detta inte är ett enkelt eller snabbt svar, och personer som lyssnar på den här debatten kanske hoppas på ett annat. Men jag vill återigen understryka: Staten har kostnader på 30 miljarder, på 8 miljarder. Det finns en ordning för hur de här kostnaderna fördelas. Skulle vi lättvindigt förändra detta ändrar vi spelreglerna ganska ordentligt för landstingen och för allt det arbete som man bedriver med primärvård, cancervård och alla ingrepp, psykiatri och så vidare. Allt detta hänger ihop, och det är väldigt stora resurser. Vi måste se till att det blir en långsiktighet. Jag menar dock bestämt att om SKL har ett intresse av att vi ändrar ordningen för den solidariska fördelningen mellan landstingens läkemedelskostnader skulle och , som sitter i ledningen för Sjukvårdsdelegationen, ha möjlighet att påpeka detta. 22 i (M): är det ca 350 personer i som bär på den här sjukdomen, varav bor i och . I den överenskommelse som staten har om ersättning till regioner för kostnader för läkemedelsförmåner finns en särskild hantering för just de läkemedel som används vid behandling av sjukdomar som är mycket ojämnt geografiskt fördelade och där användning kan medföra en direkt och tydlig merkostnad för ett landsting eller en region. I det här fallet är det och . Det är bara de sällsynta diagnoserna Gauchers sjukdom och blödarsjuka som omfattas av överenskommelsen. De övriga särläkemedlen för sällsynta sjukdomar omfattas alltså inte av läkemedelsöverenskommelsen. Det är därför upp till varje region att avgöra om finansiering då särläkemedlet behövs för personer med sällsynta diagnoser, och det är detta som skapar den problematik som vi ser där har valt att inte ge behandlingen. I den läkemedelsutredning som statsrådet hänvisar till finns det förslag om solidarisk finansiering, men dessa förslag kräver inte någon ny lagstiftning. Det är ju fritt fram för regeringen att öppna för sjukhusbehandling av exempelvis skelleftesjukan och för att den ska ingå i de solidariskt finansierade läkemedlen. Jag hoppas att detta kan vara på plats redan från och med , dock allra senast . Jag hoppas verkligen att statsrådet efter denna interpellationsdebatt går tillbaka till departementet och tar ett initiativ till att inkludera exempelvis skelleftesjukan i den solidariska finansieringen. 23 Socialminister (S): Anledningen till att jag återkommer till läkemedelsutredningen är förstås att den är angelägen men också att interpellanten ställer frågor om den i själva interpellationen. Jag vill upprepa att det är en väldigt stor del av hälso‑ och sjukvårdens kostnader som är just läkemedel. Den kostnaden kommer att öka. Därför är det väldigt viktigt att vi har långsiktiga spelregler och att de landsting och regioner som bedriver sjukvård vet vilka kostnader man har att förvänta sig och hur spelreglerna ser ut. Så här långt är statens kostnader nästan 30 miljarder. Det har ökat med 7–– alltså ständigt ökade kostnader. Den kostnad som varje landsting eller region tar uppgår till knappa 8 miljarder, vilket ändå är väldigt mycket pengar. är det , som det heter, inom SKL som beslutar vilka läkemedelsgrupper som ska ingå i den solidariska finansieringen. Det är alltså inte min uppgift som socialminister att tala om vilka läkemedelsgrupper som ska ingå, utan SKL har en ordning för detta. Så här långt ser ordningen ut på det sättet. Om det finns anledning att ändra på hela den här strukturen kan man tänka sig att läkemedelsutredningen kanske kan ligga till grund för det. Den är dock väldigt omfattande. Den har varit på remiss, och det finns anledning att verkligen fundera över och överväga de förslag som utredningen lämnar för att se till att vi inte bara landar på ett sätt som gör det enklare för mig att svara på interpellationer utan även skapar långsiktiga förutsättningar för en god och jämlik vård i hela . Interpellationsdebatten var härmed avslutad. § 6 Svar på interpellation 2018/19:265 om bosparande för unga 24 Finansminister (S): har frågat finansmarknads- och bostadsministern, biträdande finansministern, om regeringen avser att återkomma med förslag för att underlätta för ungas sparande till bostaden. Arbetet inom regeringen är så fördelat att det är jag som ska svara på interpellationen. Delar av regeringens politik bygger på januariavtalet, som har ett tydligt fokus på bostadsfrågorna. I avtalet konstateras att bostadsmarknaden behöver reformeras så att fler människors behov kan mötas, reglerna förenklas och konkurrensen öka. Det står också skrivet i avtalet att fler bostäder behövs för att underlätta för ungdomar att få sin första bostad. Det är viktigt att tillsammans med kommunerna hjälpas åt att skapa en bostadsförsörjning som möter såväl behov som efterfrågan runt om i landet. Förutom fortsatt nyproduktion av bostäder med olika upplåtelseformer behöver rörligheten öka på bostadsmarknaden, detta för att det ska finnas en variation av bostäder som passar alla. Jag vill särskilt nämna att investeringsstödet för hyresbostäder har beviljats för drygt 20 000 lägenheter och är ett viktigt verktyg för att skapa förutsättningar för byggande av lägenheter med rimliga krav på hyresgästernas betalningsförmåga. Jag ser givetvis frågor som rör ungas inträde på bostadsmarknaden som centrala. innehåller en överenskommelse om en skattereform. Denna ska bland annat bidra till att förbättra bostadsmarknadens funktionssätt och minska hushållens skuldsättning. En sådan översyn kan ge möjlighet att skapa långsiktighet och stabilitet på bostadsmarknaden. Här är det viktigt att tänka på bostadsmarknaden som en helhet. Några detaljer kring skattereformen har i det här läget inte låsts fast, men jag är övertygad om att alla frågor kommer att komma upp på bordet. 25 (KD): Det är givetvis roligt att finansministern tar sig tid att diskutera bosparande för unga. Det påvisar allvaret och att ministern tycker att det är en viktig fråga, vilket hedrar ministern. För mig handlar denna fråga om att över 100 000 unga fortfarande inte har fått sin första bostad. Av dessa ungdomar vill fyra av tio äga sin egen bostad i villa. Frågan gäller även hur vi vill att ungdomar ska se på sin ekonomi. Jag tror på att vi ska försöka få våra ungdomar att se långsiktigt på sin ekonomi, att man kan lägga undan till något som är ekonomiskt bra längre fram och att se ett sparande som en investering för ekonomisk stabilitet . Vi vet att det boende som gynnar ungdomar mest under deras livstid är det egna boendet. Det är billigast, ekonomiskt mest stabilt och även socialt mest stabilt. som undersökningar visar att nio av tio ungdomar vill äga sitt eget boende borde det vara varje politikers uppgift att inom bostadspolitiken främja det ägda boendet. Med den prissituation som råder är det ett väldigt stort steg för ungdomar att kunna äga sin egen bostad. Vi ställer höga krav på en egen insats genom bolånetaket, vilket gör det väldigt svårt för vem som helst att spara ihop till en insats. Jag tror att många ungdomar inte har råd att spara till den insats som behövs helt av egen kraft, utan staten skulle behöva påvisa det goda med sparande. Eftersom man inte ser möjligheten att spara ihop till insatsen själv kan även drivkraften att spara minska drastiskt. För att öka möjligheten för unga till den första ägda bostaden vill vi att man ser över kreditrestriktionerna. Vi tror att de olika beslut som lagts på varandra har blivit några för många. En översyn skulle innebära att man gör kloka avväganden och minskar på kreditrestriktionerna. Detta skulle underlätta för ungdomar att få råd och möjlighet att låna till en egen bostad. Vi skulle även gärna se en alternativ modell för amorteringskrav och skuldkvotstak där man i stället för att ställa höga krav på hushållen ställer högre krav på bankernas bolåneportföljer. Med detta sagt tror vi även att staten med hjälp av ett bosparande skulle kunna hjälpa alla ungdomar att spara till sitt eget boende. Vi behöver få våra ungdomar att spara mer, och vad skulle vara bättre än att spara till sitt eget boende? Vi är ganska ensamma om att inte ha ett incitament för att spara till sitt boende. Ett sparande förbereder även ungdomarna på att när man väl har köpt sitt boende blir det naturligt att amortera på bolånet. Att skapa incitament för sparande är inte något som regeringen är bäst på. I stället höjde man skatten på sparande två gånger under förra mandatperioden. Vi kristdemokrater skulle vilja införa ett förmånligt bosparande som förval för alla ungdomar mellan med inkomst av tjänst där ett skatteavdrag ingår. Det påvisar att staten tycker att det är bra med sparande, i synnerhet sparande till bostad. Sparandet skulle rikta sig till nästan alla ungdomar i åldern 18–34, vilket vi anser är nödvändigt för ett ökat sparande i landet som helhet bland ungdomarna. Skulle detta kosta staten i intäktsbortfall? Givetvis; men det skulle vara med syftet att ge långsiktigt stabil ekonomi för den enskilde. Att införa ett bosparande gynnar staten, ungdomen och bostadsbyggandet. Är finansministern beredd att införa ett liknande system som det jag skisserar? Vilka hinder ser finansministern för ett införande? 26 Finansminister (S): Bostadsbristen är ett stort problem som hämmar utveckling. Det handlar om ungas möjligheter att flytta hemifrån, inte minst deras möjligheter att flytta dit där det finns utbildning, om de har kommit in på en utbildning, eller dit där de har fått jobb. Det handlar också om möjligheten att flytta hemifrån och bli vuxen på det sätt som en egen bostad innebär. Bostadsbristen är ett stort problem. Ett stort problem är också de höga bostadspriserna. Varför är det bostadsbrist och så höga bostadspriser? Det beror på att det finns fler människor som söker bostad än det finns bostäder, så det råder bostadsbrist. Vad är det viktigaste att göra då? Jo, det är att se till att det byggs mer. Regeringen vidtog under förra mandatperioden viktiga åtgärder för att på olika sätt underlätta och snabba på byggprocesserna, och vi vill gå vidare . Vi införde också ett investeringsstöd för bostäder. Kravet var att för att få del av stödet skulle bostäder byggas som människor med mer normala inkomster också har möjlighet att efterfråga. har det byggts mycket i . Det har byggts rekordmycket. Det är bra, men det behöver fortsätta så att fler unga ska få möjlighet att hyra eller köpa sin första bostad. Interpellanten frågar vad jag ser för hinder mot att införa ett skattebefriat bosparande för unga. Där har vi gjort bedömningen att det viktiga är att det är för få bostäder. Att då lägga skattepengar på att se till att det byggs fler bostäder har varit den främsta prioriteringen från regeringens sida . Eftersom problemet är bostadsbrist behöver vi lägga skattepengar på att se till att det byggs mer. Det är en prioritering som regeringen gjort. Något annat som man skulle behöva fundera över om ett bosparande införs är hur det slår fördelningsmässigt. När man tittar på det norska exemplet kan man se att det norska bosparandet i större utsträckning går till ungdomar med höga inkomster än till dem med lägre inkomster. Framför allt tycks sparandet gå till ungdomar vars föräldrar har stor nettoförmögenhet. Det är klart att det är problematiskt att lägga skattepengar som skattesubvention till ungdomar just för att deras föräldrar har stor nettoförmögenhet. Det är ett problem med det norska systemet. Om man ska diskutera en svensk variant behöver man se över hur man i så fall kan finna en fördelningsmässigt bra profil. Det ser jag inte i förslag. 27 (KD): Jag kan börja där finansministern slutade. Hon hävdar att i det norska systemet är det de med höga inkomster som sparar. Vårt förslag innebär att sparandet dras direkt från lönen, det vill säga att alla ungdomar mellan som har inkomst av tjänst skulle få ta del av sparandet. Det betyder att alla ungdomar oavsett inkomst skulle kunna vara med och ta del av sparandet. Det är en bra idé. Jag tycker inte att man ska inrikta sig på endast en specifik grupp av ungdomar, utan det ska så mycket som möjligt vara fråga om alla ungdomar. Jag håller med finansministern om att det byggs för få bostäder i . Jag hävdar att det råder en bostadskris när 100 000 ungdomar inte kan få sin första bostad, när det finns människor som behöver en bostad som de kan kalla sin egen men där kommunerna inte kan leverera med hjälp av sociala kontrakt. Då råder en bostadskris. Att sedan säga att investeringsstödet för hyreslägenheter ska lösa bostadskrisen är nästan skrattretande. Det stödet skapar inte en enda bostad. Det enda investeringsstödet löser är att det byggs hyresrätter i stället för bostadsrätter. Det skapar inte en enda ytterligare bostad. Man vill slå sig för bröstet och säga att man har gjort så mycket under förra mandatperioden som innebär att bostadsbyggandet ökar. Jag skulle vilja utmana finansministern att berätta om tre stora reformer som ni genomförde under förra mandatperioden som ni anser att ni förtjänar en klapp på axeln för. Jag hävdar att det fanns andra incitament som gjorde att det byggdes en del under förra mandatperioden – men ändå för lite. Det har stipulerats att det behöver byggas 75 000 bostäder i , och byggs ungefär 40 000. Jag vill hävda att vi bygger på de problem som finns i om bostadsbyggandet inte ökar. Jag tror inte att ens finansministern tror på att de fyra punkter som finns med i januariavtalet kommer att lösa detta. Jag tror inte heller att finansministern anser att en skattereform kommer att lösa problemet. Det finns andra saker som vi gemensamt måste lösa. Jag tycker att det behövs bostadspolitiska samtal med alla partier i . Bostadsministern har talat om att han är för den saken, men det händer ingenting. Varför förs inte bostadspolitiska samtal, finansministern, mellan alla partier? Vi kan inte skapa en lugn och trygg bostadsmarknad om inte alla partier är med på tåget på ett eller annat sätt. 28 Finansminister (S): Varför pågår inga bostadspolitiska samtal? Det beror ju på att parti och de andra borgerliga partierna tågade ut från de bostadssamtal som pågick. Det är orsaken. 29 (KD): tycker jag att finansministern är nonchalant, om jag ska vara ärlig. Jag har sagt till bostadsministern att jag ställer gärna upp och diskuterar olika lösningar.